PRVI DIO

SJENKA OTPRIJE

„Počinju!

Izoštravaju se savršenstva

Cvijet širi svoje šarene latice široko pod suncem

Ali ih pčelinji jezik promašuje One greznu natrag u ilovaču uz vapaj

moglo bi se to vapajem nazvati

koja po njima puzi, drhtaj dok sahnu i nestaju

William Carlos Williams, Paterson

„Rođen u mrtvačevu gradu.“

Bruce Springsteen

PRVO POGLAVLJE

Poslije poplave (1957.)

1

UŽAS KOJI SE NEĆE ZAVRŠITI JOŠ DVADESET OSAM GODINA - AKO SE IKAD I ZAVRŠIO - počeo je, koliko ja znam ili mogu tvrditi, jednim čamcem načinjenim od novinskog papira koji je, nabubrio od kiše, otplovio niz slivnik.

Čamac se klatio, naginjao, ponovno uspravljao, ronio hrabro kroz varljive virove, i nastavljao svoj put niz Witchamovu, prema semaforu koji je označavao raskrižje Witchamove i Jacksonove. Tri okomita svjetla na sve četiri strane semafora bila su ugašena tog poslijepodneva ujesen 1957., a i kuće su bile u potpunom mraku. Naime, već tjedan dana neprekidno je kišilo, a prije dva dana počeli su i vjetrovi. Veći dio Derryja tad je ostao bez struje, a odonda nisu uspjeli popraviti kvar.

Mali dječak u žutoj kabanici i crvenim plastičnim čizmama veselo je trčkarao pokraj čamca od novinskog papira. Kiša nije potpuno prestala, ali je najzad jenjala. Rominjala je po žutoj kapuljači dječakove kabanice, odjekujući u njegovim ušima kao kiša po krovu šupe... utješan, gotovo topao zvuk. Dječak u žutoj kabanici bio je George Denbrough, šestogodišnjak. Njegov brat, William, većini djece u osnovnoj školi u Derryju (pa čak i učiteljima koji ga tim nadimkom ne bi nikad nazvali u lice) poznat kao Mucavi Bili, bio je kod kuće i iskašljavao posljednje ostatke gadne gripe. Te jeseni, 1957. godine, osam mjeseci prije početka užasa i dvadeset osam godina prije konačnog obračuna, Mucavom Billu bilo je deset godina.

Bili je načinio čamac pokraj kojeg je George sad trčao. Izradio ga je sjedeći u krevetu, leđa podbočenih hrpom jastuka dok je njihova majka na glasoviru u salonu svirala Fur Elise, a kiša neumorno šibala po prozoru njegove spavaće sobe.

Otprilike na tri četvrtine puta, u smjeru raskrižja i ugaslog semafora, Witchamova je bila zatvorena za motorna vozila signalnim svjetiljkama i četirima narančastim cestovnim preprekama. Na poprečnim daskama prepreka pisalo je

UPRAVA ZA JAVNE RADOVE GRADA DERRYJA. Iza njih, kiša se izlila iz slivnika začepljenih granama, kamenjem i ljepljivim hrpetinama jesenjeg lišća. Voda je najprije zarila prste u pločnik, a onda gramzivo ugrabila cijele pregršti asfalta - sve to već trećeg dana kiše. Do podneva četvrtog dana, veliki komadi površine kolnika znali bi zaploviti raskrižjem Jacksonove i Witchamove poput minijaturnih splavi za divlje vode. Dotad su već mnogi u Derryju počeli zbijati viceve na račun Noine arke. Uprava za javne radove uspjela je održati Jacksonovu otvorenom za promet, ali je Witchamova bila neprohodna od cestovnih prepreka pa sve do središta grada.

No svi su se složili da je najgore prošlo. Rijeka Kenduskeag dosegnula je najviši vodostaj tik ispod razine svojih obala u Jalovini i samo nekoliko centimetara ispod ruba betonskih stijenki Kanala koji ju je tijesno usmjeravao na njezinu putu kroz središte grada. Baš sada, skupina muškaraca - medu njima i Zack Denbrough, Georgeov i Billov otac - uklanjala je vreće pijeska koje su u paničnoj žurbi poslagali prethodnog dana. Jučer je izgledalo neizbježno da će se rijeka izliti i prouzročiti goleme štete. Sam Bog zna da se to već dogodilo - poplava 1931. godine bila je prava katastrofa koja je stajala milijune dolara i odnijela dvadesetak života. To je bilo davno, ali je još bilo dovoljno ljudi koji su se toga živo sjećali i plašili ostale. Jednu od žrtava poplave našli su tridesetak kilometara istočno, u Bucksportu. Ribe su tom nesretnom gospodinu pojele oči, tri prsta, penis i veći dio lijevog stopala. Onime što mu je ostalo od ruku grčevito je stezao volan Forda.

No sad je vodostaj rijeke opadao, a kad se uzvodno osposobi nova hidrocentrala Bangor Hydro, rijeka više neće biti prijetnja. Barem je tako rekao Zack Denbrough, koji je radio za bangorsku hidroelektru. A što se ostalih tiče - pa, buduće poplave nisu njihova briga. Važno je prebroditi ovu, vratiti struju u kuće i potom je - zaboraviti. U Derryju je zaboravljanje tragedija i katastrofa bilo prava umjetnost, što će Bili Denbrough s vremenom otkriti.

George se zaustavio odmah iza prepreka na rubu duboke jaruge rasječene kroz asfaltnu površinu Witchamove. Ta se jaruga pružala gotovo poprečno. Završavala je na drugom kraju ulice, otprilike deset metara nizbrdo od mjesta gdje je on sad stajao, zdesna. Kad je ćudljiva bujica vode otplavila njegov papirnati čamac u brzake male kao i njegov čamac, a koje je oblikovala napuklina u asfaltu, George se glasno nasmije - taj zvuk izolirane dječje razdraganosti bio je poput kričave vrpce u to sivo poslijepodne. Zahuktala je voda usjekla kanal koji se pružao dijagonalno, pa je njegov čamac otplovio sjedne strane Witchamove na drugu, a struja ga je nosila tako brzo da je George morao sprintati da bi održao korak s njim. Voda je prskala ispod njegovih kaljača u blatnim mlazovima. Njihove su kopče veselo zveckale dok je George Denbrough trčao prema svojoj neobičnoj smrti.

A osjećaj koji ga je u tom trenutku preplavio bio je osjećaj čiste i nesebične ljubavi prema bratu Billu... ljubav i trunka žaljenja što Bili ne može biti ovdje, ovo vidjeti, biti dijelom svega toga. Naravno, pokušat će Billu sve opisati kad se vrati kući, ali je znao da neće to uspjeti Billu prikazati zorno, onako kako bi Bili njemu opisao da su zamijenili mjesta. Bili je dobro čitao i pisao, ali je čak i kao šestogodišnjak George bio dovoljno pametan da shvati kako to nije jedini razlog zbog kojeg Bili u knjižici ima same petice, ili zašto nastavnici toliko vole njegove sastave. Pripovijedanje je bilo samo dio toga.

Bili je dobro zapažao.

Čamac samo što nije fijukao dok je jurio poprečnim kanalom; bila je to tek jedna stranica istrgnuta iz malog oglasnika Derryjevskih novina News, ali je George sad zamišljao da je to torpedni čamac iz nekog ratnog filma, poput onih koje je ponekad gledao u kinu s Billom na subotnjim matinejama. Ratni film s Johnom Wayneom koji se bori protiv Japanaca.

Pramac njegova čamca od novina štrcao je mlazove vode na obje strane dok je tako jurio, a onda stigne do slivnika na lijevoj strani Witchamove. Na tom je mjestu brzao novi potočić preko napukline u asfaltu i tako stvorio prilično velik vrtlog; Georgeu se učini da će voda sigurno poplaviti i prevrnuti čamac. Opasno se nakrivio, a onda George radosno klikne kad se čamac uspravio, okrenuo i nastavio juriti prema raskrižju. George potrči da ga sustigne. Iznad njegove glave, srditi zapah listopadskog vjetra pretrese drveće koje je olujno nevrijeme gotovo sasvim rasteretilo tovara šarenog lišća, oluja koja se ove godine pokazala najokrutnijim koscem.

2

SJEDEĆI USPRAVLJEN U KREVETU, OBRAZA JOŠ ZAŽARENIH OD TEMPERATURE (ali se vrućica, baš kao i Kenduskeag, najzad povlačila), Bili je dovršio čamac, ali kad je George posegnuo za njim, Bili ga makne izvan njegova dosega. „S-s-sad mi donesi p-p-parafin.“

„Što je to? Gdje se nalazi?“

„Na podrumskoj p-p-polici kad se s-s-silazi“, reče Bili. „U kutiji na kojoj piše Gg-golf... Golf. Donesi mi to, i nož, i z-z-zdjelu. I k-k-kutiju šš-šibica.“

George poslušno ode po to. Čuo je majku kako svira glasovir, više ne Fur Elise, već nešto drugo što mu se nije toliko sviđalo - nešto što je zvučalo suho i pretjerano kićeno; čuo je kišu kako uporno rominja po kuhinjskim prozorima. Ugodni zvuči, ali pomisao na podrum nije bila nimalo ugodna. Nije volio podrum i nije volio silaziti niz podrumske stube, jer je uvijek zamišljao da dolje u tami nečeg ima. To je, naravno, bila glupost, tako su mu govorili otac i majka, a - što je bilo još važnije - tako mu je rekao i Bili, ali ipak...

Nije volio čak ni otvoriti vrata da bi upalio svjetlo, zato što bi uvijek pomislio - to je bilo tako glupo da se nikome nije usuđivao reći - da će mu se dok pokušava napipati prekidač neka užasna šapa s čaporcima lagano spustiti na zapešće, a potom ga uz trzaj povući dolje u tamu koja miriše na prašinu i vlagu i neraspoznatljivo trulo povrće.

Budalo! Nema stvorova s pandžama, dlakavih i punih ubojite pakosti. Svako malo netko bi šiznuo i pobio puno ljudi - kadšto bi Chet Huntley govorio o tome u večernjim vijestima - a naravno tu su i komunjare, ali u njihovu podrumu nema nikakve nakazne nemani.

No ta bi mu se misao svejedno vrzmala po glavi. U tim beskrajnim trenucima dok je desnom rukom (lijeva mu je bila obavijena oko dovratka u samrtničkom stisku) pipajući tražio prekidač za svjetlo, taj podrumski miris kao da bi se pojačao dok ne bi ispunio cijeli svijet. Mirisi prašine i vlage i odavno istrunula povrća stopili bi se u jedan izrazit, neuklonjiv miris, miris tog čudovišta, apoteozu svih nemani. Bio je to miris nečeg za što nije imao imena: miris Onoga, koje čuči i vreba, spremno ga zaskočiti. Stvora koji bi pojeo sve, ali koje osjeća osobitu glad za mesom malenih dječaka.

Tog je jutra bio otvorio podrumska vrata i beskonačno dugo pipao tražeći prekidač, držeći dovratak u svom uobičajenom grčevitom stisku, čvrsto stisnutih očiju, a vrh jezika virio mu je iz kuta usta poput korjenčića koji očajnički traži vodu na nekom sušnom mjestu. Smiješno? Naravno! I te kako! Ma pogledaj se samo, Georgie! Georgie se boji mraka! Kakva beba!

Zvuk glasovira dopirao je iz onoga što je njegov otac nazivao dnevnim boravkom, a majka salonom. Zvučalo je poput glazbe s onoga svijeta, dalekog, onako kako razgovor i smijeh na krcatoj plaži ljeti zvuče plivaču na rubu snage koji se bori protiv podvodnih struja.

Prsti mu nađu prekidač. Ah! Pritisnu ga...

...i ništa. Nema svjetla. K vragu! Struja!

George povuče ruku kao da je vadi iz košare pune zmija. Odmakne se od otvorenih podrumskih vrata, a srce mu zabrza u grudima. Pa da, nema struje - zaboravio je da nema struje. Isuse! Što sad? Da se vrati i kaže Billu kako nije mogao donijeti kutiju parafina zato što nema struje, a on se boji da bi ga nešto moglo zgrabiti dok stoji na podrumskim stubama, nešto što nije bilo ni komunjara ni masovni ubojica, već stvorenje mnogo gore od toga? Da će između prečki ograde stubišta dogmizati dio njegove trule tjelesine i zgrabiti ga za gležanj? To bi odjeknulo, zar ne? Drugi bi se možda i nasmijali takvoj umišljotini, ali Bili ne bi. Bili bi se razbjesnio. Bili bi rekao: „Odrasti, Georgie. Želiš li taj čamac ili ne?“

Kao da mu je ta misao bila znak, Bili se oglasi iz svoje spavaće sobe. „Zar si uu-umro, Georgie?“

„Nisam, uzimam kutiju, Bili“, odazove se George smjesta. Protrlja si ruke, pokušavajući otjerati trnce krivnje, ponovno zagladiti kožu. „Samo sam svratio popiti malo vode.“

„P-p-požuri!“

I tako George siđe niz četiri stube do podrumske police. Srce mu je bilo topli, uzlupali čekić u grlu, kosa na zatiljku u stavu mimo, oči vruće, ruke hladne. Bio je uvjeren da će se podrumska vrata svakog trenutka zalupiti sama od sebe, odsjeći bijelu Svjetlost koja pada kroz kuhinjske prozore, a onda će začuti Ono, spodobu goru od svih komunjara i ubojica na svijetu, goru od Japanaca, goru od Atile Huna, goru od onih stvorova iz stotinu filmova strave i užasa. Ono, koje reži duboko - u tih nekoliko suludih trenutaka prije nego što bi ga zaskočilo i rasporilo mu utrobu, čuo bi to režanje.

Podrumski je smrad danas bio gori nego ikad, zbog poplave. Kuća im se nalazila u Witchamovoj, blizu vrha. Izbjegli su ono najgore, ali je još bilo ustajale vode koja je procurila kroz stare kamene temelje. Miris je bio ogavan i kužan, prisiljavao vas je da dišete najpliće što možete.

George prekopa po krami na polici najbrže što je mogao - stare limenke laštila za cipele Kiwi i krpe za čišćenje cipela, slomljena kerozinska svjetiljka, dvije više-manje prazne boce tekućine za pranje prozora, stara plosnata limenka voska za laštenje poda Turtle¹.

Iz nekog mu razloga pozornost privuče ta limenka, i on se gotovo trideset sekundi zagleda u kornjaču na poklopcu u nekoj vrsti hipnotiziranog čuđenja. Onda je baci natrag... i eto i nje - napokon - četvrtaste kutije na kojoj piše GOLF.

George je zgrabi i potrči uza stube najbrže što je mogao, no odjednom shvati da mu košulja viri iz hlača. Bio je siguran da će mu taj okrajak košulje navući propast za vrat: onaj stvor u podrumu dopustit će mu da dođe do vrha stuba, a onda će ga zgrabiti za košulju, povući ga natrag i -

Stigne do kuhinje i zalupi vratima za sobom. Ona se zalupe s treskom kao od propuha. Naslonio se na njih zatvorenih očiju, a po rukama i čelu izbije mu znoj; kutiju parafina čvrsto je stezao u jednoj ruci.

Svirka glasovira prestane i majčin glas doplovi do njega: „Georgie, a da drugi put još malo jače zalupiš vratima? Možda bi mogao razbiti i koji tanjur u komodi, kad bi se malo jače potrudio.“

„Oprosti, mama“, odazove se on.

„Georgie, po smrt te treba poslati“, reče Bili iz svoje spavaće sobe, tiho, da ga majka ne bi čula.

Georgie zahihoće. Straha je već nestalo; odlijepio se od njega kao što noćna mora popusti stisak kad se čovjek probudi, hladne kože i zadihan, pa se opipava i zuri u stvari oko sebe želeći se uvjeriti da se ništa od toga uopće nije dogodilo, i istog trenutka počinje zaboravljati taj ružni san koji je usnio. Pola neugodnog osjećaja iščezne u trenutku kad mu stopala dotaknu pod; tri četvrtine u trenutku kad izađe ispod tuša i počne se brisati; a sve - kad završi s doručkom. Sve se raspline - do idući put, kad se u zagrljaju noćne more ponovno prisjeti svih strahova.

Ta kornjača, razmišljao je George, na putu prema ladici kuhinjskog elementa gdje su stajale šibice. Gdje li sam već vidio takvu kornjaču?

Ali ne bude odgovora, i on zaboravi to pitanje.

Uzme kutiju šibica iz ladice, nož s police (držeći oštricu pažljivo okrenutu od sebe, kako ga je tata naučio) i zdjelicu iz komode u blagovaonici. Onda se vrati u Billovu sobu.

„K-k-koji si ti š-š-šupak, Georgie“, reče Bili prilično ljubazno i gume u stranu neke predmete iz svoje bolesničke zbirke na noćnom ormariću: praznu čašu, vrč s vodom, papirnate maramice, knjige, bočicu Vicksova melema za mazanje prsnog koša - miris koji će Bili cijelog života povezivati s gustom sluzi u prsima i šmrkavim nosom. Bio je tu i stari Phillov radio, iz kojeg nije dopirao Bach ili Chopin, nego neka pjesma Little Richarda... jako tiho, toliko tiho da je Little Richard bio lišen sve svoje sirove i elementarne snage.

Njihova majka, koja je završila studij glasovira na akademiji Julliard, mrzila je rock'n'roll. Ne samo da joj se nije sviđao; prezirala ga je.

„Nisam ti ja nikakav šupak“, reče George i sjedne na rub Billova kreveta te odloži donesene stvari na noćni ormarić.

„Ma jesi“, reče Bili. „Jedan veliki smeđi šupak, eto što si.“

George pokuša zamisliti dijete koje bi bilo samo jedan veliki šupak na dvije noge pa se počne smijuckati.

„Tvoj je šupak veći od Auguste“, reče Bili, pa se i on počne hihotati.

„Tvoj je šupak veći od cijele države“, odvrati George. Tome su se oba dječaka grohotom smijala gotovo dvije minute.

Slijedio je šapćući razgovor, jedan od onih koji vrlo malo znači bilo kome osim malenim dječacima: optužbe o tome tko je veći šupak, tko ima najveći šupak, čiji je šupak najsmeđiji i tako dalje.

Naposljetku Bili izgovori jednu od zabranjenih riječi - optuži Georgea da je veliki smeđi usrani šupak - i oni se obojica zagrcnu od smijeha. Billov se smijeh pretvori u napad kašlja. Kad je napokon jenjao (dotad je Billovo lice poprimilo boju šljive što je George pomalo zabrinuto promatrao), glasovir ponovno utihne. Obojica pogledaju prema salonu, osluškujući hoće li klavirska klupica zastrugati po podu gurnuta prema natrag i hoće li se začuti nestrpljivi koraci njihove majke. Bili zabije usta u pregib lakta, prigušivši posljednji kašalj, i istodobno pokaže prema vrču. George mu natoči čašu vode i on otpije iz nje. Glasovir se ponovno začuje - ponovno Fur Elise. Mucavi Bili nikad nije zaboravio tu skladbu. I poslije puno godina uvijek bi se naježio po rukama i leđima; srce bi mu zastalo i on bi se sjetio: Moja je majka to svirala onog dana kad je George umro.

„Još ćeš kašljati, Bili?“

„Ne.“

Bili izvuče papirnatu maramicu iz kutije, zagrglja, ispljune šlajm u maramicu, zgužva je i baci u koš za otpatke pokraj kreveta, koji je bio pun istih takvih zgužvanih maramica. Zatim otvori kutiju parafina i spusti voštanu kocku na svoj dlan. George ga je pozorno promatrao, ali ništa nije govorio ni zapitkivao. Bili nije volio da George razgovara s njim dok on nešto radi, ali je George naučio da će mu, bude li držao jezik za zubima, Bili najčešće sam objasniti što radi.

Bili nožem odreže komadić parafinske kocke. Stavi ga u onu zdjelu, upali šibicu i stavi je na parafin. Dva su dječaka promatrala žuti plamičak dok je zamirući vjetar bacao kišu na prozore u povremenim zapusima.

„Moramo čamac zaštititi od vode, u protivnom će promočiti i potonuti“, reče Bili. Kad je bio s Georgeom, mucao je malo - a kadšto i nimalo. No u školi, mucanje bi ponekad toliko uhvatilo maha da bi ga osujetilo u govoru.

Komunikacija bi se prekinula i Billovi bi školski prijatelji gledali u stranu, dok bi Bili - grčevito stežući klupu, lica crvena gotovo kao njegova kosa, a očiju suženih u proreze - pokušavao iščupati neku riječ iz svog tvrdoglavog grla. Ponekad - gotovo uvijek - riječ bi došla. No kadšto bi to uporno odbijala.

Kao trogodišnjaka udario ga je automobil i odbacio u zid neke zgrade; sedam je sati bio u nesvijesti. Mama je tvrdila da je ta nesreća odgovorna za mucanje. George je katkad imao osjećaj da njegov otac - a i sam Bili - nisu baš tako sigurni u to.

Onaj se komadić parafina u zdjelici gotovo sasvim rastopio. Plamen šibice se spustio niže, poprimajući plavu boju dok se omatao oko kartonskog štapića, a onda se ugasio. Bili umoči prst u tekućinu, pa ga naglo izvuče uz jedva čujan siktaj. Pokajnički se nasmiješi Georgeu. „Vruće“, reče. Nakon nekoliko sekundi ponovno umoči prst i počne premazivati vosak po stranicama čamca, gdje se brzo sušio u mliječnu izmaglicu.

„Mogu ja malo?“ upita George.

„Možeš. Samo nemoj da ti kapne na posteljinu, jer će te mama ubiti.“

George umoči prst u parafin koji je sad bio jako topao, ali ne više i vruć, i počne ga nanositi na drugu stranu čamca.

„Ne stavljaj toliko, p-p-papak jedan!“ reče Bili. „Hoćeš da ti potone na prvoj plovidbi?“

„Oprosti.“

„U redu je. Samo p-p-polako.“

George dovrši drugu stranu, a potom uzme čamac u ruke. Djelovao je malo teže, ali ne previše. „Guba“, reče on. „Idem van porinuti ga.“

„Aha, idi“, reče Bili. Odjednom je izgledao umorno - umorno i ne naročito zdravo.

„Volio bih da i ti možeš ići“, reče George. I bilo je tako. Bili bi ponekad postao tiranin, ali je uvijek imao sjajne zamisli i gotovo ga nikad nije tukao. „Pa ona je tvoj čamac.“

„On“, reče Bili. „Za čamce se kaže o-o-on.“

„No dobro - on.“

„I ja bih volio da mogu ići“, reče Bili neveselo.

„Pa...“ George se premještao s noge na nogu, s čamcem u rukama.

„Obuci nešto za kišu,“ reče Bili, „inače ćeš završiti s gripom kao ja. Vjerojatno ćeš se ionako zaraziti, od mojih k-k-klica.“

„Hvala, Bili. Lijep čamac.“ I on učini nešto što nije odavno učinio, nešto što Bili nikad nije zaboravio: nagne se i poljubi brata u obraz.

„Sad ćeš se sigurno zaraziti, šupak jedan“, reče Bili, ali je svejedno djelovao razgaljeno. Nasmiješi se Georgeu. „I vrati sve ovo. U protivnom će mama š-š-šiznuti.“

„Naravno.“ George skupi vodootpornu opremu i krene, s čamcem koji je nesigurno balansirao na vrhu kutije parafina koja je nahereno ležala u zdjelici.

„G-G-Georgie?“

George se okrene i pogleda brata.

„P-p-pazi se.“

„Naravno.“ Čelo mu se malo nabora. Takve vam stvari govori majka, a ne stariji brat. To mu je bilo čudno koliko i ono kad je poljubio Billa. „Naravno da hoću.“ On izađe. Bili ga više nikad nije vidio.

3

I EVO GA KAKO GANJA SVOJ ČAMAC PO LIJEVOJ STRANI WITCHAMOVE. TRČAO je brzo, ali je voda tekla brže i njegov je čamac odmicao. Začuje sve potmuliju huku i ugleda kako pedesetak metara nizbrdo voda iz slivnika u slapu otječe u pomoćni odvodni kanal, koji je još bio otvoren. Bio je to dug, crni polukrug usječen u rubnik. George je gledao kako je ogoljena grana, tamne i sjajne kore poput tuljanova krzna, uletjela u čeljusti odvoda. Trenutak se zadrži tamo, a onda sklizne unutra. A prema tom otvoru je jedrio i njegov čamac.

„Uh, sranje nad sranjima!“ vikne užasnut.

Pohita i na trenutak pomisli da će uhvatiti čamac. A onda mu se jedna noga oklizne i on se opruzi koliko je dug i širok; odere koljeno i vrisne od bola. Iz svoje nove pločničke perspektive gledao je kako se njegov čamac dvaput zavrtio, načas uhvaćen u novom vrtlogu, a potom iščeznuo.

„Sranje nad sranjima!“ vikne on ponovno i raspali šakom po pločniku. I to ga je zaboljelo, pa zacendra. Kakav glup način da se izgubi čamac!

Ustane i priđe odvodu. Klekne i zaviri unutra. Obrušavajući se u tamu, voda je proizvodila memljiv šuplji zvuk. Bio je to jeziv zvuk. Podsjećao ga je na -

„Ha!“ Taj uzvik bi iz njega istrgnut kao uzicom. On ustukne. Unutra su bile žute oči: oči kakve je uvijek zamišljao, ali nikad i ugledao dolje u podrumu. To je neka životinja, pomisli on nesuvislo, ništa više, neka životinja, možda kućna mačka koja se tu dolje zaglavila -

No bio je spreman i na bijeg - i bio bi pobjegao za trenutak-dva, kad bi njegova mentalna razvodna ploča uspjela prevladati šok koji su u njemu izazvala ta dva sjajna žuta oka. Pod prstima je osjećao neravnu površinu makadama i tanke mlazove hladne vode kako teku oko njih. Vidio je samog sebe kako ustaje i uzmiče, no u tom mu se trenutku iz odvoda obrati savršeno normalan i prilično ugodan glas.

„Bok, Georgie“, reče glas.

George trepne i ponovno pogleda. Jedva je mogao povjerovati svojim očima; kao nešto iz izmišljene priče ili filma za koji znate da će u njemu životinje govoriti i plesati. Da je bio deset godina stariji, ne bi bio povjerovao u to što vidi, ali nije mu bio šesnaest godina. Bilo mu je šest.

U odvodu se nalazio klaun. Svjetlost je unutra bila daleko od dobre, ali je bila dovoljno dobra da George Denbrough bude siguran u ono što vidi. Bio je to klaun, kao u cirkusu ili na televiziji. Zapravo, izgledao je kao križanac između Boza i Clarabelle, koji je (ili koja? George nikad nije bio sasvim siguran u spol) subotom ujutro govorio trubeći na svoju trubicu u emisiji Howdy dowdy. Buffalo Bob je, čini se, bio jedini koji je mogao razumjeti Clarabelle, i to bi Georgea uvijek natjeralo u smijeh.

Lice klauna u odvodu bilo je bijelo, na obje strane ćelave glave imao je čuperke crvene kose, a preko usta bio mu je naslikan veliki klaunovski osmijeh. Da je George poživio još jednu godinu, sigurno bi najprije pomislio na Ronalda McDonalda, a ne na Boza ili Clarabelle.

Klaun je u jednoj ruci držao svežanj balona svih boja, poput predivnog zrelog voća.

U drugoj je držao Georgeov čamac.

„Želiš svoj čamac, George?“ Klaun se nasmiješi.

George mu uzvrati osmijeh. Nije si mogao pomoći; bio je to osmijeh na koji se moralo reagirati. „Naravno da želim“, reče on.

Klaun se nasmije. „Naravno da želim. To je dobro! To je jako dobro! A što kažeš na balon?“

„Pa... naravno!“ On ispruži ruku... no tad je nesigurno povuče. „Ne bih smio uzimati stvari od nepoznatih ljudi. Tako je rekao moj tata.“

„Jako pametno od tvog tate“, reče klaun u odvodu, smiješeći se. Kako sam, čudio se George, uopće i mogao pomisliti da su mu oči žute? Bile su kričave, vrckave plave boje, boje maminih očiju - i Billovih. „Zaista jako pametno. Zato ću se predstaviti. Georgie, ja sam gospodin Bob Gray, poznat još kao Pennywise, Razigrani klaun. Pennywise, ovo je George Denbrough. George, ovo je Pennywise. Tako, sad smo se upoznali. Više ti nisam nepoznat, a ti nisi nepoznat meni. Je li taaaaako?“

George se zasmijulji. „Valjda.“ Ponovno ispruži ruku... i ponovno je povuče. „Kako si dospio tamo dolje?“

„Oluja me otpuuuuhala“, reče Pennywise, Razigrani klaun. „Otpuhala je cijeli cirkus. Osjećaš li miris cirkusa, Georgie?“

George se nagne naprijed. Odjednom osjeti miris kikirikija! Vrućih prženih kikirikija! I octa! Onog bijelog, koji se nalijeva na pomfrit kroz rupicu u čepu! Osjećao je miris šećerne vune i slatkih krafni te jedva osjetan, ali jasno raspoznatljiv vonj izmeta divljih zvijeri. Osjeti miris vesele arome piljevine iz prolaza u gledalištu. Ali...

Ali se ispod toga osjećao miris poplave i trulog lišća i crnih kanalizacijskih sjena. Taj miris bio je vlažan i truo. Podrumski miris. No oni su drugi mirisi bili jači.

„I te kako ih osjećam“, reče on

„Želiš svoj čamac, Georgie?“ upita Pennywise. „Ponavljam se samo zato što ne djeluješ jako željno.“ On ga podigne, smješkajući se. Bio je odjeven u vrećasto svileno odijelo s golemim narančastim pucetima-coflima. Kričava plava kravata mlitavo je visjela sprijeda, a na rukama je imao velike bijele rukavice, poput onih koje uvijek nose Miki Maus i Paško Patak.

„Ali naravno“, reče George, gledajući u odvod.

„I balon? Imam crveni i zeleni i žuti i plavi...“

„Plove li po nebu?“

„Plove li?“ Klaunov se smiješak raširi. „O da, nego što! Plove! A imam i šećerne vune...“

George posegne za čamcem.

Klaun ga ščepa za ruku.

I George ugleda kako se klaunovo lice mijenja.

Ono što je ugledao bilo je dovoljno strašno da mu njegove najgore maštarije o stvoru u podrumu izgledaju kao slatki snovi; ono što je ugledao liši ga razuma jednim udarcem pandži.

„Plove“, zapoje stvor u odvodu zagušenim, hihotavim glasom. Držao je Georgeovu ruku u svom ljepljivom i koprcavom stisku, pa ga povuče u tu užasnu tamu gdje se voda pjenušala, hučala i bučala dok je odnosila svoj tovar olujnih naplavina prema moru. George okrene glavu od tog konačnog crnila i počne vrištati u kišu, bezumno vrištati u bijelo jesenje nebo koje se nadvilo nad Derryjem tog jesenskog dana 1957. Krici su mu bili kreštavi i prodorni, i u cijeloj Witchamovoj ljudi su prišli prozorima ili izjurili na trijemove.

„Plove, „ zareži stvor, „plove, Georgie, a kad budeš ovdje dolje sa mnom, plovit ćeš i ti - „

Georgeovo rame udari o cement rubnjaka i Dave Gardener, koji tog dana zbog poplave nije otišao na posao u The Shoeboat, nego je ostao kod kuće, vidio je samo malog dječaka u kišnoj kabanici, malog dječaka koji vrišti i koprca se u slivniku dok mu blatna voda u valovima preplavljuje lice pa mu krici zvuče grgljavo.

„Ovdje dolje sve plovi“, šapne taj hihotavi, truli glas i odjednom se začuje strašan zvuk, bljesne munja smrtne boli i George Denbrough se obeznani.

Dave Gardener je prvi stigao na lice mjesta i premda je stigao samo četrdeset pet sekundi nakon prvog vriska, George Denbrough je već bio mrtav. Gardener ga zgrabi za stražnji dio kabanice, izvuče na ulicu... pa počne i on vrištati kad se Georgeovo tijelo prevrnulo u njegovim rukama. Lijeva strana Georgeove kabanice bila je sad jarkocrvena. Krv je otjecala u odvod iz zjapeće rupe gdje mu se nekad nalazila lijeva ruka. Batrljak kosti, stravično svijetao, virio je kroz razderanu tkaninu.

Dječakove su oči zurile u bijelo nebo i kad je Dave oteturao natrag prema drugima koji su već trčali gore-dolje po ulici, one se počnu puniti kišom.

4

NEGDJE ISPOD, U ODVODU KOJI SE GOTOVO NAPUNIO NABUJALOM KIŠNICOM (tamo dolje nije moglo biti nikoga, nestrpljivo će poslije izjaviti okružni šerif novinaru Derryjevskih novina News, nemoćnim bijesom na rubu očaja; i Herkula bi takva bujica otplavila), Georgeov čamac od novina nastavio je brzati kroz zamračene odaje i duge betonske hodnike koji su hučali i ječali od vode. Neko je vrijeme jurio rame uz rame s mrtvim piletom koje je plutalo žućkastih, gmazolikih čaporaka uperenih u vlažni strop, a potom, na nekom raskrižju istočno od grada, pile bude otplavljeno ulijevo, a Georgeov čamac nastavi ravno.

Sat kasnije, dok su Georgeovoj majci davali sredstva za umirenje u hitnoj službi bolnice Derry Home i dok je Mucavi Bili sjedio zaprepašten, blijed i nijem u krevetu, slušajući kako mu otac promuklo jeca u salonu gdje je njegova majka bila svirala Fur Elise kad je George izašao, čamac je izletio kroz betonsko okno kao metak iz puščane cijevi i krenuo punom brzinom niz kanal u bezimeni potok. Kad se potok poslije dvadeset minuta ulio u uzburkanu, nabujalu rijeku Penobscot, prvi procijepi plavetnila počeli su se pojavljivati na nebu. Oluja je prošla.

Čamac je uranjao, naginjao se i ponekad nagutao vode, ali nije potonuo; dva brata dobro su ga zaštitila protiv vode. Ne znam gdje se naposljetku usidrio, ako se uopće i usidrio; možda je stigao do mora i tamo zauvijek plovi, kao začarani čamac iz bajke. Znam samo da je još plovio i jurio na kresti bujice kad je prešao granicu grada Derryja u državi Maine i tamo zauvijek nestao iz ove priče.

DRUGO POGLAVLJE

Poslije festivala (1984.)

1

RAZLOG ZBOG KOJEG JE ADRIAN NOSIO TAJ ŠEŠIR, REĆI ĆE POSLIJE KROZ JECAJE njegov dečko policiji, jest taj što ga je osvojio na štandu Gađaj u srce sreće, u zabavištu u parku Bassey samo šest dana prije smrti. Ponosio se njime.

„Nosio ga je zato što je obožavao ovaj usrani gradić!“ vrisne njegov dečko, Don Hagarty, na policajce.

„No dajte - nema potrebe za takvim izražavanjem“, reče Hagartyju policajac Harold Gardener. Harold Gardener bio je jedan od četiri sina Davea Gardenera.

Onog dana kad je njegov otac našao beživotno, jednoruko tijelo Georgea Denbrougha, Haroldu Gardeneru bilo je pet godina. Danas, gotovo dvadeset sedam godina kasnije, bile su mu trideset dvije i bio je proćelav.

Harold Gardener shvaćao je iskrenost tuge i bola Dona Hagartyja, ali mu je istodobno bilo nemoguće ozbiljno ga shvatiti. Ovaj muškarac - ako ga se može nazvati muškarcem - nosio je ruž i satenske hlače tako uske da mu se vidio gotovo svaki nabor na penisu. S tugom ili bez nje, s boli ili bez nje, on je ipak samo peder. Kao i njegov prijatelj, pokojni Adrian Mellon.

„Da ponovimo“, reče Haroldov partner, Jeffrey Reeves. „Vas dvojica izašli ste iz Falcona i krenuli prema Kanalu. A onda?“

„Koliko vam puta moram govoriti, idioti?“ vrištao je Hagarty i dalje. „Ubili su ga! Gurnuli ga preko ruba! Za njih samo još jedan uobičajeni radni dan u gradu pravih muškarčina!“ Don Hagarty počne plakati.

„Još jedanput“ ponovi Reeves strpljivo. „Izašli ste iz Falcona. I onda?“

2

U SOBI ZA ISPITIVANJE MALO NIŽE U HODNIKU, DVA DERRYJEVSKA MURJAKA razgovarala su sa Steveom Dubayem, sedamnaestogodišnjakom; na katu, u uredu za nadzor uvjetno osuđenih, druga dvojica su ispitivala Johna „Webbyja“ Gartona, osamnaestogodišnjaka; a u uredu šefa policije na petom katu, šef Andrew Rademacher i pomoćnik okružnog tužitelja Tom Boutillier ispitivali su petnaestogodišnjeg Christophera Unwina. Unwin je, odjeven u izblijedjele traperice, zamašćenu majicu i teške radničke čizme tupog vrha, plakao. Njega su preuzeli Rademacher i Boutillier jer su sasvim točno procijenili da je on slaba karika u lancu.

„Da ponovimo“, reče Boutillier u tom uredu baš kad je Jeffrey Reeves dva kata niže rekao to isto.

„Nismo ga namjeravali ubiti“, crnoljio je Unwin. „Bilo je to zbog šešira. Nismo mogli povjerovati da bi ga nosio i poslije... poslije onog što je Webby prvi put rekao. Htjeli smo ga samo prestrašiti.“

„Zbog onog što je rekao“, ubaci šef Rademacher.

„Da.“

„Johnu Gartonu, poslije podne, sedamnaestog ovog mjeseca.“

„Da, Webbyju.“ Unwin ponovno brižne u plač. „Ali smo ga pokušali spasiti kad smo vidjeli da je u nevolji... barem ja i Stevie Dubay... nismo ga htjeli ubiti!“

„Ma daj, Chris, ne seri“, reče Boutillier. „Bacili ste peška u kanal.“

„Da, ali - „

„I vas ste trojica došli ovamo da sve lijepo priznate. Šef Rademacher i ja to cijenimo, zar ne, Andy?“

„Dakako. Treba biti muškarac i odgovarati za svoje postupke, Chris. Zato se nemoj zajebati i sad lagati. Odlučili ste ga baciti čim ste ugledal njega i njegova prijatelja pederčića kako izlaze iz Falcona, zar ne?“

„Ne!“ žustro je prosvjedovao Chris Unwin.

Boutillier izvadi kutiju Maribora iz džepa košulje i nabije jednu u usta i pruži kutiju Unwinu. „Cigaretu?“

Unwin uzme jednu. Boutillier je morao loviti vrh cigarete šibicom da bi mu je pripalio, toliko su Unwinova usta drhtala. „Ali kad ste vidjeli da nosi onaj šešir?“ upita Rademacher.

Unwin duboko povuče dim, spusti glavu tako da mu je masna kosa pala na oči i izbaci mlaz dima iz nosa prekrivenog miteserima. „Aha“, reče on, gotovo jedva čujno.

Boutillier se nagne naprijed, blistavih smeđih očiju. Lice mu je poprimilo izraz grabežljivca, ali mu je glas bio blag. „Što si rekao, Chris?“

„Rekoh, da. Valjda. Da ga bacimo. Ali ne i da ga ubijemo.“ Podigne pogled prema njima, izbezumljena lica, još ne shvaćajući zapanjujuće promjene do kojih je došlo u njegovu životu otkad je u pola osam prethodne večeri izašao iz kuće provesti posljednju noć festivala Kanalski dani grada Derryja s dvojicom prijatelja. „Ne da ga ubijemo!“ ponovio je. „A taj tip pod mostom. ..još ne znam tko je on bio.“

„Koji to tip?“ upita Rademacher, ne posebno zainteresirano. I taj su dio već čuli i nijedan od njih nije u to povjerovao - ljudi optuženi za ubojstvo gotovo uvijek prije ili poslije izvuku nekakvog tajanstvenog trećeg čovjeka. Boutillier je čak imao i ime za to: nazivao je to Sindromom jednorukog, prema onoj staroj TV seriji Bjegunac.

„Tip u klaunskom kostimu“, reče Chris Unwin i zadrhti. „Tip s balonima.“

„Ne, ali - „

3

Festival KANALSKI DANI, koji je trajao od 15. do 21. srpnja, bio je okrepljujuće uspješan, suglasila se većina žitelja Derryja: velika stvar za gradski moral, imidž... i džep. Jednotjednim festivalom obilježavala se stogodišnjica otvaranja Kanala koji je prolazio središtem grada. Bio je to kanal koji je učinio Derry postajom u trgovini drvnom gradom između 1884. i 1910. godine; bio je to kanal koji je označio procvat grada Derryja.

Grad su za tu prigodu uredili od istoka prema zapadu i od sjevera prema jugu. Rupe na cestama za koje bi neki stanovnici grada dali ruku u vatru da nisu krpane deset i više godina, sad su bile uredno popunjene asfaltom i poravnate. Službene zgrade ponovno su bile oličene iznutra, okrečene izvana. Najgori grafiti u parku Bassey - većinom očekivane protupederske izjave kao što su: POBIJTE SVE PEDERE i SIDA JE OD BOGA, VI PROKLETI HOMIĆI! ! - sastrugani su s klupa i drvenih zidova natkrivenog mostića preko Kanala, poznatog kao Most poljubaca.

Muzej Kanalskih dana postavljen je u tri prazna izloga u središtu grada i popunjen izlošcima Michaela Hanlona, ovdašnjeg knjižničara i povjesničara amatera. Najstarije gradske Obitelji besplatno su posudile svoja gotovo neprocjenjiva blaga i za jednotjednog festivala gotovo četrdeset tisuća posjetitelja platilo je četvrt dolara da razgleda jelovnike zdravljaka iz devedesetih godina 19. stoljeća, britve drvosječa, sjekire i kuke za hvatanje trupaca iz osamdesetih, te dječje igračke iz dvadesetih godina 20. stoljeća te više od dvije tisuće fotografija i devet rola filma o životu kakvim se u Derryju živjelo posljednjih stotinu godina.

Sponzor muzeja bilo je Društvo žena grada Derryja, koje je uložilo veto na neke izloške koje je Hanlon predložio - poput zloglasne stolice za skitnice iz tridesetih godina 20. stoljeća, kao i fotografije, poput onih Bradlyjeve bande poslije zloglasne pucnjave. Ali su se svi složili da je izložba bila vrlo uspješna, a ionako nitko nije želio vidjeti te jezive starudije. Bilo je puno bolje istaknuti ono pozitivno, a sakriti negativno, kako se pjevalo u onoj staroj pjesmi.

U parku Derry stajao je golem prugasti šator za osvježenje i svake večeri tamo su se održavali koncerti. U parku Bassey postavljen je lunapark sa Smoky's Greater Shows i igrama u organizaciji žitelja. Specijalni tramvaj kružio je oko povijesne jezgre grada svakog punog sata, a završavao bi vožnju ispred tog kitnjastog i dopadljivog automata za izvlačenje novca ljudima iz džepa.

Ovdje je Adrian Mellon osvojio šešir zbog kojeg će poginuti, papirnati cilindar s cvijetom i vrpcom na kojoj je pisalo JA  DERRY.

4

„UMORAN SAM“, REČE JOHN 'WEBBY' GARTON. KAO I NJEGOVA DVA PRIJATELJA, i on je bio odjeven u nesvjesnu imitaciju Brucea Springsteena, premda bi, da ga je netko upitao, vjerojatno Springsteena proglasio mekušcem ili pederčićem, i umjesto toga iskazao divljenje prema „žestokim“ heavy-metal grupama kao što su Def Leppard, Twisted Sister ili Judas Priest. Rukavi njegove jednobojne plave majice bili su otrgnuti i otkrivali mišićave ruke. Gusta smeđa kosa padala mu je preko jednog oka - taj je detalj više podsjećao na Johna Cougara Mellencampa nego na Springsteena. Po rukama je imao plave tetovaže - tajanstvene simbole koji su djelovali kao da ih je iscrtalo neko dijete.

„Više ne želim govoriti.“

„Samo nam ispričaj o utorku poslije podne u lunaparku“, reče Paul Hughes. Hughes je bio umoran, zgranut i užasnut cijelom ovom gadosti. U glavi mu se motala misao da su Kanalski dani završili događajem za koji su svi na neki način znali da predstoji, ali koji se nitko nije usudio uključiti u dnevni program događanja. A da jest, izgledalo bi to ovako:

Subota, 21.00: Završni koncert na kojem nastupaju orkestar Derryjevske srednje škole i Barber Shop Mello-Men.²

Subota, 22.00: Raskošni vatromet.

Subota, 22.35: Obredno žrtvovanje Adriana Mellona - službeni završetak Kanalskih dana.

„Jebeš lunapark“, odgovori Webby.

„Samo ono što si rekao Mellonu i on tebi.“

„Isuse.“ Webby zakoluta očima. „Hajde, Webby“, reče Hughesov kolega. Webby Garton zakoluta očima i počne iznova.

5

GARTON JE UGLEDAO NJIH DVOJICU, MELLONA I HAGARTTJA, KAKO SITNO koračaju držeći se oko struka i hihoću kao dvije cure. Zapravo, najprije je pomislio da to i jesu dvije cure. Onda je prepoznao Mellona, na kojeg su mu već bili skrenuli pažnju. Dok ih je gledao, Mellon se okrenuo Hagartyju... i oni su se kratko poljubili.

„Joj, čovječe, zbljuvat ću se!“ poviče Webby, zgađen.

Chris Unwin i Steve Dubay bili su s njim. Kad mu je Webby pokazao Mellona, Steve Dubay reče kako misli da se drugi peder zove Don i još nekako, i da je jednom stao nekom klincu iz srednje škole koji je autostopirao, a onda mu se pokušao nabacivati.

Mellon i Hagarty krenu prema trojici mladića, idući od štanda sa šeširima prema izlazu iz lunaparka. Webby Garton će poslije reći policajcima, Hughesu i Conleyju, da mu je „građanski ponos“ bio povrijeđen kad je vidio da taj usrani peder nosi šešir na kojem piše JA  DERRY. Bio je glupav, taj šešir - papirnata imitacija cilindra s velikim cvijetom koji je virio iz vrha i klimao se na sve strane. Glupost tog šešira kao da je još više povrijedila Webbyjev građanski ponos.

Dok su Mellon i Hagarty prolazili, držeći se rukama oko struka, Webby Garton vikne: „Trebalo bi te natjerati da pojedeš taj šešir, šupkoljupče jedan usrani!“

Mellon se okrene prema Gartonu, koketno zatrepće očima i reče: „Ako želiš nešto pojesti, dušo, mogu ti ponuditi nešto puno ukusnije od svojeg šešira.“

U tom trenutku Webby Garton odluči pederu promijeniti lični opis. Na zemljovidu Mellonova lica izdići će se planine, stvoriti rasjedi. Nitko neće aludirati na to da ga on nekome puši. Nitko.

On krene prema Mellonu. Mellonov prijatelj Hagarty, usplahiren, pokuša odvući Mellona, ali je on ostao na mjestu, smješkajući se. Garton će poslije reći policajcima Hughesu i Conleyju da je bio prilično siguran da je Mellon bio drogiran.

I bio je, složio se Hagarty kad su mu tu ideju prenijeli policajci Gardener i Reeves. Bio je drogiran s dva uštipka premazana medom, drogiran lunaparkom, cijelim tim danom. I stoga nesposoban uočiti stvarnu opasnost koju je predstavljao Webby Garton.

„Ali Adrian je bio takav“, rekao je Don, posluživši se papirnatom maramicom da obriše oči i razmaže sjajno sjenilo na očima. „Nije imao razvijenu mimikriju. Bio je jedna od onih budala koje misle da će se sve dobro završiti.“

Mogao je već i tad gadno nagrabusiti da Garton nije osjetio kako ga je nešto lupnulo po laktu. Bio je to pendrek. Okrenuo je glavu i ugledao policajca Franka Machena, još jednog pripadnika elitnih postrojbi Derryjevske policije.

„Ohladi, mali“, Machen reče Gartonu. „Gledaj svoja posla i ostavi te homiće na miru. Zabavljaj se.“

„Jeste li čuli kako me nazvao?“ razjareno upita Garton. Sad su mu se pridružili i Unwin i Dubay - njih su dvojica, namirisavši gužvu, pokušali odvući Gartona prema glavnom prolazu, ali ih se Garton otrese, bio bi se poslužio šakama da su ustrajali. Njegova muževnost otrpjela je uvredu za koju je smatrao da mora biti osvećena. Nitko neće aludirati da ga on nekome puši. Nitko.

„Ne vjerujem da te ikako nazvao“, odgovori Machen. „A ti si se, vjerujem, obratio njemu prvi. A sad prošeći, sinko. Nemoj da ti moram ponavljati.“

„Nazvao me pederom!“

„Što je, brine te da možda i jesi?“ upita Machen, kao da ga to iskreno zanima, i Gartona oblije duboko i ružno rumenilo.

Za te razmjene mišljenja, Hagarty je sve očajnije pokušavao odvući Adriana Mellona s poprišta događaja. Najzad, Mellon se pokrenuo. „Pa-pa, ljubavi!“ drsko dobaci Adrian preko ramena. „Zaveži, slatkoguzi“, reče Machen. „Nosi se odavde.“ Garton pokuša ščepati Mellona, ali ga Machen zgrabi.

„Mogu te privesti, prijatelju,“ reče Machen, „a s obzirom na to kako se ponašaš, to možda i ne bi bila loša ideja.“

„Kad te idući put vidim, sredit ću te!“ dernjao se Garton za odlazećim parom i nekoliko se glava okrene i zapilji u njega. „A budeš li još nosio taj šešir, ubit ću te! Ovom gradu ne trebaju pederi kao ti!“

Ne okrenuvši se, Mellon mahne prstima lijeve ruke - nokti su mu bili tamnocrvene boje - i naglašenije zamigolji u hodu. Garton ponovno navali.

„Još jedna riječ ili pokret i privodim te“, reče Machen blago. „Vjeruj mi, dečko, jer mislim upravo ono što kažem.“

„Ma daj, Webby“, reče Chris Unwin nelagodno. „Smiri se.“

„Vi volite takve tipove?“ upita Webby Machena, nimalo se ne obazirući na Chrisa i Stevea. „Ha?“

„Što se dupedavaca tiče, u tome sam neutralan“, reče Machen. „A ono za što stvarno jesam su mir i red, a ti, prištavče, remetiš ono što volim. Što je, želiš da te malo provozam?“

„Ma daj, Webby“, reče Steve Dubay tiho. „Idemo na hot-dog. „

Webby pođe, popravljajući košulju prenaglašenim pokretima i odmičući kosu s očiju. Machen, koji je također dao izjavu jutro poslije smrti Adriana Mellona, reče: „Posljednje što sam čuo da je rekao dok su on i njegovi prijatelji odlazili bilo je 'kad ga drugi put ugledam, vidjet će svog boga'. „

6

„MOLIM VAS, MORAM RAZGOVARATI S MAJKOM“, REČE STEVE DUBAY TREĆI PUT. „Moram joj reći da smekša mog očuha, inače će biti batina kad stignem kući.“

„Malo kasnije“, reče mu policajac Charles Avarino. I Avarino i njegov kolega Barney Morrison znali su da Steve Dubay večeras neće kući, a možda još mnoge noći. Dječak kao da nije shvaćao koliko je ozbiljno ovo uhićenje i Avarino se nije začudio kad je kasnije dočuo da je Dubay bio prekinuo školovanje sa šesnaest godina. U vrijeme ovog događaja još je bio učenik srednje škole Water Street Junior High. Njegov kvocijent inteligencije bio je 68, prema Wechslerovu testu kojem je bio podvrgnut za jednog od triju proputovanja kroz sedmi razred.

„Reci nam što se dogodilo kad ste vidjeli Mellona kako izlazi iz Falcona „, zamoli ga Morrison.

„Ne, čovječe, bolje da ništa ne kažem.“

„A zašto ne?“ upita Avarino.

„Možda sam već rekao previše.“

„Pa došao si ovdje da bi pričao“, reče Avarino. „Nije li tako?“

„Ovaj... aha... ali...“

„Slušaj“, reče Morrison toplo, sjedne pokraj Dubaya i ponudi mu cigaretu.

„Misliš da ja i Chick volimo pedere?“

„Ne znam - „

„Zar ti mi izgledamo kao pederi?“

„Ne, ali - „

„Mi smo tvoji prijatelji, Steve“, reče Morrison ozbiljno. „A vjeruj mi, tebi, Chrisu i Webbyju sad su potrebni svi prijatelji koje imate. Jer će sutra svako ranjeno srce u ovom gradu vrišteći tražiti vašu krv.“

Steve Dubay je djelovao blago usplahireno. Avarinu, koji gotovo da je čitao misli ovom blenti, učini se da on ponovno razmišlja o očuhu. Pa premda Avarino nije simpatizirao malu pedersku zajednicu Derryja - kao svaki dobar policajac, uživao bi kad bi Falcon zauvijek zatvorio vrata - rado bi osobno odvezao Dubaya kući. Zapravo bi s velikim zadovoljstvom držao Dubaya za ruke dok očuh mulca ne pretvori u kašu. Avarino nije volio pedere, ali to nije značilo da je smatrao da ih treba mučiti i ubijati. Mellon je bio izmrcvaren. Kad su ga izvukli ispod kanalskog mosta, oči su mu bile otvorene, iskolačene od užasa. A ovaj tip ovdje pojma nema u čemu je sudjelovao.

„Nismo ga željeli ozlijediti“, ponovi Steve. To je bio njegov rezervni položaj na koji bi se uvijek vraćao kad bi se zbunio.

„Zato s istinom na sunce“, reče Avarino usrdno. „Ispričaj nam sve točno kako je bilo, pa će se možda pokazati da ovo nije ništa ozbiljnije od pišanja po snijegu. Nije li tako, Barney?“

„Kao što se ja zovem Barney“, složi se Morrison.

„Još jednom, što kažeš?“ navlačio ga je Avarino.

„Pa...“ reče Steve, a potom, polako, počne pričati.

7

KAD JE FALCON otvoren 1973. godine, Elmer Curte mislio je da će se njegova klijentela sastojati uglavnom od putnika - autobusni kolodvor u blizini opsluživao je tri prijevoznika: Trainways, Greyhound i Aroostook County. Ono što mu je promaknulo bila je činjenica koliko među putnicima ima žena ili Obitelji koje vuku malu djecu sa sobom. A mnogi od preostalih putnika imali su boce u smeđim vrećicama i nisu ni izlazili iz autobusa. A oni koji jesu, bili su uglavnom vojnici ili mornari koji su željeli samo trgnuti pivo-dva s nogu - za vrijeme desetominutnog odmora ne možeš se naliti.

Curtie je do 1977. shvatio neke od tih istina, ali je tad bilo prekasno: bio je do jaja u računima i nije bilo načina da se izvuče iz minusa. Palo mu je na pamet da bi mogao podmetnuti požar zbog osiguranja, ali ako ne angažira profesionalnog palikuću, uhvatit će ga... a on ionako nije imao pojma gdje se okupljaju profesionalni palikuće.

U veljači te godine odlučio je pokušati još do Dana nezavisnosti; ako dotad stvari ne krenu nabolje, otići će do susjednih vrata, ukrcati se na autobus i vidjeti kakva je situacija na Floridi.

No u idućih pet mjeseci, neki zapanjujući, tihi prosperitet stigne u bar, obojen u crno i zlatno i ukrašen punjenim pticama (brat Elmera Curtieja bio je taksidermist amater koji se specijalizirao za ptice, a Elmer je naslijedio ptice kad je brat umro).

Odjednom, umjesto da svake večeri izvadi šezdeset piva i natoči dvadesetak pića, Elmer bi izvadio osamdeset piva i natočio stotinjak pića... stotinu i dvadeset... kadšto i stotinu šezdeset.

Njegove su mušterije bile mladi, uljudni ljudi - i gotovo isključivo muškarci.

Mnogi od njih odijevali su se sablažnjivo, ali to su bile godine kad je sablažnjivo odijevanje još bilo gotovo obvezatno i Elmer Curtie nije sve do 1981. shvatio da su njegove mušterije gotovo isključivo homoseksualci.

Da stanovnici Derryja nisu čuli na vlastite uši kako on to kaže, nasmijali bi se i rekli da Elmer Curtie sigurno misli da su oni vesla sisali - ali je njegova tvrdnja bila potpuno istinita. Baš kao i muškarac kojeg vara žena, on je gotovo posljednji doznao... a kad je doznao, bilo mu je svejedno. Bar je donosio lijepu dobit i premda su u Derryju bila još četiri bara koja su dobro poslovala, Falcon je bio jedini koji pustopašne mušterije ne bi redovno demolirale. Kao prvo, nije bilo žena zbog kojih bi se tuklo, a ti muškarci, pederi ili ne, kao da su otkrili tajnu skladnih odnosa za koju njihova heteroseksualna bratija nije znala.

Kad je postao svjestan seksualnih sklonosti svojih redovitih gostiju, kao da je nenadano postao okružen lascivnim pričama o Falconu; te su priče kružile godinama prije toga, ali prije 1981. Curtie ih nije čuo. Shvatio je da su najrevniji pripovjedači tih priča muškarci koje se u Falcon ne bi moglo dovući ni vezane željeznim lancem iz straha da će im iz zapešća ispariti sva snaga ili nešto slično, ali koji kao da su bili upućeni u svakojake tajne.

Prema tim pričama, uđete li tamo u bilo koje doba noći, zateći ćete muškarce kako priljubljeni plešu, trljaju se pimpekima na plesnom podiju, muškarce koji se ljube jezikom za šankom, muškarce koji drugima puše u zahodu. U stražnjem dijelu bara tobože se nalazila prostorija u koju se odlazilo kad se nekome prohtjelo provesti malo vremena s muškim ginekologom - tamo bi ih čekao neki starkelja, ljudeskara u nacističkoj uniformi koji je imao ruku podmazanu gotovo do ramena i koji bi vas vrlo rado pregledao.

Zapravo, ništa od toga nije bila istina. Kad bi žedni ljudi svratili s autobusnog kolodvora na piće ili koktel, ne bi u Falconu osjetili ništa neobično - istina, bilo je puno muškaraca, ali tako je u tisućama radničkih barova diljem zemlje. Klijentela je bila homoseksualna, ali homoseksualnost nije istoznačnica za glupost. Ako bi poželjeli malo raskalašenosti, otišli bi u Portland. A kad bi se zaželjeli puno raskalašenosti - sadomazohističke raskalašenosti - odlazili bi u New York ili Boston. Derry je bio malen; Derry je bila provincija i mala homoseksualna zajednica Derryja sasvim je dobro shvaćala pod kakvom sjenom egzistira.

Don Hagarty zalazio je u Falcon dvije ili tri godine prije one večeri u ožujku 1984. kad se prvi put pojavio s Adrianom Mellonom. Prije toga, Hagarty je bio od onih koji šaraju i rijetko se pojavljivao s istim pratiteljem više od nekoliko puta, ali potkraj travnja čak je i Elmeru Curtieju, koji je slabo obraćao pozornost na takve stvari, postalo jasno da su Hagarty i Mellon par.

Hagarty je bio tehnički crtač u građevinskoj tvrtki u Bangoru. Adrian Mellon bio je pisac koji je objavljivao gdje god je stigao - u časopisima avioprijevoznika, u ženskim časopisima, regionalnim časopisima, nedjeljnim dodacima, erotskim časopisima. Radio je na romanu, ali to možda i nije bilo ozbiljno - radio je na njemu još od treće godine studija, a to je bilo prije dvanaest godina.

On je došao u Derry da bi napisao članak o Kanalu - dobio je taj zadatak od časopisa New England Byways, raskošnog dvomjesečnika koji je izlazio u Concordeu. Adrian Mellon prihvatio se toga zato što je od Bywaysa mogao iskamčiti dnevnice za tri tjedna, uključujući i lijepu sobu u hotelu Derry Town House, a prikupiti sav materijal potreban za članak za najviše pet dana. U preostala dva tjedna mogao je prikupiti dovoljno materijala za još četiri regionalna članka.

Ali je u tom trotjednom razdoblju upoznao Dona Hagartyja i umjesto da se nakon isteka ta tri akreditirana tjedna vrati u Portland, našao si je mali stan u Kossuth Laneu. Stanovao je tamo samo šest tjedana. Onda se preselio Donu Hagartyju.

8

TO JE LJETO, HAGARTY REČE HAROLDU GARDENERU I JEFFU REEVESU, BILO najsretnije ljeto u njegovu životu - trebao je pripaziti, reče on; trebao je znati da Bog takvima kao što je on stavlja tepih pod noge samo zato da bi im ga istog trenutka izvukao ispod njih.

Jedina sjena, rekao je, bila je Adrianova ekstravagantno pristrana reakcija na Derry. Imao je majicu na kojoj je pisalo MAINE NIJE LOŠ, ALI DERRY JE SUPER! Imao je jaknu Derryjevske srednjoškolske momčadi, Tigersa. A naravno, bio je tu i taj šešir. Tvrdio je da je ozračje vitalno i stvaralački okrepljujuće. Možda je u tome i bilo nečeg: prvi put u gotovo godinu dana izvukao je iz kovčega svoj venući roman.

„Zar je zaista radio na njemu?“ Gardener upita Hagartyja, ne hajući za to zapravo, ali ne želeći da Hagarty zastrani u pripovijedanju.

„Da - izbacivao je stranicu za stranicom. Govorio je da će to možda biti užasan roman, ali barem neće biti nezavršen užasan roman. Očekivao je da će ga dovršiti do rođendana, u listopadu. Naravno, on nije znao kakav je Derry zapravo. Mislio je da zna, ali nije bio ovdje dovoljno dugo da bi osjetio zadah pravog Derryja. Pokušavao sam mu reći, ali nije slušao.“

„A kakav je to pravi Derry, Don?“ reče Reeves.

„Kao mrtva kurva kojoj ličinke gmižu iz pičke“, reče Don Hagarty. Dva su policajca zurila nijemo se snebivajući.

„To je zlo mjesto“, reče Hagarty. „Kloaka. Zar želite reći da vas dvojica to ne znate? Vas dvojica živite ovdje cijeli život i ne znate?“

Nijedan od njih ne odgovori. Uskoro, Hagarty nastavi.

9

DOK SE ADRIAN MELLON NIJE POJAVIO U NJEGOVU ŽIVOTU, DON JE BIO namjeravao otići iz Derryja. Bio je tamo tri godine, uglavnom zato što je ugovorio dugoročni zakup stana s najljepšim pogledom na rijeku, ali je zakup istekao i Donu je bilo drago zbog toga. Neće više biti dugih vožnji do posla u Bangor i natrag. Neće više biti čudnih vibracija - u Derryju, jednom je rekao Adrianu, kao da je uvijek vještičji sat. Adrian možda misli da je Derry sjajno mjesto, ali Dona on plaši.

Ne samo zbog neprobojnog homofobičnog ozračja i stajališta koja su jasno izražavali ne samo gradski propovjednici nego i grafiti u parku Bassey, no to je bilo barem nešto u što je mogao uprijeti prstom. Adrian se bio nasmijao.

„Don, svaki grad u Americi ima satniju koja mrzi toplu braću“, rekao je on. „Nemoj mi samo reći da to ne znaš. Jer ovo je ipak doba gospodina Zadriglog i gospođe Zadrte.“

„Pođi se mnom do parka Bassey“, odgovorio je Don, kad je shvatio da Adrian zaista misli ono što govori - a Adrian je želio reći da Derry nije ništa gori od bilo kojeg većeg mjesta u provinciji. „Ljubavi, želio bih ti nešto pokazati.“

Odvezu se do parka Bassey - bilo je to sredinom lipnja, oko mjesec dana prije Adrianova ubojstva, Hagarty reče policiji. Odveo je Adriana u crne, pomalo smrdljive sjene Mosta poljubaca. Pokazao mu je jedan od grafita. Adrian je morao upaliti šibicu i držati je ispod natpisa da bi ga pročitao.

PEDERU, POKAŽI MI KURAC I OTFIKARIT ĆU TI GA.

„Znam što ljudi misle o pederima“, rekao je Don tiho. „Kao tinejdžera su me premlatili ispred restorana za kamiondžije u Daytonu; neki dečki u Portlandu zapalili su mi cipele ispred kioska sa sendvičima dok je debeloguzi murjak sjedio u patrolnom automobilu i smijao se. Nagledao sam se svega. Ali nikad nisam vidio nešto takvo. Pogledaj ovo. Vidi sam.“

Nova šibica otkrije: SVIM PEDERIMA ZABIJTE ČAVLE U OČI (U IME BOGA!).

„Tko god da piše te male moralne izreke, totalno je lud. Bilo bi mi lakše kad bih mislio da je posrijedi samo jedna osoba, jedan izolirani perverznjak, ali...“ Don neodređeno mahne rukom niz Most poljubaca. „Ima toga puno... i ne mislim da je to sve napisala jedna osoba. Zbog toga želim otići iz Derryja, Ad. Na previše mjesta i u previše ljudi kao da čuče skriveni manijaci.“

„Pa, pričekaj da završim roman, može? Molim te. Listopad, obećavam, ne kasnije. Zrak je ovdje bolji.“

„Nije znao da će se morati pripaziti vode“, ogorčeno će Don Hagarty.

10

TOM BOUTILLIER I ŠEF RADEMACHER NAGNU SE NAPRIJED, OBOJICA BEZ RIJEČI. Chris Unwin sjedio je pognute glave, monotono govoreći podu. Ovo je bio dio koji su željeli čuti; ovo je bio dio koji će poslati bar dvojicu ovih seronja u Thomaston.

„Lunapark je bio bez veze“, reče Unwin. „Već su skidali sve najbolje zanimacije, kao što su Tanjur nečastivog ili Padobranski skok. Na električnim su autićima već izvjesili natpis 'zatvoreno'. Radile su samo vožnje za djecu. Zato smo otišli dolje do igrica. Webby ugleda štand s kolutovima pa plati pedeset centi, spazi šešir koji je onaj peder nosio pa počne gađati u njega, ali nikako da ga pogodi, a svaki put kad bi promašio, postajao bi sve zlovoljniji, shvaćate? A Steve - on hoda po svijetu i govori ma pusti ovo ili pusti ono i ma pusti sve u kurac, shvaćate? Samo što je taj dan i on bio razjeban jer je uzeo onu pilulu, shvaćate? Ne znam kakvu pilulu. Crvenu. Možda je čak i dopuštena. Ali se on napilio na Webbyja, već sam pomislio da će ga Webby zveknuti, shvaćate? Ponavlja: 'Ne možeš ni pogoditi taj pederski šešir. Odjebao si sto posto kad ne možeš ni taj pederski šešir osvojiti.' Najzad mu gospoda zadužena za streljanu da nagradu iako nije uopće nabacio prsten, jer mislim da nas se htjela riješiti. Možda i nije. Ali mislim da je. Dobio je ono što stvara buku, znate? Puhnete a ono se napuhne i odmota i ispusti zvuk kao prdac, kužite? Imao sam jedan takav. Dobio sam ga za Noć vještica ili Novu godinu ili za neki praznik, sviđao mi se, samo što sam ga izgubio. Ili mi ga je netko popalio iz džepa na onom jebenom školskom igralištu. Dakle, lunapark se zatvara i mi izlazimo, a Steve još zajebava Webbyja kako nije mogao osvojiti taj pederski šešir, shvaćate, a Webby ne priča puno, i znao sam da to nije dobar znak, ali sam bio pod gasom. Pa sam znao da moram promijeniti temu, samo se nisam mogao sjetiti nikakve teme, shvaćate? Kad smo stigli na parkiralište, Steve kaže: 'Kamo bi išli? Doma?' A Webby će: 'Ajmo još malo oko Falcona da vidimo je li onaj peder tamo.'„

Boutillier i Rademacher se pogledaju. Boutilleir podigne prst i lupne se njime po obrazu: iako to ovaj mulac u teškim čizmama nije znao, upravo je govorio o ubojstvu s predumišljajem.

„No ja kažem ne, moram doma, a Webby veli: 'Bojiš se proći pokraj tog pederskog bara?' A ja velim: 'Ma ne, jebote!' A Steve je još napušen ili nešto slično pa kaže: 'Hajde da si omastimo brke s malo pederskog mesa! Hajde da se omastimo s malo pederskog mesa! Hajde da se omastimo...'„

11

TRENUTAK NIJE MOGAO BITI POVOLJNIJI DA SVE POĐE NAOPAKO ZA SVAKOG. Adrian Mellon i Don Hagarty izašli su iz Falcona poslije dva piva, prošli pokraj autobusnog kolodvora pa se uhvatili za ruke. Nijedan tome nije pridavao puno pozornosti; bilo je to nešto što su oni redovito činili. Bilo je deset i dvadeset. Stigli su do ugla i skrenuli lijevo.

Most poljubaca bio je gotovo kilometar odatle; namjeravali su prijeći preko mosta u Main Street, koji je bio puno manje slikovit. Kenduskeag je imao niski ljetni vodostaj, tek metar vode koja je mlitavo klizila oko betonskih stupova.

Kad se Duster našao ispred njih (Steve Dubay bio je opazio njih dvojicu kako izlaze iz Falcona i sav sretan pokazao na njih), bili su nadohvat mosnog luka.

„Presijeci im put! Presijeci im put!“ vrisne Webby Garton. Ona su dvojica upravo prošla ispod ulične svjetiljke i Webby je primijetio da se drže za ruke. To ga je razbjesnilo... ali ne toliko koliko ga je razbjesnio šešir. Veliki papirnati cvijet klimatao se glupavo tamo-amo. „Presijeci im put, dovraga! „ I Steve to i učini.

Chris Unwin će poreći aktivno sudjelovanje u onome što je slijedilo, ali Don Hagarty je ispričao drukčiju priču. Rekao je da je Garton izletio iz automobila gotovo prije nego što se zaustavio, a da su i druga dvojica brzo izašla za njim.

Došlo je do razgovora. I to neugodnog. Te večeri Adrian nije pokušavao biti duhovit ili porugljivo koketan; shvatio je da su u velikoj nevolji.

„Daj mi taj šešir“, reče Garton. „Daj mi ga, pederu.“

„Ako to učinim, hoćete li nas pustiti na miru?“ Adrian je cičao od straha, gotovo cvilio, prestravljenim očima gledao naizmjence u Unwina, pa Dubaya i Garton a.

„Samo mi daj tu pizdariju!“

Adrian mu ga pruži. Garton izvadi skakavac iz lijevog prednjeg džepa traperica i prereze šešir na dva dijela. Protrlja ih o tur traperica. A onda ih baci pod noge i izgazi.

Don Hagarty se odmakne malo dok je njihova pozornost bila podijeljena između Adriana i šešira - tražeći, kako reče, murjaka.

„A sad, hoćete li nas pustiti na m - „ zausti Adrian Mellon no tad ga Garton raspali po licu i odbaci na pješačku ogradu mosta visoku do struka. Adrian vrisne poklopivši usta rukama. Krv mu poteče kroz prste.

„Adi“ zavapi Hagarty i ponovno potrči naprijed. Dubay mu podmetne nogu.

Garton ga čizmom udari u želudac i odbaci s pločnika na kolnik. Prođe automobil. Hagarty se podigne na koljena i vrisne za njim. Automobil nije usporio. Vozač se, rekao je Gardeneru i Reevesu, nije čak ni okrenuo.

„Zaveži, pederu!“ reče Dubay i udari ga nogom sa strane po licu. Hagarty padne na bok u slivnik, u polunesvijesti.

Nekoliko trenutaka kasnije začuje glas - Chrisa Unwina - kako mu govori da bježi prije nego što ga zadesi ono što će zadesiti njegova prijatelja. U svom iskazu Unwin je potvrdio da je izrekao to upozorenje.

Hagarty je čuo potmule udarce i krikove svog ljubavnika. Adrian je zvučao kao zec u klopci, rekao je Hagarty policiji. On otpuže natrag prema raskrižju i jakim svjetlima autobusnog kolodvora, a kad se malo udaljio, okrenuo se i pogledao. Adriana Mellona, koji je bio visok oko metar sedamdeset pet centimetara i težak sedamdesetak kilograma kad pokisne do gole kože, Garton, Dubay i Unwin naguravali su između sebe u nekoj vrsti trostruke igre. Tijelo mu se trzalo i presavijalo poput krpene lutke.

Udarali su ga, bubali, trgali mu odjeću. Dok je on to sve gledao, reče Don, Garton je udario Adriana u prepone. Adrianu je kosa pala preko lica. Krv mu je tekla iz usta i natapala mu košulju. Webby Garton je na desnoj ruci nosio dva teška prstena: jedan je bio prsten Derryjeve srednje škole, a drugi je izradio na satu tehničkog odgoja - isprepletena mesingana slova DB stršala su dva centimetra s prstena. Slova su bila inicijali Dead Bugsa, heavy-metal grupe kojoj se Webby osobito divio. Prsten je razderao Adrianovu gornju usnu i smrskao mu tri gornja zuba kod samih desni.

„Upomoć!“ zapomagao je Hagarty. „Upomoć! Upomoć! Ubit će ga! Upomoć!“

Zgrade u Main Streetu uzdizale su se crne i tajanstvene. Nitko nije pritekao u pomoć - čak ni iz onog bijelog otoka svjetlosti koji je označavao autobusni kolodvor i Hagarty nije shvaćao kako je to moguće: ta tamo je bilo ljudi. Vidio ih je kad su on i Adi onuda prošli. Zar nitko od njih neće priteći u pomoć? Baš nitko?

„UPOMOĆ! UPOMOĆ! UBIT ĆE GA! UPOMOĆ, MOLIM VAS, ZA IME BOŽJE! „

„Upomoć“, šapne tihi glasić Donu Hagartyju slijeva... a onda se začuje hihot.

„Nogom u dupe!“ Garton je sad vikao. Vikao i smijao se. Sva trojica, Hagarty je rekao Gardeneru i Reevesu, smijala su se dok su mlatila Adriana.

„Nogom u dupe! Preko ograde!“

„Nogom u dupe! Nogom u dupe! Nogom u dupe!“ pjevušio je Dubay kroz smijeh.

„Upomoć“, ponovi onaj glasić, i premda je bio ozbiljan, ponovno uslijedi tih hihot - poput glasa djeteta koje se ne može suzdržati.

Hagarty spusti pogled i ugleda klauna - i na tom mjestu Gardener i Reeves počeli su odbacivati sve što je Hagarty rekao, jer je ostatak bilo buncanje luđaka. No poslije se Harold Gardener zamislio. Kad je doznao da je i mali Unwin vidio klauna - ili bar rekao da jest - počeo je dvojiti. Njegov partner ili nije ništa posumnjao ili nije želio priznati da sumnja.

Klaun je, rekao je Hagarty, izgledao kao križanac između Ronalda MacDonalda i onog starog televizijskog klauna, Boza - ili mu se bar tako isprva učinilo.

Raščupani čuperci narančaste kose potaknuli su ga na takvu usporedbu. No nakon podrobnijeg razmišljanja pomislio je da klaun zapravo ne sliči nijednom od njih.

Smiješak naslikan preko bijele palačinke bio je crven, a ne narančast, a u očima je imao neobičan srebrni sjaj. Možda kontaktne leće. Ali je jednim dijelom svog mozga tad pomislio - a i dalje tako misli - da možda ta srebrna boja nije bila prava boja tih očiju. Nosio je vrećasto odijelo s velikim narančastim pucetima-coflima; na rukama je nosio rukavice kao iz crtića.

„Don, ako ti treba pomoć,“ rekao je klaun, „uzmi jedan balon.“

I ponudi mu svežanj koji je držao u ruci.

„Plove“, reče klaun. „Ovdje dolje svi mi plovimo; vrlo brzo će i tvoj prijatelj ploviti.“

12

„TAJ VAM SE KLAUN OBRATIO IMENOM“, REČE JEFF REEVES POTPUNO bezizražajnim glasom. Pogleda preko Hagartyjeve pognute glave prema Haroldu Gardeneru i jedno mu se oko spusti od namigivanja.

„Da“, reče Hagarty ne podigavši pogled. „Znam kako to zvuči.“

13

„I ONDA SI GA BACIO PREKO OGRADE“, REČE BOUTILLIER. „NOGOM U DUPE.“

„Nisam ja!“ reče Unwin podigavši pogled. Rukom makne kosu s očiju i zapilji se srdito u ispitivače. „Kad sam vidio da to zaista namjeravaju učiniti, pokušao sam odvući Stevea u stranu, zato što sam znao da bi se tip mogao razbiti... Do vode je bilo oko tri metra...“

Bilo je sedam metara. Jedan od policajaca šefa Rademachera već je izmjerio.

„Ali kao da je poludio. Njih su dvojica samo vikala 'Nogom u dupe! Nogom u dupe!' i podigli su ga. Webby ga je uhvatio ispod pazuha, a Steve za tur i... i...“

14

KAD JE HAGARTY VIDIO ŠTO RADE, POJURIO JE NATRAG PREMA NJIMA, VRIŠTEĆI: „Ne! Ne! Ne!“ iz petnih žila.

Chris Unwin ga je odgurnuo i Hagarty se skljokao na pločnik cvokoćući zubima. „Zar želiš i ti letjeti preko ograde?“ šapnuo je. „Bježi, dušo!“

Tad su bacili Adriana Mellona preko mosta u vodu. Hagarty je čuo pljusak.

„Gubimo se odavde“, rekao je Steve Dubay. On i Webby uzmicali su prema automobilu.

Chris Unwin ode do ograde i pogleda prijeko. Najprije je ugledao Hagarty) a kako se kližući spušta prema vodi i prstima lovi za nasip zarastao u korov i posut otpacima. Onda je ugledao klauna. Klaun je bio na suprotnoj strani, jednom je rukom vukao Adriana iz vode, a u drugoj je držao balone. Adrian je bio mokar do kože, grcao je i stenjao. Klaun je nakrivio glavu i iskesio se Chrisu. Chris je rekao da je ugledao njegove blistave srebrne oči i iskešene zube - jako velike zube, rekao je.

„Kao u cirkuskog lava, čovječe“, rekao je. „Hoću reći, toliko su veliki bili.“

A onda, reče on, vidio je kako klaun podiže jednu ruku Adriana Mellona natrag tako da mu je ležala iznad glave.

„I što onda, Chris?“ reče Boutillier. Taj mu je dio bio dosadan. Bajke su mu dosadile još s osam godina.

„Ne znam“, reče Chris. „Tad me Steve zgrabio i odvukao u automobil. Ali. - mislim da mu je zagrizao pazuho.“ Ponovno podigne pogled prema njima, sad nesiguran. „Mislim da je to učinio. Zagrizao mu pazuho.“

„Kao da ga je htio pojesti, čovječe. Kao da mu je htio pojesti srce.“

15

NE, REČE HAGARTY KAD SU MU PREDOČILI PRIČU CHRISA UNWINA U OBLIKU pitanja. Klaun nije odvukao Adea na suprotnu obalu, barem on to nije vidio - a priznaje da je tad već bio nešto manje od nezainteresiranog promatrača; tad je već bio totalno lud, jebote.

Klaun je, rekao je on, stajao kod suprotne obale držeći u rukama Adrianovo mokro tijelo.

Adeova je desna ruka bila ukočeno ispružena klaunu iza glave i klaunovo je lice zaista bilo u Adeovu desnom pazuhu, ali ga on nije grizao: smiješio se. Hagarty je vidio kako ga klaun gleda ispod Adeove ruke i smiješi se.

Klaunove se ruke stegnu i Hagarty začuje krckanje rebara. Adrian krikne.

„Zaplovi s nama, Don“, rekao je klaun svojim crvenim iskešenim ustima, a onda pokazao rukom u bijeloj rukavici pod most.

Ispod donje strane mosta lebdjeli su baloni - ne desetak, ni desetak desetaka, već na tisuće njih, crvenih i plavih, zelenih i žutih, a na svakom je velikim slovima pisalo JA  DERRY!

16

„HEJ, TO ZVUČI KAO JAKO PUNO BALONA, NEMA ŠTO“, REČE REEVES, I PONOVNO namigne Haroldu Gardeneru.

„Znam kako zvuči“, ponovi Hagarty istim turobnim glasom.

„Vidio si te balone“, reče Gardener.

Don Hagarty polako podigne ruke ispred lica. „Vidio sam ih jasno kao što sad vidim svoje prste. Na tisuće njih. Nije se čak mogla vidjeti donja strana mosta - bilo ih je previše. Malo su lelujali i trzali se gore-dolje. Čuo se i zvuk. Čudan, dubok cvilež. Od njihova međusobnog trljanja. I uzice. Bila je to prava šuma bijelih visećih uzica. Izgledale su kao bijele niti paučine. Klaun je odnio Adea tamo. Vidio sam kako mu se kostim očešao o te uzice. Ade je ispuštao užasne grcave zvukove. Pošao sam za njim... ali se klaun okrenuo. Ugledao sam mu oči i odjednom shvatio tko je to.“

„I tko je to bio, Don?“ upita Harold Gardener blago.

„Bio je to Derry“, reče Don Hagarty. „Bio je to ovaj grad.“

„I što si onda učinio?“ Bio je to Reeves.

„Pobjegao, budalo glupa“, reče Hagarty i brižne u plač.

17

HAROLD GARDENER PRIMIRIO SE DO 13. STUDENOGA, DAN PRIJE SUĐENJA DONU Gartonu i Stevenu Dubayu u Okružnom sudu grada Derryja zbog ubojstva Adriana Mellona. A tad je otišao Tomu Boutillieru. Želio je porazgovarati o klaunu. Boutillier to nije želio - ali kad je shvatio da bi Gardener mogao učiniti neku glupost ako ga malo ne usmjeri, pristao je.

„Nije bilo nikakvog klauna, Harolde. Jedini klaunovi te noći bila su ova tri klinca. Znaš to kao i ja.“

„Imamo dva svjedoka - „

„Ma, to je sranje. Unwin je odlučio potegnuti Jednorukog iz rukava, kao 'nismo mi ubili jadnog pedera, učinio je to jednoruki čovjek', čim je shvatio da je ovaj put zaista sjeo dupetom u kipuću vodu. Hagarty je bio histeričan. Stajao je i gledao kako mu ti klinci ubijaju najboljeg prijatelja. Ne bi me začudilo ni da je vidio leteće tanjure.“

Ali Boutillier nije tako mislio. Gardener mu je to vidio u očima; izmotavanje i izvrdavanje pomoćnika javnog tužitelja nervirali su ga.

„Ma daj“, reče. „Sad govorimo o nezavisnim svjedocima. Nemoj mi srati.“

„O, ti bi o sranju? Želiš li mi reći da vjeruješ da se ispod Main Street Bridgea krio vampir-klaun? Jer ja to smatram sranjem.“

„Ne baš tako, ali - „

„Ili da je Hagarty vidio tamo milijardu balona, i na svakom velikim slovima napisano baš ono što je pisalo na šeširu njegova ljubavnika? Jer ja to također smatram sranjem.“

„Ne, ali - „

„Zašto me onda gnjaviš s tim?“

„Prestani me unakrsno ispitivati!“ zagrmi Gardener. „Obojica su ga opisala jednako, a nijedan nije znao što je onaj drugi pričao!“

Boutillier je sjedio za svojim stolom i igrao se olovkom. Sad spusti olovku; ustane i priđe Haroldu Gardeneru. Boutillier je bio desetak centimetara niži, ali Gardener ustukne pred njegovim gnjevom.

„Želiš li da izgubimo ovaj slučaj, Harolde?“

„Ne, naravno da ne - „

„Želiš li da ti gnojni čirevi na licu svijeta budu oslobođeni?“

„Ne!“

„Dobro. Fino. Budući da se slažemo u onom najvažnijem, reći ću ti točno što ja mislim. Da, vjerojatno se te noći ispod mosta nalazio neki čovjek. Možda je čak i nosio klaunski kostim, premda sam u životu imao posla s dovoljno svjedoka pa zaključujem kako je to jednostavno bio neki skitnica ili sezonski radnik odjeven u gomilu stare odjeće. Mislim da je tamo vjerojatno tražio izgubljeni sitniš ili meso bačeno iz automobila - polovicu hamburgera koju je netko bacio preko ograde ili možda mrvice na dnu vrećice čipsa. Njihove su oči učinile ostalo, Harolde. Je li to moguće?“

„Ne znam“, reče Harold. Želio je biti uvjeren, ali s obzirom na dva potpuno podudarna opisa... ne. Nije mislio da je to moguće.

„Evo ti mog mišljenja ukratko. Briga me je li to bio Klaun Nastranko ili tip u odijelu Ujaka Sama na štulama, ili Feder, Sretni peder. Uvedemo li tog tipa u slučaj, njihov će ga se odvjetnik uhvatiti kao pijan plota prije nego što uspiješ reći Jack Robinson³. Reći će da ta dva mala, nedužna janješca, svježe ošišana i u novim odijelcima, nisu učinila ništa drugo osim što su malo bacila tog pederčića preko ograde mosta. Istaknut će da je Mellon još bio živ poslije pada; osim Unwinova, to potvrđuje i Hagartyjev iskaz. Njegovi klijenti nisu počinili ubojstvo, o ne! Bio je to psihopat u kostimu klauna. Ako to spomenemo, tako će biti, i ti to znaš.“

„Unwin će svejedno ispričati svoju priču.“

„Ali Hagarty neće“, reče Boutillier. „Jer on shvaća. Bez Hagartyja, tko će povjerovati Unwinu?“

„Pa, tu smo i mi,“ reče Harold Gardener gorčinom koja iznenadi i njega samog, „ali pretpostavljam da mi nećemo progovoriti.“

„Ma daj mi se skini!” zagrmi Boutillier, podigavši ruke. „Oni su ga ubili! Nisu ga samo bacili preko ograde - Garton je imao skakavac. Mellon je sedam puta uboden, uključujući jedanput u lijevo plućno krilo i dvaput u testise. Rane odgovaraju oštrici. Četiri su mu rebra bila slomljena - Dubay je to učinio, držeći ga u medvjeđem zagrljaju. Istina, i ugrizen je. Bilo je tragova ugriza na rukama, lijevom obrazu, vratu. Mislim da je to Unwinovo i Gartonovo djelo, premda imamo samo jedan dobar otisak zuba, a i taj vjerojatno nije dovoljno jasan da bi se održao na sudu. No dobro, ispod pazuha mu je nedostajao velik komad mesa, pa što? Jedan od njih je volio gristi. Vjerojatno mu se pritom i digao. Kladim se na Gartona, iako to nikad nećemo dokazati. A nije bilo ni Mellonove uške.“ Boutillier zašuti, zureći u Harolda.

„Pustimo li u optjecaj tu priču s klaunom, nikad nećemo uspjeti uvjeriti porotu. Želiš li to?“

„Ne, rekao sam ti.“

„Tip je bio barunica, ali nikome nije činio zlo“, reče Boutillier. „I tako hajdi-haj-ho naiđu tri pizdeka u bakandžama i oduzmu mu život. Prijatelju, strpat ću ih iza rešetaka i ako čujem da im je u Thomastonu netko provrtao njihove napućene male čmarove, poslat ću im razglednicu i napisati kako se nadam da je taj koji im je to učinio imao sidu.“

Vrlo vatreno, pomisli Gardener, i presude će izgledati vrlo dobro u tvom dosjeu kad se za dvije godine budeš kandidirao za neki visoki položaj.

Ali je otišao ne rekavši ništa više, jer je i on želio da ih se strpa iza rešetaka.

18

JOHN WEBBER GARTON OSUĐEN JE ZA UBOJSTVO PRVOG STUPNJA NA deset do dvadeset godina zatvora u Thomastonu.

Steven Bishoff Dubay optužen je za ubojstvo prvog stupnja na petnaest godina u državnom zatvoru Shawshank⁴.

Christoferu Philipu Unwinu suđeno je zasebno kao maloljetniku i osuđen je za ubojstvo drugog stupnja na kaznu od deset mjeseci u popravnom domu South Windham Boy's Training Facility, uvjetno.

Dok ovo pišem, na sve tri presude uložena je žalba; Gartona i Dubaya svakog se božjeg dana može vidjeti kako mjerkaju cure ili se igraju bacanja novčića u parku Bassey, nedaleko od mjesta gdje je Mellonovo raskomadano tijelo nađeno kako pluta oko jednog od potpornih stupova Main Street Bridgea.

Don Hagarty i Chris Unwin otišli su iz grada.

Na velikom suđenju - onom za Gartona i Dubaya - nitko nije ni spomenuo klauna.

TREĆE POGLAVLJE

Šest telefonskih poziva (1985.)

1

Stanley Uris se kupa

PATRICIA URIS JE POSLIJE REKLA SVOJOJ MAJCI DA JE TREBALA NASLUTITI DA nešto nije u redu. Trebala je to osjetiti, rekla je, zato što se Stanley nikad nije kupao rano navečer. Tuširao se rano svakog jutra, a ponekad bi se namakao u kadi kasno navečer (s časopisom u jednoj i hladnim pivom u drugoj ruci), ali kupke u sedam navečer nisu bile u njegovu stilu.

A potom i to s knjigama. To ga je trebalo razgaliti; no umjesto toga, na neki tajanstveni način koji nije shvaćala, činilo se da ga je uznemirilo i oneraspoložilo. Oko tri mjeseca prije te strašne noći, Stanley je otkrio da je njegov prijatelj iz djetinjstva postao spisatelj - ne pravi pisac, rekla je Patricia svojoj majci, već romanopisac. Ime na knjigama glasilo je William Denbrough, ali Stanley bi ga ponekad nazvao Mucavi Bili. Pročitao je gotovo sve njegove knjige; zapravo, posljednju je čitao te večeri kad se okupao

28. svibnja 1985. i Patty je odabrala jednu od ranijih, iz radoznalosti. Okanila je se poslije samo tri poglavlja.

Nije to bio običan roman, rekla je poslije svojoj majci; bila je to knjiga strave i užasa. Tako je to rekla, sve u jednoj frazi, kao kad bi rekla seksualni priručnik. Patty je bila mila, ljubazna ženica, ali se nije znala dobro izražavati - željela je reći majci koliko ju je ta knjiga prestrašila i zašto ju je uznemirila, ali nije mogla.

„Bila je puna čudovišta“, rekla je. „Čudovišta koja progone malu djecu. Bilo je ubojstava i... ne znam... zlih osjećaja i boli. Takvih stvari.“ Učinila joj se gotovo pornografskom; ta joj je riječ stalno izmicala, vjerojatno zato što je nikad u životu nije izgovorila, iako je znala njezino značenje. „Ali Stan se osjećao kao da je ponovno otkrio prijatelja iz djetinjstva... Govorio je da će mu pisati, ali sam znala da neće... Znala sam da se od tih priča i on osjeća loše... i... i...“ I tad se Patty Uris rasplače.

Te noći, nekih šest mjeseci prije nego što se navršilo točno dvadeset osam godina od onog dana 1957. godine kad je George Denbrough upoznao klauna Pennywisea, Stan i Patty sjedili su u dnevnom boravku svoje kuće u predgrađu Atlante. Televizor je bio uključen. Patty je sjedila na dvosjedu ispred njega, dijelila pozornost između hrpe odjeće za šivanje i svojega omiljenog kviza, Family Feud⁵. Obožavala je Richarda Dawsona i mislila kako je sat na lancu koji je on uvijek nosio strašno seksi, premda se to priznanje ne bi moglo iz nje iščupati ni užarenim kliještima. A voljela je taj kviz zato što je gotovo uvijek znala najpopularnije odgovore (u Family Feud nije bilo točnih odgovora - samo popularnih).

Jednom je upitala Stana zašto su pitanja koja njoj izgledaju tako lagana najčešće toliko teška obiteljima koje sudjeluju u emisiji. „Vjerojatno je puno teže kad si tamo, pod tolikim reflektorima“, odgovorio je Stanley, i tad joj se učinilo da mu se licem prevukla sjena. „Sve je puno teže kad je za pravo. Tad se zagrcneš. Kad je za pravo.“

To je vjerojatno bilo točno, zaključila je ona. Stanley je kadšto imao istančane zaključke o ljudskoj prirodi. Puno istančanije, razmišljala je, nego njegov prijatelj, William Denbrough, koji se obogatio napisavši gomilu horora koji su se obraćali nižim nagonima ljudske prirode.

Premda ni Urisima nije išlo loše! Predgrađe u kojem su živjeli bilo je lijepo, a kuću koju su 1979. kupili za 87.000 dolara vjerojatno bi sad brzo i čas posla prodali za 165.000 dolara.

Što ne znači da ju je ona željela prodati, ali je takve stvari dobro znati. Ponekad, kad bi se dovezla svojim Volvom iz šoping-centra Fox (Stanley je vozio Mercedes dizel - kad bi ga zadirkivala, zvala ga je Sedanley⁶) i ugledala svoju kuću, ukusno smještenu iza niskih živica, pomislila bi: Tko živi tamo? Ja živim! Gospođa Stanleyja Urisa živi ovdje! To nije bila pomisao prožeta jedino srećom; s njom je bio pomiješan i ponos toliko jak da bi joj se od njega kadšto smučilo.

Jer, jednom davno živjela je jedna osamljena osamnaestogodišnjakinja po imenu Patricia Blum kojoj je bio uskraćen pristup maturalnoj večeri koja se održavala u otmjenom klubu grada Glointona, u unutrašnjosti države New York. Naravno, pristup joj je bio uskraćen zato što joj se prezime rimovalo s plum.

Eto što je ona bila, obična mršava mala židovska šljiva, a to je bilo 1967.; naravno takva je diskriminacija bila protuzakonita - hahaha-hi-hi-hi - a osim toga, sad je s tim svršeno. Samo što za jedan dio nje s time nikad neće biti svršeno.

Jedan dio nje uvijek će se vraćati u automobil s Michaelom Rosenblattom, slušati škripu šljunka pod svojim cipelama s visokom potpeticom i njegovim iznajmljenim ozbiljnim cipelama, vraćati se u automobil njegova oca, koji je Michael posudio za tu večer i na čije je laštenje utrošio cijelu večer.

Dio nje uvijek će hodati pokraj Michaela odjevenog u iznajmljeni bijeli smoking - kako se samo ljeskao u blagoj proljetnoj noći! Ona je bila u pastelnozelenoj večernjoj haljini za koju je njezina majka tvrdila da u njoj izgleda kao sirena, a pomisao na židovsku sirenu bila je prilično smiješna, ha-ha-ha.

Hodali su visoko uzdignutih glava, a ona nije plakala - ne tada - ali je shvaćala da ne hodaju, ne zapravo: ona se iskrada, iskrada - rimuje se s potkrada - i oboje su se osjećali Židovima više nego ikad u životu, osjećali se kao lihvari, kao oni koje se prevozi stočnim vagonima u logore, osjećali se prljavi, dugonosi, voštane puti, kao pravi pravcati Ćifuti i Židovi i željeli su se ljutiti a nisu mogli - gnjev je stigao tek poslije, kad više nije bilo važno. U tom se trenutku jedino mogla osjećati posramljeno, osjećati bol.

A onda se netko nasmijao. Visoko piskutavo smijuckanje slično brzom prebiranju po glasoviru, i u automobilu se uspjela rasplakati, o i te kako, evo židovske sirene čije se prezime rimuje s plum kako rida kao luda. Mike Rosenblatt položio joj je nespretnu ruku utjehe oko vrata i ona se izmigoljila ispod nje, osjećajući se postiđeno, osjećajući se prljavo, osjećajući se Židovkom.

Kuća smještena s toliko ukusa iza živica od tisovine ublažila je taj okus gorčine... ali ne sasvim. Bol i stid još su bili tu, i čak ni to što je bila prihvaćena u ovoj tihoj, uglađenoj, dobrostojećoj četvrti nije potpuno moglo privesti kraju onu beskrajnu šetnju uz škripu šljunka ispod njihovih cipela. Čak ni to što je bila članica ovdašnjeg kluba, gdje ih je maitre d' uvijek pozdravljao tiho i s puno poštovanja: „Dobra večer, gospodine i gospođo Uris.“

Stigla bi kući uljuljkana u svom Volvu iz 1984. i pogledala svoju kuću kako leži na prostranom zelenom travnjaku, i često bi se - odveć često, valjda - sjetila onog piskutavog smijuljenja. I tad bi se ponadala da djevojka koja se smijuckala sad živi u bijednoj stambenoj zgradi sa svojim mužem nežidovom koji je tuče, da je triput bila u drugom stanju i da je svaki put pobacila, da je muž vara sa zaraženim ženama, da ima diskus hernije, ravne tabane i ciste na svojoj hihoćućoj jezičini.

Mrzila bi se zbog tih misli, tih nemilostivih misli, i obećala si da će se popraviti - da će prestati ispijati te gorke čaše žuči. Mjeseci bi prošli a da ne bi imala takvih misli. Pomislila bi: Možda je to sve napokon iza mene. Više nisam osamnaestogodišnjakinja. Sad sam žena od trideset šest godina; djevojka koja je slušala ono beskrajno lupkanje i škripu kamenčića na kolnom prilazu, djevojka koja se izmigoljila ispod ruke Michaela Rosenblatta kad ju je pokušao utješiti jer je to bila židovska ruka, živjela je prije pola života. Ta mala glupa sirena je mrtva. Sad je mogu zaboraviti i biti ja. U redu. Dobro. Sjajno.

Ali bi se tad zatekla negdje - u supermarketu, možda - i odjednom bi začula ono cerekanje iz susjednog prolaza i leđa bi joj se naježila, bradavice bolno otvrdnule, ruke stegnule oko rukohvata kolica ili jedna oko druge, pa bi tad pomislila: Netko je upravo nekome rekao da sam Židovka, da sam samo nosata Židovka, da je i Stanley samo nosati Židov, računovođa, naravno, Židovi dobro barataju brojkama, pustili smo ih u naš klub, morali smo, kad je 1981. onaj nosati ginekolog dobio proces, ali im se smijemo, smijemo i smijemo. Ili bi začula nepostojeće lupkanje i škripu kamenčića i pomislila bi: Sirena! Sirena!

Tad bi je poput migrene ponovno preplavili mržnja i stid i ona bi očajavala ne samo zbog sebe, već i zbog cijeloga ljudskog roda. Vukodlaci. Denbroughova knjiga - ona koju je pokušala pročitati pa je odložila - bila je o vukodlacima. Vukodlaci, gluposti. Što takav čovjek uopće zna o vukodlacima?

No najčešće se osjećala bolje - osjećala da je bolja od toga. Voljela je svog čovjeka, voljela svoju kuću i najčešće bila u stanju voljeti sebe i svoj život. Život je bio dobar. No to nije uvijek bilo tako - zar takvo što uopće i postoji? Kad je prihvatila Stanleyjev zaručnički prsten, njezini su roditelji bili i ljuti i nesretni. Upoznala ga je na zabavi udruženja studentica. Došao je na njezin fakultet sa sveučilišta New York State, gdje je bio stipendist.

Upoznala ih je zajednička prijateljica, i na isteku večeri, učinilo joj se da ga već voli. Do uskrsnih praznika, već je bila sigurna. Kad je stiglo proljeće i Stanley joj ponudio mali dijamantni prsten kroz koji je bila provučena tratinčica, ona ga je prihvatila.

Naposljetku, usprkos svojim bojaznima, i njezini su ga roditelji prihvatili. Nisu imali puno izbora, premda će se Stanley Uris uskoro otisnuti na tržište radne snage krcato mladim računovođama - a kad zađe u tu džunglu, učinit će to bez obiteljskog novca kao potpore, jedino s njihovom kćerkom kao taokinjom. Ali su Patty bile dvadeset dvije godine, već je bila žena, i uskoro će diplomirati.

„Izdržavat ću tog četverookog govnara do kraja života“, čula je Patty svojega oca jedne noći. Majka i otac bili su otišli na večeru u restoran i njezin je otac popio koju previše.

„Pst, čut će te“, rekla je Ruth Blum.

Patty je te noći ležala budna dugo poslije ponoći, suhih očiju. Naizmjence ju je oblijevala vrućina i studen, i mrzila ih je oboje. Utrošila je iduće dvije godine pokušavajući se osloboditi te mržnje; u njoj je ionako već bilo previše mržnje. Kad bi se ponekad pogledala u zrcalo, primijetila bi što joj to čini licu, vidjela fine bore koje joj mržnja iscrtava na njemu. Bila je to bitka koju je dobila. Stanley joj je pomogao.

Njegovi su roditelji bili jednako zabrinuti zbog tog braka. Oni, naravno, nisu smatrali da njihovu Stanleyju predstoji život krpeža i trpeža, ali su mislili da su se „djeca malo požurila“. Donald Uris i Andrea Bertoly vjenčali su se kao dvadesetogodišnjaci, ali kao da su zaboravili tu činjenicu.

Jedino je Stanley djelovao siguran u sebe, siguran u budućnost, ne hajući za klopke koje su njihovi roditelji vidjeli načičkane posvuda oko „svoje djece“. Naposljetku se pokazalo opravdanim njegovo samopouzdanje, a ne njihove strepnje.

U srpnju 1972., tek što se tinta osušila na njezinoj diplomi, Patty je dobila posao kao nastavnica stenografije i poslovnog engleskog u Traynoru, gradiću šezdesetak kilometara južno od Atlante. Kad bi pomislila na to kako je dobila taj posao, uvijek bi je prožela - jeza.

Načinila je popis od četrdeset opcija iz oglasa u učiteljskim časopisima, pa napisala četrdeset pisama u pet noći - svaku večer po osam - tražeći dodatne informacije o poslu, te molbu za svaki. Dvadeset dva odgovora poručivala su da je mjesto već popunjeno. U ostalim slučajevima, potanko objašnjenje potrebnih sposobnosti jasno je pokazivalo da ona ne dolazi u obzir; prijava je bila samo gubljenje i njezina i njihova vremena.

Završila je s desetak mogućnosti. Svaka je izgledala podjednako obećavajuća. Stanley je ušao u sobu dok je ona razbijala glavu nad njima i pitala se hoće li uspjeti ispuniti dvanaest molbi za učiteljsko mjesto a da sasvim ne pošašavi. On je bacio pogled na razbacane papire na stolu pa kucnuo prstom po pismu traynorskog školskog nadzornika, pismu koje njoj nije djelovalo ni manje ni više ohrabrujuće od bilo kojeg drugog. „Ovo“, rekao je.

Podigla je pogled prema njemu, preneražena jednostavnom uvjerenošću njegova glasa.

„Znaš li nešto o Georgiji što ja ne znam?“

„Ne. Samo sam jednom bio tamo - u filmu.“

Pogledala ga je, podigavši obrvu.

„Prohujalo s vihorom. Vivien Leigh. Clark Gable. 'Mislit ću o tome sutra, jer sutra je novi dan.' Zvučim li kao da sam s juga, Patty?“

„Da. Iz južnog Bronxa. Ako ništa ne znaš o Georgiji i nikad nisi bio tamo, zašto onda - „

„Zato što tako treba.“

„Stanley, to ne možeš znati. „

„Naravno da mogu“, rekao je jednostavno. „Znam. „ Dok ga je gledala, shvatila je da se ne šali: zaista je to mislio. Osjetila je kako joj se uz leđa mreška nelagoda.

„Odakle znaš?“

Blago se smiješio. No tad se taj osmijeh pokoleba i na trenutak je djelovao zbunjeno. Oči su mu potamnjele, kao da je pogledao u sebe da bi se posavjetovao s nekim unutarnjim mehanizmom koji je ispravno kuckao i zujao, ali čije funkcioniranje zapravo nije razumio ništa bolje nego što se prosječan čovjek razumije u rad sata na svom ručnom zglobu.

„Kornjača nam nije mogla pomoći“, rekao je iznenada. Rekao je to sasvim jasno. Čula je. Onaj pogled unutra - taj izraz iznenađene zamišljenosti - još mu je bio na licu, i to ju je počinjalo plašiti.

„Stanley? O čemu to govoriš? Stanley?“

Trgnuo se. Dok je pregledavala molbe, bila je jela breskve, i njegova ruka sad udari o pladanj. On padne na pod i razbije se. Stanleyjeve oči kao da su se razbistrile.

„Sranje! Oprosti.“

„Nema veze. Stanley - o čemu si to govorio?“

„Zaboravio sam“, rekao je. „Ali mislim da bismo trebali početi razmišljati o Georgiji, ljubavi.“

„Ali...“

„Vjeruj mi“, reče on i ona mu povjeruje.

Razgovor je prošao izvrsno. Znala je da je posao njezin već kad se ukrcala na vlak za New York. Ravnatelju kadrovskog odjela Patty je odmah bila simpatična, a i on njoj; gotovo kao da je čula kako je škljocnulo. Pismo potvrde stiglo je tjedan dana kasnije. Školski okrug grada Traynora mogao joj je ponuditi 9200 dolara i ugovor na određeno radno vrijeme.

„Gladovat ćeš“, reče Herbert Blum kad mu je kćerka rekla da namjerava prihvatiti taj posao. „A dok si gladna, bit ćeš i uspaljena. „

„Šuć-muć pa prolij, Scarlet“, reče Stanley kad mu je rekla što je rekao njezin otac. Bila je bijesna, na rubu suza, ali se sad počela cerekati i Stanley je povuče u naručje.

Uspaljeni su bili; gladovali nisu. Vjenčali su se 19. kolovoza 1972. Patty Uris je u bračnu ložnicu ušla nevina. Zavukla se gola ispod hladnih plahti u turističkom hotelu u Poconosu, burno i olujno raspoložena - odašiljući munje želje i slatke požude, okružena crnim oblacima straha. Kad se Stanley zavukao u krevet pokraj nje, sav mišićav, penisa koji se poput uskličnika uzdizao iz njegovih riđih stidnih dlačica, prošaputala je: „Nemoj me ozlijediti, dragi.“

„Nikad te neću ozlijediti“, rekao joj je i uzeo je u zagrljaj. Bilo je to obećanje koje je vjerno održao do 27. svibnja 1985. - do noći onog kupanja.

Njezino učiteljevanje počelo je dobro. Stanley se zaposlio kao vozač pekarskog kamiona za tjednu plaću od stotinu dolara. U studenome te godine, kad je otvoreno trgovačko središte Traynor Flats, on je tamo dobio posao u H&R Blocku za stotinu i pedeset dolara. Njihov zajednički prihod bio je tad 17.000 dolara godišnje - za njih basnoslovan iznos u doba kad se benzin prodavao za trideset pet centi po galonu, a hljepčić bijelog kruha mogao dobiti za pet centi manje od toga. U ožujku 1973., bez galame i najava, Patty Uris bacila je pilule za kontracepciju.

Stanley je 1975. napustio H&R Block i otvorio vlastitu tvrtku. Sva četiri roditelja složila su se da je to nepromišljen potez. Ne da Stanley ne bi trebao imati svoju tvrtku - ne dao mu Bog da je nema! Ali je bilo prerano, složili su se svi, a to je i odveć veliko financijsko opterećenje za Patty. („Bar dok je taj 'pisher' ne napumpa,“ mrzovoljno je rekao Herbert Blum svom bratu poslije noći opijanja u kuhinji, „a onda će od mene očekivati da ih uzdržavam.“) Roditeljski konsenzus o toj stvari bio je da muškarac ne bi smio ni pomisliti osnovati tvrtku dok ne dočeka zrelije i ozbiljnije godine - recimo, sedamdeset osmu.

I ponovno je Stanley djelovao gotovo sablasno samopouzdan. Bio je mlad, simpatičan, bistar, sposoban. Dok je radio za Block, stekao je veze. No time ga je podarila priroda. Ali nije mogao znati da se Corridor Video, pionir u novorođenom biznisu s video-vrpcama sprema naseliti na velikom komadu jalovog zemljišta manje od petnaest kilometara od predgrađa u koje su se Urisovi doselili 1979., a niti je mogao znati da će Corridor izaći na tržište u potrazi za neovisnom marketinškom agencijom ni godinu dana nakon njihova preseljenja u Traynor.

Čak i da je Stan dočuo neke od tih informacija, nikad ne bi povjerovao da bi oni taj posao dali mladom Židovu s naočalama, koji je usto bio i sjevernjak - Židov brz na osmijehu, koji u hodu izbacuje nogu u kuku, u slobodne dane voli nositi traperice trapez nogavica i koji još ima posljednje tragove pubertetskih bubuljica po licu. No ipak jesu. Jesu. A činilo se kao da je Stan to cijelo vrijeme znao.

Njegov posao za CV doveo je do ponude za stalan posao u tvrtki - početna godišnja plaća 30.000 dolara.

„A to je tek početak“, te noći Stanley reče Patty u krevetu. „Mila moja, oni će rasti kao kukuruz u kolovozu. Ako u idućih deset godina nitko ne digne svijet u zrak, CV će biti u prvoj ligi zajedno s Kodakom, Sonyjem i RCA-em.“

„A što ćeš ti raditi?“ upita ona, iako je već znala.

„Reći ću im kakvo je zadovoljstvo bilo raditi s njima“, reče on, nasmije se, privuče je k sebi i poljubi. Nedugo potom on je obljubi. Bilo je vrhunaca - jedan, dva, i tri, poput svjetlećih raketa ispaljenih u noćno nebo... ali nije bilo bebe.

Njegov posao u Corridor Videu doveo ga je u vezu s nekim od najbogatijih i najmoćnijih ljudi Atlante - i oboje su se zapanjili kad su otkrili da su ti ljudi uglavnom simpatični. Kod njih su naišli na razinu prihvaćanja i širokogrudne ljubaznosti gotovo nepoznate na sjeveru Amerike. Patty se sjećala kako je Stanley jednom pisao kući majci i ocu: Najbolji bogataši Amerike žive u Atlanti u državi Georgiji. Pomoći ću nekima od njih da se obogate, a oni će pomoći meni da se obogatim, a nitko mi neće biti gazda osim moje žene Patricije, a budući da sam ja već njezin gazda, nema straha.

U doba kad su se odselili iz Traynora, Stanley je imao vlastitu tvrtku i zapošljavao šestero ljudi. Godine 1983. njihov je prihod zašao u nepoznate sfere - sfere za koje bi Patty čula samo u nejasnim glasinama. To je bila bajkovita zemlja iza fraze ŠESTEROZNAMENKASTI IZNOSI. A sve se to dogodilo ležernošću obuvanja tenisica subotom ujutro. To ju je kadšto plašilo. Jednom se nelagodno našalila o ugovoru s vragom. Stanley se smijao dok se nije zacenio, ali se to njoj nije učinilo tako smiješnim, a valjda nikad i neće.

Kornjača nam nije mogla pomoći.

Kadšto, bez ikakva razloga, ona bi se probudila s tom mišlju poput posljednjeg djelića inače zaboravljenog sna i okrenula se prema Stanleyju, s potrebom da ga dodirne, željom da se uvjeri da je on još tamo.

Bio je to dobar život - nije bilo pijančevanja, seksa sa strane, droga, dosade, ogorčenih svađa oko toga što učiniti. Postojao je samo jedan oblak. Njezina je majka prva spomenula postojanje tog oblaka. To što je to učinila upravo njezina majka, poslije joj se činilo sudbinom.

Izronilo je na površinu u obliku pitanja u jednom od pisama Ruth Blum. Pisala je Patty jedanput tjedno, a to je pismo stiglo početkom jeseni 1979. Proslijedili su ga sa stare traynorske adrese i Patty ga je pročitala u dnevnoj sobi punoj kartonskih kutija iz prodavaonice pića iz kojih su ispadale njihove stvari, i izgledale napušteno, iskorijenjeno i ničije.

Po mnogo čemu bilo je to uobičajeno obiteljsko pismo na način Ruth Blum: četiri gusto ispisane plave stranice, svaka sa zaglavljem SAMO KRATKA NOTICA OD RUTH. Njezin je rukopis bio gotovo nečitak i Stanley se jednom požalio kako ne može pročitati ni riječ koju napiše njegova punica.

„A zašto bi to i želio?“ odgovorila je Patty.

Ovo je pismo bilo puno uobičajenih maminih vijesti; za Ruth Blum, prisjećanje je bilo široka delta koja se širila od promjenjive polazne točke sadašnjosti u šireću lepezu isprepletenih odnosa. Uspomene na mnoge ljude o kojima joj je njezina majka pisala počele su blijedjeti u Pattynu sjećanju poput fotografija u starom albumu, ali za Ruth su svi oni ostali u svježem sjećanju. Njezina briga za njihovo zdravlje te znatiželja glede toga što rade kao da nikad nije jenjavala, a prognoze su joj bile neizostavno crne.

Njezina oca još odveć boli želudac. On je uvjeren da je posrijedi samo dispepsija; pomisao na to da bi mogao imati čir, pisala je ona, ne bi mu pala na pamet sve dok ne počne iskašljavati krv, a vjerojatno čak ni tada. Znaš svog oca, mila - radi kao mazga a kadšto tako i razmišlja, Bog mi pomogao.

Randi Harlengen su podvezali jajnike, izvadili su joj iz jajnika ciste veličine loptica za golf, ništa zloćudno, Bogu hvala, ali dvadeset sedam cisti u jajnicima, može li se od toga umrijeti? To je zbog njujorške vode, uvjerena je u to - i gradski je zrak zagađen, ali je ona uvjerena da je voda ono što te nakon nekog vremena dotuče. Ona u čovjeku ostavlja taloge. Uvjerena je da Patty ne zna koliko je puno puta zahvalila Bogu da ste „vi djeca“ na selu, gdje su zrak i voda - napose voda - zdraviji (za Ruth je cijeli Jug, uključujući Atlanta i Birmingham, bio selo). Tetka Margaret ponovno se sudi s Elektrom. Stella Flanagan se ponovno udala, neki se ljudi nikad ne nauče pameti. Richie Huber je ponovno dobio otkaz.

I usred te brbljave - i često zlobne - bujice, usred odlomka, apropos ničega što je prethodilo ili slijedilo, Ruth Blum uzgred postavi ono strašno pitanje: „Pa, kad ćete nas ti i Stan učiniti djedom i bakom? Spremni smo ga (ili nju) razmaziti. A ako nisi primijetila, Patsy, nismo svakim danom sve mlađi.“

A onda prijeđe na Brucknerovu kćerku iz susjedstva koju su vratili iz škole jer nije nosila grudnjak ispod potpuno prozirne bluze.

Potištena i nostalgična za njihovom starom kućom u Traynoru, nesigurna i prilično uplašena zbog onog što je možda čeka, Patty ode u ono što je trebala biti njihova spavaća soba i legne na madrac (okvir s federima još je bio u garaži, pa je madrac, ležeći onako sam na velikom podu bez saga, izgledao kao neki proizvod ljudskih ruku izbačen na neku čudnu žutu plažu). Uhvatila se rukama za glavu i ostala tamo ležati i plakati gotovo dvadeset minuta. Već je bilo krajnje vrijeme da se pošteno isplače. Pismo njezine majke samo je potaknulo tu rijeku suza ranije, kao što čestica prašine pretvori škakljanje u nosu u kihanje.

Stanley je želio djecu. Ona je željela djecu. U tome su se slagali koliko i u uživanju u filmovima Woodyja Aliena, njihovim više-manje redovitim odlascima u sinagogu, u političkim mišljenjima, nesklonosti prema marihuani, te u stotinu drugih stvari, velikih i malih.

U kući u Traynoru postojala je jedna soba viška, koju su podijelili ravnopravno po sredini. Na lijevoj strani Stanje imao radni stol i naslonjač za čitanje; na desnoj je ona imala šivaći stroj i stolić za karte gdje je sastavljala slagalice. Glede te sobe postojao je dogovor između njih, toliko jak da su malokad uopće govorili o tome - soba je jednostavno bila ta, kao i njihovi nosovi ili vjenčano prstenje na njihovoj lijevoj ruci. Jednog će dana ta soba pripadati Andyju ili Jenny.

Ali gdje je bilo to dijete? Šivaći stroj i košarice s tkaninama, stolić za karte i stol i naslonjač ostali su na svojim mjestima, i kao da su svakim mjesecom utvrđivali svoj položaj u sobi i sve više potvrđivali svoj legitimitet. Tako je ona mislila, premda tu misao nikad nije mogla sasvim oblikovati; poput riječi pornografski, bila je to koncepcija koja je poigravala tik izvan njezine sposobnosti kvantifikacije.

Ali se sjećala situacije kad je jednom dobila mjesečnicu i otvorila ormarić ispod umivaonika u kupaonici da uzme uložak; sjećala se kako je pogledala u kutiju uložaka Stayfree i pomislila kako ta kutija izgleda gotovo samozadovoljno, gotovo kao da kaže: Zdravo, Patty! Mi smo tvoja djeca. Mi smo jedina djeca koju ćeš ikad imati, a mi smo gladni. Nahrani nas. Nahrani nas svojom krvlju.

Godine 1976., tri godine nakon što je bacila posljednju dozu Ovral pilula, otišli su liječniku po imenu Harkavay u Atlantu. „Želimo znati ako nešto nije u redu“, rekao je Stanley, „i želimo znati možemo li nešto učiniti ako je tako.“

Podvrgnuli su se pretragama. Pretrage su pokazale da je Stanleyjeva sperma živahna, da su Pattyni jajnici plodni, da su svi kanali koji trebaju biti prohodni - prohodni.

Harkavay, koji nije nosio vjenčani prsten i koji je imao otvoreno, ugodno, rumeno lice diplomca koji se netom vratio sa skijanja u Coloradu ili sa svojih proljetnih praznika, rekao im je da je to možda zbog živaca. Rekao im je da takav problem nije neuobičajen. Rekao im je da u takvim slučajevima postoji korelacija slična impotenciji - što više želite, to manje možete. Morat će se opustiti. Trebali bi, ako mogu, u seksu potpuno zaboraviti na produljenje vrste.

Stan se mrgodio na povratku kući. Patty ga upita zbog čega. „Ja to nikad ne činim“, rekao je.

„Što to?“

„Ne mislim na produljenje vrste za vrijeme. „

Ona se počela smijuckati, premda se već tad osjećala pomalo osamljeno i uplašeno. A te noći, dok je ležala u krevetu, dugo nakon što je bila sigurna da je Stanley zaspao, on ju je prestrašio progovorivši u mraku. Glas mu je bio miran, ali ipak prigušen suzama. „To je zbog mene“, rekao je. „Ja sam kriv.“

Okrenula se prema njemu, posegnula za njim, zagrlila ga.

„Ne budi budala“, rekla je. Ali joj je srce tuklo brzo - odveć brzo. Ne samo da ju je prestrašio; kao da joj je zavirio u misli i pročitao tajno uvjerenje koje je ona tamo čuvala, ali za koje do ovog trenutka nije ni znala. Bez ikakva razloga, osjećala je - znala - da je on u pravu. Nešto nije valjalo, i to ne kod nje. Kod njega. Nešto je bilo u njemu.

„Ne budi takav klipan“, prošaptala je vatreno u njegovo rame. Lagano se znojio i ona odjednom shvati da ga je strah. Strah je isijavao iz njega u hladnim valovima; ležati gola pokraj njega bilo je kao da leži gola ispred otvorenog hladnjaka.

„Nisam klipan i nisam glup“, rekao je tim istim glasom, koji je istodobno bio i sabran i zagušen emocijama, „i ti to znaš. Ja sam kriv. Ali ne znam zašto. „

„Ne možeš takvo što znati.“ Glas joj je bio grub, prijekoran - glas njezine majke kad bi majku bilo strah. Još dok ga je prekoravala, njezinim tijelom prođe drhtaj i svine ga poput biča. Stanley to osjeti i njegove se ruke stegnu oko nje.

„Ponekad,“ reče on, „ponekad mislim da znam zašto. Ponekad sanjam jedan san, ružan san, i probudim se i pomislim: 'Sad znam. Znam što nije u redu.' Ne samo to što ti nikako da zatrudniš - već sve. Sve što nije u redu s mojim životom.“

„Stanley, s tvoj im je životom sve u redu!“

„Ne mislim iznutra“, reče on. „Iznutra je dobro. Govorim o izvana. O nečemu s čime bi trebalo biti svršeno, a nije. Probudim se iz tih snova i pomislim: 'Cijeli moj lagodni život nije ništa drugo do središte neke oluje koju ne shvaćam.' Bojim se. Ali onda to... izblijedi. Kako već snovi blijede.“

Znala je da kadšto ružno sanja. Pet-šest puta ju je probudio bacakanjem i stenjanjem. Vjerojatno je bilo i drugih prigoda kad je ona prespavala njegove mračne intervale. Kad bi posegnula za njim, upitala ga što je, rekao bi isto: Ne sjećam se. Tad bi se mašio cigareta i pušio sjedeći u krevetu, čekajući da mu se taloži sna procijede kroz pore kao smradan znoj.

Bez djece. U noći 28. svibnja 1985. - u noći one kupke - njihovi roditelji s obje strane još su čekali da postanu djedovi i bake. Soba viška još je bila soba viška; Stayfree Maxis i Stayfree Minis još su zauzimali svoje uobičajeno mjesto u ormariću ispod umivaonika u kupaonici; „tetka“ je redovito dolazila jedanput mjesečno u posjet. Njezina majka, koja je bila prilično zaokupljena vlastitim poslovima, ali ne i potpuno neosjetljiva na kćerinu patnju, prestala se raspitivati o toj temi u pismima, ili osobno kad bi Stanley i Patty dvaput godišnje doputovali u New York. Više nije bilo duhovitih primjedbi o tome uzimaju li vitamin E.

I Stanley je prestao spominjati djecu, ali kadšto, kad nije znao da ga ona promatra, na licu bi mu ugledala sjenku. I te kakvu sjenku. Kao da se očajnički pokušava nečeg sjetiti.

Osim tog jednog oblaka, njihov je život bio sasvim ugodan, dok nije zazvonio telefon usred Family Feuda, navečer 28. svibnja. Patty je bila okružena sa šest Stanovih košulja, dvije svoje bluze, priborom za šivanje i kutijom s rasparenim pucetima; Stan je u rukama držao novi roman Williama Denbrougha, koji još nije bio objavljen u džepnom izdanju. Na naslovnoj stranici te knjige bila je neka iskešena zvijer. Na poleđini je bio ćelav muškarac s naočalama.

Stan je sjedio bliže telefonu. Podigao je slušalicu i rekao: „Halo - stan Urisovih.“

Slušao je, a između obrva usiječe mu se bora od mrštenja. „Što ste rekli, tko ste vi?“

Patty osjeti trenutak straha. Poslije, stid će je natjerati da laže i kaže roditeljima kako je znala da nešto nije u redu čim je telefon zazvonio, ali je zapravo postojao samo taj jedan trenutak, taj brzi pogled podignut sa šivanja. Ali, možda je bila u pravu. Možda su oboje sumnjali da se nešto sprema puno prije tog telefonskog poziva, nešto što se nije uklapalo u njihovu lijepu kuću ukusno smještenu iza niskih živica od tisovine, nešto što se uzimalo toliko zdravo za gotovo da mu nije bilo potrebno pridavati pažnja. Bio je dovoljan taj jedan oštri trenutak straha, poput uboda šila za led.

Je li to mama? Ona je ustima oblikovala to pitanje, pomislivši da zove zbog njezina oca koji je, s deset kilograma previše i sklonošću onome što je on nazivao „trboboljom“, možda doživio srčani udar.

Stan joj odmahne glavom, a onda se nasmiješi nečemu što je glas na telefonu govorio. „Ti. Ti! Ma, neka me vrag odnese! Mike! Kako si m - „

Ponovno zašuti i posluša. Dok mu je osmijeh blijedio, ona prepozna - barem je tako pomislila - njegov analitički izraz, kakav je imao kad bi mu netko izlagao neki problem ili tumačio iznenadnu promjenu u sadašnjoj situaciji ili mu govorio nešto čudno i zanimljivo. Vjerojatno je posrijedi bilo ovo posljednje, zaključi ona.

Novi klijent? Stari prijatelj? Vjerojatno. Ponovno usmjeri pozornost na televiziju, gdje se neka žena bacila Richardu Dawsonu oko vrata i luđački ga ljubila. Ona pomisli kako Richarda Dawsona ljube više i od kamena u Blarneyju⁷. A pomislila je i kako ni ona ne bi imala ništa protiv da ga poljubi.

Dok je počela tražiti crno puce koje bi odgovaralo onima na Stanleyjevoj košulji od plavog trapera, Patty je bila nejasno svjesna da je razgovor poprimio mirniji tok - Stanley bi povremeno zamumljao, a jednom je upitao: „Jesi li siguran, Mike?“ Najzad, poslije jako duge stanke, on reče: „U redu, razumijem. Da, ja... Da. Da, sve. Shvatio sam. Ja... što?... Ne, ne mogu to apsolutno obećati, ali dobro ću razmisliti. Znaš to... oh? Zaista?... Nego što! Naravno. Da... svakako... hvala... da. Bok.“ On spusti slušalicu.

Patty ga okrzne pogledom i primijeti kako prazno zuri u prozor iznad televizora. U njezinoj emisiji, publika je pljeskala Obitelji Ryan, koja je upravo osvojila dvije stotine osamdeset bodova, uglavnom zato što su pogodili da će gledatelji na pitanje 'Za koji će predmet publika reći da Junior najviše mrzi u školi? odgovoriti „matematika“. Ryanovi su skakali gore-dolje i radosno vriskali.

No Stanley se mrštio. Poslije će Patty reći roditeljima da je Stanleyjevo lice kao malo izgubilo boju, i zaista je to pomislila, ali im je propustila spomenuti da je u tom trenutku odbacila tu pomisao kao običnu varku stolne svjetiljke i njezina zelenog sjenila.

„Tko je to bio, Stan?“

„Hmmm?“ Okrenuo se prema njoj. Pomislila je kako mu je izraz lica blago rastresen, možda prošaran s malo zlovolje. Tek poslije, kad je opetovano vrtjela taj prizor u mislima, počela je vjerovati kako je to bio izraz čovjeka koji se sustavno iskopčava iz stvarnosti, žicu po žicu. Lice čovjeka kojeg je zgromila munja, a koji je usto ostao bez prebitog novčića.

„Tko je to bio na telefonu? „

„Nitko“, reče on. „Nitko, zaista. Mislim da ću se okupati.“ On ustane.

„Što, zar u sedam sati?“

On ne odgovori - samo je izašao iz sobe. Mogla ga je upitati što ne valja, mogla je poći za njim i upitati ga boli li ga želudac - u seksu je bio potpuno nesputan, ali je znao biti neobično zakopčan u vezi s drugim stvarima, i ne bi bilo nikakvo čudo za njega da kaže kako se ide okupati a da zapravo treba izbaciti nešto što mu nije dobro sjelo na želudac.

No u tom su trenutku na televiziji predstavljali novu obitelj, Piscapove, i Patty je znala da će Richard Dawson reći nešto smiješno o tom prezimenu, a osim toga, vraški se mučila da nađe to crno puce, premda je znala da ih ima hrpu u kutiji s pucetima. Skrivala su se, naravno; to je bilo jedino objašnjenje.

I tako ga je pustila i nije ga se sjetila do odjavne špice, kad je podigla pogled i ugledala njegovu praznu stolicu. Bila je čula kako na katu voda teče u kadu i kako je prestala teći pet ili deset minuta kasnije... ali sad je shvatila da nije čula otvaranje i zatvaranje vrata hladnjaka, a to je značilo da je on gore bez limenke piva.

Netko ga je nazvao i bacio mu u krilo neki pozamašni problem, a je li mu ona uputila ijednu riječ suosjećanja? Nije. Pokušala izvući iz njega nešto o tome? Nije. Barem primijetila da nešto nije u redu? I treći put - nije. Sve zbog te glupe emisije - nije mogla čak ni okriviti puceta; ona su bila samo izgovor.

No dobro - odnijet će mu limenku Dixieja i sjesti pokraj njega na rub kade, istrljati mu leđa, izigravati gejšu i oprati mu kosu bude li htio, i saznati u čemu je problem... ili u kome je problem.

Izvadila je limenku piva iz hladnjaka i popela se s njom na kat. Prvi pravi nemir zatreperio je u njoj kad je vidjela da su vrata kupaonice zatvorena. Ne samo pritvorena, nego čvrsto zatvorena. Stanley nikad nije zatvarao vrata dok se kupao. Bila je to neka vrsta šale između njih - zatvorena vrata značila su da on radi nešto čemu ga je naučila majka, a otvorena da ne bi imao ništa protiv da radi nešto što je njegova majka potpuno s pravom prepustila drugima da ga nauče.

Patty pokuca noktima po vratima, odjednom svjesna, odveć svjesna, gmazolikog ljuskavog zvuka koji su proizveli na drveta. Usto, nikad u svom bračnom životu nije pokucala na vrata kupaonice, pokucala poput gosta - ni ovdje, ni na bilo koja vrata u kući.

Onaj nemir u njoj odjednom se pojača i ona pomisli na jezero Carson, na koje je često odlazila kao djevojčica. Do kolovoza jezero bi bilo toplo kao kada... ali biste tad uletjeli u hladan džep od kojeg biste zadrhtali od iznenađenja i zadovoljstva. Čas ti je toplo, a idućeg trenutka kao da ti se temperatura ispod kukova naglo spusti za dvadeset stupnjeva. Uz izuzetak zadovoljstva, upravo se tako sad osjećala - kao da je uletjela u hladan džep. Samo što ovaj hladni džep nije ispod njezinih bokova i ne hladi njezine duge tinejdžerske noge u crnim dubinama jezera Carson. Ovaj joj je bio oko srca.

„Stanley? Stan?“

Ovaj put nije samo kucnula noktima. Zagrebla je po vratima. Kad ipak nije bilo odgovora, ona zabubnja po njima.

„Stanley?“

Njezino srce. Srce joj više nije bilo u grudima. Tuklo joj je u grlu, otežavalo joj disanje.

„Stanley!“

U tajcu koji je zavladao poslije njezina povika (a sam zvuk toga kako viče tu na katu, manje od deset metara od mjesta gdje svake noći liježe i usne, još ju je više prestrašio), čula je zvuk koji joj izvuče paniku iz podruma uma kao nezvanog gosta. Tako tihi zvuk, zapravo. Bio je to zvuk kapanja. Plink... stanka. Plink... stanka. Plink... stanka. Plink...

Vidjela je kapi kako se oblikuju na otvoru slavine, kako postaju teže i deblje, bređe, a onda se otkidaju: plink

Samo taj zvuk. Nikakav drugi. Odjednom je bila sigurna da je Stanley, a ne njezin otac, večeras doživio srčani udar.

Uz jauk, ona zgrabi staklenu kvaku i okrene je. No vrata nisu htjela učiniti ni makac; bila su zaključana. A Patty Uris u brzom slijedu padnu na pamet tri nikad: Stanley se nikad ne kupa rano navečer, Stanley nikad ne zatvara vrata osim ako se ne služi WC-om, Stanley pred njom ama baš nikad nije zaključao vrata.

Je li moguće, pitala se mahnito, pripremiti se za srčani udar?

Patty prijeđe jezikom preko usana - to joj u glavi proizvede zvuk kao da brusni papir klizi preko daske - i ponovno ga zazove. I dalje nije bilo odgovora osim stalnog, upornog kapanja slavine. Spusti pogled i shvati da u jednoj ruci još drži limenku piva Dixie. Zurila je tupo u nju, dok joj je srce u grlu jurilo poput zeca; zurila je u nju kao da dotad u životu nije vidjela limenku piva. I zaista, činilo se kao da i nije, odnosno barem nikad ovakvu, jer kad je žmirnula, ona se pretvori u telefonsku slušalicu, crnu i prijeteću poput zmije.

„Mogu li vam pomoći, gospođo? Imate problema?“ sikne zmija na nju. Patty je s treskom spusti u ležište i odmakne se, trljajući ruku u kojoj ju je držala. Ogleda se oko sebe i shvati da je ponovno u sobi s televizorom pa shvati da je panika koja joj se zavukla u prednji dio mozga poput tata koji se šulja uza stube, ovladala njome. Sad se sjeti da je ispustila limenku piva ispred vrata kupaonice i sjurila se bezglavo niza stube, misleći rastreseno: Ovo je sve nekakva zabuna i poslije ćemo se svemu tome smijati. Napunio je kadu, a onda se sjetio da nema cigareta i izašao po njih prije nego što se razodjenuo-

Da. Samo što je on zaključao vrata kupaonice iznutra, a budući da mu se nije dalo ponovno otključavati vrata, otvorio je prozor iznad kade i spustio se niz kuću poput muhe na zidu. Naravno, svakako, naravno -

Panika joj je ponovno rasla u mislima - bila je poput gorke crne kave koja prijeti da će se preliti preko ruba šalice. Patty zatvori oči i suprotstavi joj se. Stajala je, potpuno obamrla, kao blijedi kip kojem je u grlu tuklo bilo.

Sad se sjetila kako se strčala u prizemlje, kako su joj noge zamuckivale na stubama, kako je potrčala prema telefonu, o da, naravno, ali koga je namjeravala pozvati?

Ludo, pomisli ona: Nazvala bih kornjaču, ali nam kornjača ne bi mogla pomoći.

Ionako nije važno. Stigla je okrenuti nulu i jamačno rekla nešto neuobičajeno, jer ju je telefonist upitao ima li problema. I imala je, i te kako, ali kako reći tom glasu bez lica da se Stanley zaključao u kupaonicu i da joj ne odgovara, da je uporni zvuk vode koja kapa u kadu ubojstvo za njezino srce? Netko joj mora pomoći. Netko -

Gurne nadlanicu u usta i namjerno je zagrize. Pokušala je misliti, pokušala se prisiliti misliti.

Rezervni ključevi. Rezervni ključevi u kuhinjskom ormariću. Ona krene i nogom u papuči šutne vrećicu s pucetima koja je ležala pokraj njezina stolca. Nekoliko se puceta raspe, zasvjetlucavši poput zacakljenih očiju na svjetlosti svjetiljke. Ugleda najmanje pet crnih.

S unutarnje strane vrata ormarića iznad dvostrukog sudopera nalazila se velika lakirana daščica u obliku ključa - jedan od Stanovih klijenata izradio ju je u svojoj radionici i poklonio mu je pretprošlog Božića. Daska za ključeve bila je puna kukica, na kojima su se njihali svi ključevi od kuće, dva duplikata od svakog na jednoj kuki. Ispod svake je bio komadić Mystik vrpce, a na svakom ispisano Stanovim sitnim urednim tiskanim slovima: GARAŽA, TAVAN, KUPAONICA U PRIZEMLJU, KUPAONICA NA KATU, ULAZNA VRATA, STRAŽNJA VRATA. Malo sa strane bili su duplikati automobilskih ključeva označeni s M-B i VOLVO.

Patty dohvati ključ označen s KUPAONICA NA KATU, potrči prema stubama, ali se prisili da hoda korakom. Trčanje priziva paniku, a panika je ionako odveć blizu površine. Usto, bude li hodala, možda će sve biti kako treba. Ili, ako nešto nije kako valja, Bog bi mogao spustiti pogled na nju, i vidjeti kako hoda, pa pomisliti: No, dobro - pošteno sam je prestrašio, ali imam vremena da sve vratim na svoje mjesto.

Hodajući prisebno poput žene koja se zaputila na sastanak ženskog književnog kluba, popne se uz stube i krene prema zatvorenim vratima kupaonice.

„Stanley?“ zazove ona i ponovno pokuša otvoriti vrata, odjednom uplašenija nego ikad, ne želeći se poslužiti ključem, jer je nužnost uporabe ključa bila nekako suviše konačna. Ako Bog ne vrati sve na svoje mjesto do trenutka kad ona upotrijebi ključ, onda nikad i neće. Ta doba čudesa je, ipak, prošlo.

Ali su vrata još bila zaključana; odmjereno plink!... pa tajac vode koja kapa bili su joj jedini odgovor.

Ruka joj se tresla, a ključ čegrtao posvuda po pločici prije nego što je našao put u bravu i upao na mjesto. Ona ga okrene i začuje kako je brava škljocnula. Počne petljati oko staklene kvake koja joj se ponovno pokušala izmigoljiti iz šaka - ovaj put ne zato što su vrata bila zaključana, već zato što joj je dlan bio mokar od znoja. Pojača stisak i okrene je. Gume vrata i otvori ih.

„Stanley? Stanley? St - „

Pogleda prema kadi i plavom plastičnom zastoru na drugom kraju šipke od nehrđajućeg čelika i zaboravi kako dovršiti ime svog supruga. Samo je zurila u kadu, lica ozbiljna poput lica djeteta prvog dana škole.

Još trenutak i počet će vrištati i njezina susjeda Anita MacKenzie će je čuti, i Anita MacKenzie će pozvati policiju, uvjerena da je neko provalio u kuću Urisovih i da tamo nekog ubijaju.

Ali zasad, u ovom jednom trenutku, Patty Uris je stajala nijema, ruku sklopljenih ispred sebe na tamnoj pamučnoj suknji, svečana lica, golemih očiju. A tad se gotovo svetački izraz počne mijenjati u nešto drugo. Goleme oči se iskolače. Usta joj se zategnu u jeziv cer užasa.

Poželjela je vrisnuti, ali nije mogla. Krikovi su bili odveć jaki da bi joj izašli iz grla.

Kupaonica je bila osvijetljena fluorescentnim cijevima. Bilo je to jako svjetlo. Nije bilo sjena. Moglo se sve vidjeti, htjeli to ili ne htjeli.

Voda u kadi bila je svijetloružičasta. Stanley je ležao leđa podbočenih o stražnji dio kade. Glava mu je bila toliko zabačena da su mu dlačice crne kratke kose dodirivale kožu između lopatica na leđima. Da su njegove zureće oči mogle vidjeti, bio bi je vidio naopako. Usta su mu visjela poput jopca na opruzi. Imao je izraz neizmjernog, skamenjenog užasa. Paketić britvica Gillette Platinum Plus ležao je na rubu kade. Rasjekao je unutarnje strane podlaktica od zapešća pa sve do pregiba laktova, a tad je svaki od tih rezova prekrižio odmah ispod „narukvica“, načinivši nekoliko krvavih velikih T-ova. Posjekotine su purpurno bliještale na oštroj bijeloj svjetlosti. Ona pomisli kako otkrivene tetive i ligamenti podsjećaju na odreske jeftine govedine.

Kap vode skupila se na otvoru sjajne kromirane slavine. Bila je već odebljala. Postajala bređa, moglo bi se reći. Svjetlucala je. Padne. Plink.

Bio je zamočio desni kažiprst u vlastitu krv i ispisao jednu jedinu riječ na plavim pločicama iznad kade, napisao je u tri golema, nepravilna slova. Krvavi trag prsta spuštao se cik-cak od trećeg slova te riječi - njegov je prst ostavio taj trag, shvati ona, kad mu je ruka pala u kadu, gdje je sad plutala. Pomisli kako je Stanley sigurno načinio taj znak - njegov posljednji trag na svijetu - dok je gubio svijest. Ta riječ kao da je vrištala na nju:

Još jedna kap padne u kadu. Plink.

To je prene. Patty Uris napokon dođe do glasa. Zureći u mrtve i svjetlucave oči svog supruga, ona počne vrištati.

2

Richard Tozier briše

R1CHU SE ČINILO DA MU SASVIM DOBRO IDE DOK NIJE POČELO POVRAĆANJE.

Saslušao je sve što mu je Mike Hanlon rekao, svaka mu je riječ bila na mjestu, odgovorio je na Mikeova pitanja, čak postavio i nekoliko svojih. Bio je nejasno svjestan toga da se služi jednim od svojih Glasova - ne nekim čudnim i sablažnjivim, poput onih kojima se kadšto služio na radiju (Nastrana aktovka - Seksualni računovođa bio mu je najdraži, barem zasad, i pozitivne reakcije slušatelja na Nastranog bile su gotovo jednako mnogobrojne kao i na najomiljeniji lik svih vremena za njegove slušatelje, pukovnika Florijana Žvalu), već toplim, dubokim, samopouzdanim glasom. Glasom koji poručuje: Sa mnom je sve u redu. Zvučao je sjajno, ali je bio lažan. Kao što su i svi ostali glasovi bili lažni.

„Koliko se sjećaš, Rich?“ upita ga Mike.

„Jako malo“, reče Rich, a onda zastane. „Dovoljno, pretpostavljam.“

„Hoćeš li doći?“

„Doći ću“, reče Rich i spusti slušalicu.

Ostao je sjediti trenutak u svojoj radnoj sobi, zavaljen u naslonjač za radnim stolom, zagledan u Tihi ocean. Nekoliko klinaca bilo je dolje na plaži, zezali su se na daskama, više nego ozbiljno jahali na njima. Nije bilo velikih valova.

Sat na stolu - skupi kvarcni, poklon predstavnika gramofonske tvrtke - pokazivao je 17:09, 28. svibnja 1985. Naravno, tamo odakle ga zove Mike bilo je tri sata više. Već je bio mrak. On se na to naježi pa se pokrene, da nešto učini. Najprije je, naravno, stavio ploču - nije prekapao, nego je dohvatio jednu između tisuća ploča složenih na policama. Rock'n'roll mu je bio dio života gotovo isto koliko i Glasovi i bilo mu je teško bilo što raditi bez glazbe - što glasnije, to bolje. Ploča koju je dohvatio bila je Motown retrospektiva Marvina Gayea, jednog od novijih članova onog što je Rich kadšto nazivao Svemrtvim bendom, koji zapjeva „I Heard It Through the Grapevine“.

„Oooh-hoo, I bet you 're wond'rin ' how I knew. ⁸

„Nije loše“, reče Rich. Čak se i lagano nasmiješi. No ovo jest loše, i ovo ga je izbacilo iz ravnoteže, ali je osjećao da će se uspjeti dočekati na sve četiri. Nema frke.

Počne se pripremati za povratak kući. A otprilike u idućih sat vremena palo mu je na um da je ovo kao da je umro, ali mu je ipak dopušteno da završi sve svoje poslove... da ne spominjemo ugovaranje vlastitog pogreba. Učini mu se da mu to prilično dobro polazi za rukom. Pokuša nazvati vlasnicu putničke agencije čijim se uslugama koristio, premda je ona sad vjerojatno negdje na autocesti i hita kući, ali pokuša za svaki slučaj. Za divno čudo, uhvati je u uredu. Reče joj što mu treba i ona ga zamoli da joj da petnaest minuta.

„Tvoj sam dužnik, Carol“, reče on. U ove tri godine prešli su s gospodine Tozier i gospođo Feeny na Rich i Carol - prilično prisno, s obzirom na to da se nikad nisu sreli.

„U redu, slijedi naplata“, reče ona. „Možeš li mi odglumiti Nastranu aktovku?“

Bez trenutka pripreme - ako se morate pripremati da biste našli svoj glas, to najčešće znači da nema glasa koji biste našli - Rich reče: „Ovdje Nastrana aktovka, Seksualni računovođa. Neki mi dan dođe tip koji je želio znati što je najgore kad se dobije sida.“

Glas mu se malo produbi; istodobno, ritam govora mu se ubrza i postane življi - bio je to očito američki glas, a opet je nekako dočaravao lik imućnog britanskog kolonijalnog džentlmena koji je na neki smušeni način simpatičan koliko i ćaknut. Rich nije imao pojma tko je zapravo Nastrana aktovka, ali je bio uvjeren da uvijek nosi bijela odijela, čita Esquire i pije stvari koje se poslužuju u visokim čašama i mirišu na šampon s mirisom kokosa.

„Kao iz puške sam mu odgovorio: pokušati objasniti majci da ste ga dobili od neke Haićanke. Do iduće prilike, ovo je bio Nastrana aktovka, Seksualni računovođa, koji kaže: 'Ako ti se ne digne, neka poziv tvoj do mene stigne.'„

Carol Feeny vrisne od smijeha. „Savršeno. Savršeno! Moj dečko kaže da ne vjeruje da ti glumiš te glasove, on kaže da je to neki uređaj s audiofiltrom ili nešto slično...“

„Samo talent, draga moja“, reče Rich. Nastrane aktovke više nije bilo. Sad je tu bio W. C. Fields, u cilindru, crvena nosa, s torbama za golf i ostalim. „Toliko sam pun talenta da moram začepiti sve svoje tjelesne otvore da mi ne bi iscurio kao... pa, iscurio.“

Ona prasne u novi vrištavi napad smijeha i Rich sklopi oči. Osjećao je zametak glavobolje.

„Budi srce i vidi što možeš učiniti, molim te“, reče on, i dalje kao W. C. Fields, pa prekine vezu zbog njezina smijeha.

Sad se morao ponovno vratiti u sebe, a to je bilo teško - svake godine sve teže. Bilo je lakše biti hrabar kad si netko drugi.

Pokušavao je odabrati par dobrih niskih cipela i upravo je odlučio navući tenisice kad telefon ponovno zazvoni. Bila je to Carol Feeny, javila se u rekordnom vremenu. On osjeti iznenadan nagon da poprimi glas Florijana Žvale, no othrve mu se. Uspjela mu je osigurati mjesto u prvom razredu na noćnom non-stop letu American Airlinesa od Los Angelesa do Bostona. Otputovao bi iz Los Angelesa u 21.03, a sletio na Logan oko pet sati sutra ujutro. Deltom bi odletio iz Bostona u 7.30 i sletio u Bangor, u državi Maine, u 8.20. Osigurala mu je veliku limuzinu u Avisu, a od Avisova šaltera u međunarodnoj zračnoj luci u Bangoru do granice Derryja bilo je samo četrdeset kilometara.

Samo četrdeset kilometara? pomisli Rich. Je li to sve, Carol? Pa možda i jest - u kilometrima, barem. Ali ti nemaš pojma koliko je zaista daleko Derry, a nemam ni ja. Ali, Bože, o mili Bože, i te kako ću to doznati.

„Nisam pokušala rezervirati sobu, jer mi nisi rekao koliko ćeš tamo ostati“, reče ona. „Hoćeš li - „

„Ne - dopusti da ja to sredim“, reče Rich, a onda upadne Florijan Žvala. „Baš si dušica, mila moja. Majčina dušica, naravno.“

Blago joj spusti slušalicu - uvijek ih ostavi neka se smiju - a onda okrene 207-555-1212, broj službe informacija države Maine. Trebao je broj hotela Derry Town House. Bože, to je ime iz prošlosti. Nije pomislio na Derry Town House - koliko? - deset godina? Dvadeset? Ili čak dvadeset pet godina? Ma koliko to ludo izgledalo, vjerojatno je zaista prošlo najmanje dvadeset pet godina i da ga Mike nije nazvao, vjerojatno nikad u životu ne bi ponovno pomislio na njega. A ipak je postojalo razdoblje u njegovu životu kad je svakog dana prolazio pokraj te hrpetine crvenih cigli - a više nego jednom je protrčao pokraj nje, s Henryjem Bowersom i Belchom Hugginsom, te onim krupnim dječakom Victorom Jošnekako za petama koji mu dovikuju lijepe riječi kao što su: Ščepat ćemo te, mudonjo! Sčepat ćemo te, pametnjakoviću! Uhvatit ćemo te, ti četverooki pederu! Jesu li ga ikad uhvatili?

Prije nego što se Rich uspio sjetiti, telefonist ga upita koji grad, molim lijepo. „Derry, molim - „

Derry! Bože! Čak mu je sama riječ izazvala čudan i zaboravljen okus u ustima; izgovoriti je bilo je kao da je poljubio neki antikvitet.

„... imate li broj hotela Derry Town House?“

„Trenutak, gospodine.“

Nema teorije. Neće ga biti. Sravnjen sa zemljom u sklopu urbanističkog plana. Promijenio namjenu u muški klub ili kuglanu ili video-igraonicu. Ili je možda jedne noći izgorio kad je nekom pijanom prodavaču cipela koji je pušio u krevetu napokon odzvonilo. Sve isparilo, Rich - baš kao i naočale zbog kojih te Henry Bowers uvijek maltretirao. Kako ide ona Springsteenova pjesma? Slavni dani... nestali u treptaju djevojčina oka. Koje djevojke? Pa naravno, Bev. Bev...

Možda se Town House promijenio, ali ga nije nestalo jer se najzad javi bezizražajan, robotski glas i reče: „Traženi broj... je... 9... 4... 1... 8... 2... 8... 2. Ponavljam... traženi broj... je...“

Ali ga je Rich zabilježio prvi put. Bio je pravi užitak spustiti slušalicu tom monotonom glasu - bilo je odveć lako zamisliti golemu kvrgavu neman službe informacija zakopanu negdje u zemlji, iz pora joj umjesto znoja frcaju zakovice, kako drži tisuće telefona u tisućama kvrgavih kromiranih pipaka - Ma Bell inačica Spideyjeva smrtnog neprijatelja, Dr. Hobotnice⁹. Svake je godine svijet u kojem je Rich živio sve više sličio elektroničkoj ukletoj kući u kojoj digitalni duhovi i prestrašena ljudska bića žive u nelagodnom suživotu.

Još stoji. Da parafraziramo Paula Simona, još stoji poslije toliko godina.

On nazove hotel koji je posljednji put vidio kroz naočale djetinjstva rožnatih okvira.

Biranje tog broja, 1-207-941-8282, bilo je kobno lako. Držao je slušalicu na uhu i gledao kroz široki panoramski prozor svoje radne sobe: surferi su otišli i sad je po plaži, tamo gdje su do maloprije bili oni, polako hodao neki par držeći se za ruke. Par kao da je sišao s plakata na zidu putničke agencije u kojoj je radila Carol Feeny, toliko su bili savršeni. Osim činjenice da su oboje nosili naočale.

Uhvatit ćemo te, posranac! Razbit ćemo ti naočale!

Criss, brzojavi mu iznenada njegov mozak. Prezime mu je bilo Criss. Victor Criss.

Isuse, to uopće nije želio znati, ne nakon toliko godina, ali to kao da nimalo nije smetalo. Nešto se događalo dolje u podrumu, dolje gdje Rich Tozier drži svoju zbirku Golden Oldies. Otvarala su se vrata.

Samo što to dolje nisu ploče, zar ne? Tamo dolje ti nisi Rich „Ploča“ Tozier, velika diskdžokejska zvjerka i čovjek s tisuću glasova, zar ne? A te stvari koje se otvaraju... to i nisu baš vrata, zar ne?

Pokušao se otresti tih misli.

Ono što ne smijem zaboraviti jest da sam ja dobro. Dobro sam, ti si dobro, Rich Tozier.

Samo bi mi dobro došla cigareta, to je sve.

Prestao je pušiti prije pet godina, ali bi mu sad jedna dobro došla.

Nisu to ploče, već mrtvaci. Duboko si ih zakopao, ali sad traje neki ludi potres i zemlja ih bljuje na površinu. Dolje ti nisi Rich „Ploča „ Tozier; dolje si samo Richie „Četverooki“ Tozier i sa svojim si prijateljima i tako se bojiš da ti se muda pretvaraju u želatinu. To nisu samo vrata, i ona se ne otvaraju. To su grobnice, Richie. One pucaju i otvaraju se, a vampiri za koje si mislio da su mrtvi ponovno izlijeću iz njih.

Cigareta, samo jedna. Čak bi mu i Carlton dobro došao, za Boga miloga.

Uhvatit ćemo te, četverooki! POJEST ćeš tu usranu školsku torbu!

„Town House“, reče muški glas sa sjevernjačkim naglaskom; glas je prešao čitavu Novu Englesku, Srednji zapad i ispod kockarnica Las Vegasa da bi dospio do njegova uha.

Rich upita glas bi li mogao rezervirati apartman u hotelu, počevši od sutra. Glas mu reče da može, pa ga upita na koliko.

„Ne bih znao. Imam - „ On posuti, oprezno.

Što, točno, ima? U mislima ugleda dječaka sa školskom torbom kockasta uzorka kako bježi od nasilnika; ugleda mršavka blijeda lica koje kao da je na neki način vrištalo: Udari me! Hajde, udari me! svakom grubijanu koji bi prošao pokraj njega: Evo mojih usana! Zgnječi ih! Evo moga nosa! Svakako ga raskrvari i slomi ako ikako možeš! Raspali me po uhu tako da mi natekne kao cvjetača! Razbij mi arkadu! Evo ti moje brade, pokušaj s nokautom! Evo ti i očiju, tako plavih i povećanih iza tih ogavnih naočala rožnatih okvira čije je jedno krilce zalijepljeno ljepljivom vrpcom. Razbij naočale! Zatjeraj krhotinu stakla u jedno od njih i zatvori ga zauvijek! Neka sve ide dovraga!

Sklopi oči i reče: „Znate, imam posla u Derryju. Ne znam koliko će transakcija potrajati. Može li tri dana, s opcijom produljenja?“

„S opcijom produljenja?“ reče sumnjičavo recepcionar, i Rich strpljivo pričeka da čovjek to obradi u glavi. „O, shvaćam! Vrlo dobro!“

„Hvala vam, i jah... se nadam da ćete glahsati za nas u studhenom“, reče John F. Kennedy. „Jackie želi. Ohličiti. Ohvalni ured, a ja sam već našao posao za svog Brahta Bobbyja.“

„Gospodine Tozier?“

„Da.“

„Sad je sve u redu... netko je upao u vezu na nekoliko sekundi.“

Samo jedan stari političar iz S.M.S-a, pomisli Rich. To je Stara Mrtva Stranka, ako se pitate. Neka vas to ne brine. Prožme ga studen i on ponovno reče u sebi, gotovo očajno: Dobro si, Rich.

„I ja sam čuo“, reče Rich. „Jamačno su se pomiješale linije. Kako stojimo s tom sobom?“

„Oh, nema problema“, reče recepcionar. „Ovdje u Derryju imamo posla, ali nikad nema gužve.“

„Ma zar?“

„Oh aha“, potvrdi recepcionar i Rich ponovno zadrhti. I na to je zaboravio - na taj jednostavni sjevernjački novoengleski izraz za da. Oh aha.

Uhvatit ćemo te, nakazo! vrisne sablasni glas Henryja Bowersa i on osjeti kako u njemu pucaju i otvaraju se nove grobnice; zadah koji je osjetio nije dolazio od raspadnutih tijela, već od raspadnutih uspomena, a to je na neki način bilo još gore.

On reče recepcionaru Town Housea svoj broj American Expressa i spusti slušalicu. Tad nazove Stevea Covalla, programskog direktora KLAD-a.

„Što je, Rich?“ upita Steve. Posljednja Arbitronova anketa slušanosti pokazala je da je KLAD na vrhu ljudožderskog losangeleskog FM rock - tržišta i otad je Steve bio izvrsne volje - Bogu hvala na malim uslugama.

„Pa, možda ćeš požaliti što si pitao“, reče on Steveu. „Brišem.“

„Brišeš?“ Čuo je mrštenje u Steveovu glasu. „Mislim da te ne razumijem, Rich.“

„Moram navući svoje čizme od sedam milja. Odlazim.“

„Kako to misliš, odlaziš? Prema rasporedu koji stoji preda mnom, sutra si uživo od dva poslije podne do šest navečer, kao i uvijek. Zapravo, u četiri intervjuiraš Clarencea Clemonsa u studiju. Znaš Clarencea Clemonsa, Rich? Kao ono 'Ma nemoj se zezat i puši, Veliki'¹⁰?“

„Clemons može razgovarati s Mikeom O'Harom kao i sa mnom.“

„Clarence ne želi razgovarati s Mikeom, Rich. Clarence ne želi razgovarati s Bobbyjem Russellom. Ne želi razgovarati sa mnom. Clarence je veliki poklonik Florijana Žvale i Perhana Torboubojice. On želi razgovarati s tobom, prijatelju. A ne želim da mi u studiju podivlja nadrkani saksofonist težak stotinu trideset kilograma kojeg su svojedobno gotovo zavrbovali za ragbijašku momčad.“

„Čini mi se da on nema naviku divljanja“, reče Rich. „Hoću reći, riječ jeo Clarenceu Clemonsu, a ne Keithu Moonu¹¹.“

Na drugoj strani zavlada tišina. Rich je strpljivo čekao.

„Ne misliš ozbiljno, zar ne?“ upita napokon Steve. Zvučao je tugaljivo. „Hoću reći, osim ako ti upravo nije umrla majka ili moraš operirati tumor na mozgu ili nešto takvo, ovo se zove zabušavanje.“

„Moram otići, Steve.“

„Je li ti majka stvarno bolesna? Da nije, Bože sačuvaj, umrla?“

„Umrla je prije deset godina.“

„Imaš tumor na mozgu?“

„Nemam ni rektalni polip.“

„Ovo nije smiješno, Rich.“

„Nije.“

„Ponašaš se kao zabušant, a to mi se ne sviđa.“

„Ne sviđa se ni meni, ali moram otići.“

„Kamo? Zašto? Što je posrijedi? Razgovaraj sa mnom, Rich!“

„Netko me nazvao. Netko koga sam davno poznavao. Na jednom drugom mjestu. Tamo se nešto dogodilo. Dao sam obećanje. Svi smo obećali da ćemo se vratiti ako se to nešto ponovno počne događati. I čini mi se da je počelo.“

„O čemu to nečemu govorimo, Rich?“

„Radije ne bih o tome.“ Usto, pomislio bi da sam lud kad bih ti rekao istinu: ne sjećam se.

„Kad si dao to slavno obećanje?“

„Davno. U ljeto 1958.“

Nastane još jedna podulja stanka i on je znao da Steve Covall pokušava zaključiti zajebava li ga Rich „Ploča“ Tozier, alias Florijan Žvala, alias Perhan Torboubojica, itd. itd. ili ima nekakav živčani slom.

„Tad si još bio dijete“, odreže Steve.

„Jedanaest. Zašao u dvanaestu.“

Još jedna duga stanka. Rich pričeka strpljivo.

„U redu“, reče Steve. „Promijenit ću rotaciju - ubacit ću Mikea umjesto tebe. Mogao bih pozvati Chucka Fostera da odradi koju smjenu, ako uspijem saznati u kojem se kineskom restoranu sad utaborio. Ali ti neću nikad zaboraviti da si me ostavio na cjedilu, Rich.“

„Ma daj, skini mi se“, reče Rich, ali je glavobolja postajala sve gora. Znao je što radi; zar je Steve zaista mislio da ne zna? „Treba mi nekoliko slobodnih dana, to je sve. A ti se ponašaš kao da sam se posrao na koncesiju Ministarstva prometa i veza.“

„Nekoliko slobodnih dana za što? Sastanak izviđača iz Zahodskih toplica u Sjevernoj Dakoti ili iz Pizdinog kuka u Zapadnoj Virginiji?“

„Zapravo, mislim da su Zahodske toplice u Arkansasu, prijatelju“, reče Florijan Žvala svojim gromoglasnim glasom kao iz šuplje bačve, ali se Steve nije dao smesti.

„Zato što si dao obećanje kad ti je bilo jedanaest godina? Djeca s jedanaest godina ne daju ozbiljna obećanja, za ime Isusovo! A nije samo to posrijedi, Rich, i ti to znaš. Ovo nije osiguravajući zavod; ovo nije odvjetnička kancelarija. Ovo je šoubiznis, profesija skromnih, jebote, a ti bi to trebao najbolje znati. Da si mi javio tjedan dana unaprijed, ne bih sad držao telefon u jednoj, a bocu Mylante¹² u drugoj ruci. Stisnuo si me za muda, dobro to znaš, pa barem imaj poštovanja prema mojoj inteligenciji!“

Steve je sad gotovo vrištao i Rich sklopi oči. Nikad ti to neću oprostiti, rekao je Steve, i Rich je pretpostavio da i neće. Ali je Steve rekao i da djeca u jedanaestoj ne daju ozbiljna obećanja, a to uopće nije bilo istina. Rich se nije mogao sjetiti o kakvom je obećanju bila riječ - nije bio siguran da se želi sjetiti - ali bilo je jako ozbiljno.

„Steve, moram.“

„Aha. A ja sam ti rekao da ću se nekako snaći. Pa zato samo naprijed. Samo naprijed, zabušantu.“

„Steve, ovo je glu - „

Ali je Steve već prekinuo vezu. Rich spusti slušalicu. Jedva se odmaknuo od nje kad telefon ponovno zazvoni i on je znao da je to ponovno Steve, još srditiji. Razgovor s njim u ovom trenutku ne bi donio ništa dobro; stvari bi se samo pogoršale. Pomakne prekidač sa strane telefona udesno i prekine ga usred zvonjave.

Popne se na kat, izvuče iz ormara dva kovčega i napuni ih hrpom odjeće koju je jedva pogledao - traperice, košulje, donje rublje, čarape. Tek će kasnije postati svjestan da je ponio samo dječju odjeću. Odnese kovčege u prizemlje.

Na zidu njegova dnevnog boravka nalazila se crno-bijela fotografija Big Sura Ansela Adamsa. Rich je zanjiše prema natrag na skrivenim vođicama i otkrije se okrugli sef. On ga otvori, nestrpljivo gurne ruku pokraj dokumenata - posjedovnog i vlasničkog lista od ove kuće, udobno smještene između trusnog područja i zone šumskih požara, dvadeset jutara šumovitog zemljišta u Idahu, te svežnja dionica. Dionice je pokupovao naizgled nasumce - kad bi njegov broker ugledao Richa kako dolazi, hvatao bi se za glavu - ali je vrijednost svih njegovih dionica s godinama sigurno rasla. Katkad bi se iznenadio mišlju da je gotovo - ne baš, ali gotovo - bogat čovjek. Zahvaljujući rock 'n 'rollu... i Glasovima, naravno.

Kuća, jutra zemljišta, dionice, polica osiguranja, čak i kopija njegove posljednje oporuke. Užad koja te čvrsto veže za zemljovid tvog života, pomisli on.

Odjednom osjeti silan nagon da izvuče svoj upaljač Zippo i zapali sve, čitavu tu kurvanjsku zbirku „stoga“ i „na znanje i ravnanje“ i „donositelj ovog lista ovlašćuje se“. A sasvim bi lako mogao to učiniti. Papiri u njegovu sefu naglo su izgubili svako značenje.

Tad ga zgromi prva užasna spoznaja u kojoj nije bilo ničeg natprirodnog: samo je shvatio koliko je lako upropastiti život. To je bilo ono zastrašujuće. Dovučeš ventilator do svega što si godinama nagrabio, uključiš ga - i sve ode u materinu. Čas posla. Spali ili otpuši, a onda - zbriši.

Iza vrijednosnih papira, rođaka čvrste valute u drugom koljenu, nalazilo se ono pravo. Gotovina. Četiri tisuće dolara u novčanicama od deset, dvadeset i pedeset dolara.

Dok ih je sad uzimao i trpao u džepove traperica, pitao se nije li na neki način znao što radi kad je ostavljao novac ovdje - jednog mjeseca pedeset dolara, idućeg stotinu dvadeset, a idućeg mjeseca možda samo deset dolara. Crni fond. Novac za bijeg.

„Čovječe, to je jezivo“, reče, jedva svjestan da je progovorio. Gledao je tupo kroz veliki prozor na plažu. Sad je bila prazna, surferi su otišli, kao i onaj par na medenom mjesecu (ako je to bilo to).

Ah da, doktore - sad mi se sve vraća. Sjećate se, na primjer, Stanleyja Urisa? Možete se kladiti u gaće na štapu da se ja sjećam. Sjećate se kako smo govorili taj štos i mislili da je fora? Stanley Urin, tako su ga zvala velika djeca: „Hej, Urin! Hej, ti Isusov ubojica! Kama ideš? Da ti ga neki od tvojih pederskih frendova popuši?“

On zalupi vratima sefa i vrati sliku na mjesto. Kad je posljednji put pomislio na Stana Urisa? Prije pet godina? Deset? Dvadeset? Rich i njegova obitelj odselili su se iz Derryja u proljeće 1960.; kako su samo brzo izblijedjela sva njihova lica, njegove družbe, te bijedne gomile gubitnika sa svojom malom klupskom kućicom u onome što se tad zvalo Jalovina - čudno ime za područje tako bogato raskošnim raslinjem. Šalili su se da su istraživači ili marinci iz postrojbe Seabees i da usijecaju aerodrom u pacifički atol i drže Japance na odmaku, šalili se da su graditelji brana, kauboji, astronauti na planetu prekrivenom prašumom, nema što nisu bili, no kako god to nazvali, nemojmo zaboraviti što je zapravo bilo posrijedi: skrivanje. Skrivanje od velike djece. Skrivanje od Henryja Bowersa i Victora Crissa i Belcha Hugginsa, i od ostalih.

Kakva su oni bili gomila gubitnika - Stan Uris sa svojim velikim židovskim nosom, Bili Denbrough, koji je mogao reći samo „Điha, Srebrenko!“ a da ne zamuca tako jako da iskočiš iz kože, Beverly Marsh sa svojim masnicama i cigaretama umotanima u rukav bluze, Ben Hanscom koji je bio toliko krupan da je izgledao kao ljudska inačica Moby Dicka, te Richie Tozier s debelim naočalama, peticama, dugom jezičinom i licem koje kao da je preklinjalo da ga se udarcima preoblikuje na neki nov i uzbudljiv način. Je li postojala riječ za to što su oni bili? O da. Uvijek je postojala. Le motjuste. U ovom slučaju taj je le motjuste bila: trtaroši.

Kako mu se vratilo, kako mu se sve to vratilo... i sad stoji tu, u svojoj sobi, drhturi bespomoćno kao napušteno pseto na olujnoj kiši; drhturi jer družina s kojom se družio nije bila jedino čega se sjetio. Bilo je tu i drugih stvari, na koje nije pomislio godinama, koje su podrhtavale tik ispod površine. Krvave stvari.

Tama. I to kakva tama.

Kuća u Neiboltovoj i Bili koji vrišti: T-t-ti si m-m-mi ubio brata, p-p-pizdo jedna!

Je li se sjećao? Taman toliko da se ne poželi sjetiti ničeg više, a u to se slobodno možeš kladiti u gaće na štapu.

Zadah smeća, smrad govana i smrad još nečeg. Nečeg goreg i od jednog i od drugog. Bio je to smrad zvijeri, smrad Onoga tamo dolje u tami ispod Derryja gdje su strojevi grmjeli bez prestanka. Sjetio se Georgea...

Ali je to bilo previše i on otrči u kupaonicu. Putem se spotakne o svoj naslonjač Eames i zamalo padne. Uspio se održati na nogama... jedva. Odskliže preko skliskih pločica do školjke na koljenima poput nekog neobičnog plesača breakdancea, uhvati se grčevito za rub i povrati cijeli sadržaj želuca. Čak ni tad se stanje nije popravilo; ugleda Georgieja Denbrougha kao da ga je posljednji put vidio jučer, Georgieja s kojim je sve počelo, Georgieja koji je ubijen ujesen 1957. Georgie je umro odmah poslije poplave, jedna ruka bila mu je iščupana iz zgloba, a Rich je to sve izbrisao iz sjećanja. Ali se kadšto takve stvari vrate, o da, i te kako se vrate, ponekad se vrate.

Grč ga mine i Rich napipa ručicu za vodu. Voda zaurla. Njegova rana večera, koju je povratio u vrućim komadima, iščezne ukusno u kanalizaciju. U nečisnicu.

U kotac i smrad i tamu nečisnice.

On spusti poklopac školjke, položi čelo na nj i počne plakati. Bilo je to prvi put da je zaplakao poslije majčine smrti 1975. Nesvjesno, podmetne dlanove ispod očiju i leće koje je nosio ispadnu i zabjelasaju mu na dlanovima.

Četrdeset minuta kasnije, osjećajući se kao da se ispalio iz čahure i na neki način pročistio, ubaci kovčege u prtljažnik svog MG-a i izveze ga natraške iz garaže. Svjetlost je blijedjela. Pogleda svoju kuću s novim sadnicama, pogleda prema plaži, u vodu koja je poprimila preljev blijedog smaragda rasječenog uskom vrpcom starog zlata. I preplavi ga uvjerenje da ništa od ovog neće ponovno vidjeti, da je on živi mrtvac.

„Sad idem kući“, šapne Rich Tozier samom sebi. „Idem kući, Bog neka mi je na pomoći, idem kući.“

Ubaci automobil u brzinu i krene, ponovno osjećajući kako je lako propasti kroz neočekivanu pukotinu u onome što je dosad smatrao solidnim životom - kako je lako prijeći na tamnu stranu, otploviti iz plavog u crno.

Iz plavog u crno, da, to je to. Gdje te bilo što može vrebati.

3

Ben Hanscom pije

DA STE TE NOĆI, 28. SVIBNJA 1985., ŽELJELI NAĆI ČOVJEKA KOJEG JE ČASOPIS Time nazvao „vjerojatno najperspektivnijim arhitektom u Americi“ („Urbano očuvanje energije i mladi prevratnici“, Time, 15. listopada 1984.), morali biste se odvesti zapadno od Omahe Autocestom 80. Morali biste sići s autoceste na izlazu za Swedholm, a potom nastaviti Autocestom 81 do središta Swedholma (koje nije bogzna što). Tamo biste skrenuli na Autocestu 92 kod Bucky's Hi-Hat Eat-Em-Up („Specijalitet kuće pečeni pilići“), a kad biste se ponovno našli izvan grada, skrenuli biste desno na Autocestu 63, koja prolazi ravno poput konopca kroz napušteni gradić Gatlin i naposljetku ulazi u Hemingford Home. U usporedbi sa središtem Hemingford Homea, središte Swedholma djelovalo je kao New York; poslovno se središte sastojalo od osam zgrada, pet na jednoj i tri na drugoj strani: brijačnica Kleen Kut (u izlogu je bio postavljen požutjeli, rukom ispisani natpis star punih petnaest godina na kojem je pisalo AKO SI HIPI, ŠIŠAJ SE NEGDJE DRUGDJE), kino u kojem su se prikazivali reprizni filmovi, diskont. Bila je tu i filijala banke Nebraska Homeowners i benzinska crpka, ljekarna te trgovina poljoprivrednom opremom - jedina trgovina u gradu koja je djelovala iole uspješno.

A na kraju glavne ulice, poput parije smještena malo dalje od ostalih zgrada, postavljena na rubu velikog ničeg, nalazila se prava šoferska krčma - Red Wheel. Kad biste dospjeli tako daleko, na neasfaltiranom neravnom parkiralištu primijetili biste Cadillac kabriolet iz 1968. s dvostrukim CB antenama na stražnjem dijelu. Na unikatnoj registarskoj pločici s prednje strane pisalo je jednostavno: BENOV CADDY. A unutra, na putu do šanka, našli biste čovjeka kojeg ste tražili - suhonjavog, opaljenog suncem, odjevenog u pamučnu košulju, izblijedjele traperice i iznošene radničke čizme. U kutovima očiju imao je jedva vidljive bore od škiljenja - ali nigdje drugdje. Djelovao je deset godina mlađe nego što je zapravo bio, a što je bilo trideset osam godina.

„Dobar dan, gospodine Hanscom“, reče Ricky Lee i postavi papirnati ubrus na šank dok je Ben sjedao. Ricky Lee je zvučao pomalo iznenađeno, a i bio je. Nikad dotad nije Hanscoma vidio u baru radnim danom. Hanscom je redovito dolazio svakog petka navečer na dva piva, a svake subote navečer na četiri ili pet: uvijek se raspitivao za tri Rickyjeva sina; uvijek bi na odlasku ostavio napojnicu od pet dolara ispod krigle za pivo.

S obzirom na stručnost razgovora i osobnu simpatičnost, on je bio Rickyjeva omiljena mušterija. Ni njegovih deset dolara tjedno (i pedeset ispod krigle za svaki Božić u posljednjih pet godina) nije bilo za bacanje, ali je društvo tog čovjeka vrijedilo puno više. Dobro je društvo uvijek prava rijetkost, ali je u prčvarnici poput ove, gdje su razgovori uvijek jeftini, njega bilo manje nego zuba u kokoši.

Premda je Hanscom potjecao iz sjevernog dijela istočne obale, a studirao u Kaliforniji, u njemu je bilo puno teksaške ekstravagancije. Ricky Lee je računao na to da će Ben Hanscom svakog petka i subote svratiti u bar jer je s vremenom naučio da može računati na to.

Gospodin Hanscom možda gradi neboder u New Yorku (gdje je već projektirao tri najspominjanije zgrade u gradu), novu umjetničku galeriju u Redondo Beachu ili poslovnu zgradu u Salt Lake Cityju, ali u petak navečer, vrata koja vode na parkiralište otvorit će se između osam i pola deset, i on će ušetati, kao da stanuje na drugoj strani grada, i kao da je odlučio svratiti jer nema ničeg na televiziji. Imao je Learjet i privatni aerodrom na svojoj farmi u Junkinsu.

Prije dvije godine bio je u Londonu, najprije kao projektant, a potom i kao nadzornik gradnje novog BBC-jeva komunikacijskog centra - zgrade o kojoj se još vodila žučljiva rasprava u britanskom tisku (Guardian: „Vjerojatno najljepša zgrada sagrađena u Londonu u posljednjih dvadeset godina“; Mirror: „Poslije lica moje punice kad pijana puže na sve četiri u pubu, nešto najružnije što sam ikad vidio“). Kad je gospodin Hanscom prihvatio taj posao, Ricky Lee je bio pomislio: Pa, valjda ću ga jednom ponovno vidjeti. A možda će i zaboraviti na nas. I zaista, prvi petak nakon što je Ben Hanscom otputovao u Englesku, dođe i prođe bez njega, premda se Ricky Lee uhvatio kako pogledava u vrata svaki put kad bi netko ušao između osam i pola deset. Pa, vidjet ću ga jednom. Možda. Ispostavi se da ga je vidio već iduće večeri.

Vrata su se otvorila u devet sati i petnaest minuta i on je ušetao u bar, odjeven u traperice i majicu s natpisom NAPRIJED 'BAMA i svoje stare čizme, kao netko tko je došao s drugog kraja grada. A kad je Ricky Lee gotovo razdragano kliknuo: „Hej, gospodine Hanscom! Isuse! Što vi radite ovdje?“, gospodin Hanscom je izgledao blago iznenađeno, kao da u tome što je on tamo nema ničeg neobičnog. A to nije bio izoliran nastup; za svog dvogodišnjeg aktivnog bavljenja BBC-jem pojavio bi se svake subote. Otputovao bi Concordeom iz Londona u subotu u jedanaest prije podne, rekao je očaranom Rickyju Leeju, i stigao na Kennedy u New Yorku u 10:15 prije podne - četrdeset pet minuta prije nego što je krenuo iz Londona, barem prema satu. („Bože, kao putovanje kroz vrijeme, zar ne?“ rekao je impresionirani Ricky Lee.) Tamo bi ga čekala limuzina kojom bi se odvezao do aerodroma Teterboro u New Jerseyju, putovanje koje subotom ujutro najčešće ne bi potrajalo dulje od jednog sata. Sjeo bi u pilotsku kabinu svog Leara još prije podneva i sletio u Junkinsu oko pola tri. Ako dovoljno brzo putuješ na zapad, rekao je Rickyju, dan kao da traje vječno. Odrijemao bi dva sata, proveo sat vremena s predradnikom i pola sata s tajnicom. Večerao bi, a tad svratio u Red Wheel i ostao sat i pol.

Uvijek bi došao sam, uvijek sjeo za šank i uvijek otišao putem kojim je došao, iako sam Bog zna da je u tom dijelu Nebraske bilo dovoljno žena koje bi bile presretne da se mogu poševiti s njim da se sve puši. Kad bi se vratio na farmu, odspavao bi šest sati, a onda bi se cijeli postupak ponovio unatrag. Ricky nije imao mušteriju koje se ne bi dojmila ta priča.

Možda je peder, rekla mu je jednom neka žena. Ricky Lee ju je pogledao, primjećujući brižljivo očešljanu kosu, brižljivo skrojenu odjeću bez sumnje skupih kreatora, dijamantne naušnice u njezinim ušima, izraz njezinih očiju, i odmah je znao da je s istoka, vjerojatno iz New Yorka, ovdje samo u kratkom kurtoaznom posjetu rođaku ili staroj školskoj prijateljici i da jedva čeka da se vrati.

Ne, odgovorio je on. Gospodin Hanscom nije topli brat. Ona je iz torbice izvadila kutiju cigareta Doral ijednu stavila između svojih crvenih, sjajnih usnica, da joj je on pripali. Odakle znate, upitala je, osmjehnuvši se lagano. Eto tako, znam, odgovorio je on. I znao je. Želio joj je reći: Mislim da je on najosamljeniji čovjek kojeg sam upoznao u životu. Ali neće reći ništa slično toj ženi iz New Yorka koja ga gleda kao da je on neka nova i zabavna životinjska vrsta.

Večeras je gospodin Hanscom izgledao malo blijedo, pomalo rastrojeno.

„Bok, Ricky Lee“, rekao je dok je sjedao, a onda se zagledao u svoje ruke.

Ricky Lee je znao da je gospodin Hanscom trebao sljedećih šest ili osam mjeseci provesti u Palm Springsu i nadgledati početak gradnje Mountain States Cultural Centera, prostranog kompleksa od šest zgrada koje će biti usječene u planinu. Kad bude završen, ljudi će reći da izgleda kao da je neko divovsko dijete ostavilo svoje kockice razbacane po stubištu, rekao je Ben Rickyju Leeju. Barem će neki tako reći, a bit će djelomice u pravu. Ali ja mislim da će poslužiti. To je najveća zgrada koje sam se prihvatio i od njezine me gradnje hvata jeza, ali mislim da će poslužiti.

Ricky Lee je pretpostavljao da gospodin Hanscom možda osjeća laganu tremu. Ništa iznenađujuće u tome, a i ništa loše. Kad si dovoljno slavan da se o tebi govori, dovoljno si slavan i za odstrel. Ili je možda uhvatio nekakav virus? Neka vraški živahna vrsta kruži ovim krajem.

Ricky Lee izvadi kriglu piva ispod šanka i posegne za pipcem Olympije -

„Ne to, Ricky Lee.“

Ricky Lee se okrene, iznenađen - a kad Ben Hanscom podigne pogled sa svojih ruku, odjednom ga uhvati strah. Jer gospodin Hanscom nije izgledao kao da ima tremu, ili virus koji hara ovim krajem, ili nešto slično. Izgledao je kao da je upravo dobio strašan udarac i još pokušava shvatiti što ga je udarilo.

Netko je umro. On nije oženjen, ali svaki čovjek ima obitelj, a netko je u njegovoj upravo otegnuo papke. Eto što se dogodilo. Sigurno, baš kao što se govno cijedi nizbrdo iz zahoda.

Netko je ubacio kovanicu u džuboks i Barbara Mandrell počne pjevati o pijanom muškarcu i osamljenoj ženi.

„Dobro ste, gospodine Hanscom?“

Ben Hanscom pogleda Rickyja Leeja očima koje su odjednom djelovale deset, ne - dvadeset - godina starije od ostatka njegova lica, i Ricky Lee zapanjeno primijeti da kosa gospodina Hanscoma počinje sijedjeti. Nikad prije nije u njegovoj kosi primijetio sjedine. Hanscom se nasmiješi. Njegov je osmijeh bio sablastan, užasan. Kao da gledaš truplo koje se ceri.

„Mislim da nisam, Ricky Lee. Ne, gospodine. Večeras nisam. Ni najmanje.“

Ricky Lee spusti kriglu i vrati se do mjesta gdje je Hanscom sjedio. Bar je bio prazan kako barovi znaju biti prazni ponedjeljkom navečer, izvan nogometne sezone. Bilo je manje od dvadeset mušterija. Annie je sjedila pokraj kuhinjskih vrata i igrala cribbage¹³ s kuharom za brze narudžbe.

„Loše vijesti, gospodine Hanscom?“

„Loše vijesti, tako je. Loše vijesti od kuće.“ Pogleda u Rickyja Leeja. Pogleda kroz Rickyja Leeja.

„Žao mi je što to čujem, gospodine Hanscom.“

„Hvala, Ricky Lee.“

On zašuti i Ricky Lee je upravo namjeravao upitati može li on nešto učiniti, kad Hanscom reče:

„Koji je tvoj domaći viski, Ricky Lee?“

„Za sve ostale u ovoj rupi Four Roses“, reče Ricky Lee. „Ali za vas mislim da je Wild Turkey. „

Hanscom se na to malo osmjehne. „Lijepo od tebe, Ricky Lee. Mislim da će biti najbolje da ipak doneseš tu kriglu. Ali je napuni Wild Turkeyjem. „

„Da je napunim?“ upita Ricky Lee, iskreno zapanjen. „Isuse, morat ću vas kotrljati odavde!“ Ili pozvati hitnu pomoć, pomisli u sebi.

„Ne večeras“, reče Hanscom. „Mislim da nećeš.“

Ricky Lee pogleda oprezno u oči gospodina Hanscoma da vidi ne šali li se on možda: trebalo mu je manje od sekunde da shvati da se ne šali.

I tako on uzme kriglu sa šanka i bocu Wild Turkeyja s jedne od donjih polica. Grlo boce začegrta na rubu krigle kad je počeo točiti viski. Promatrao je kako se viski grgljajući toči, očaran bez obzira na sve. Ricky Lee zaključi da gospodin Hanscom u sebi ima više nego natruhu teksaške ekstravagancije: ovo je sigurno bila najveća čašica viskija koju je ikad natočio ili će ikad natočiti u životu.

Nazvati hitnu pomoć, da ne bi. Popije li ovo, morat ću pozvati pogrebni zavod Parker i Waters u Swedholmu da dođu s lijesom.

No on ipak donese kriglu i položi je ispred Hanscoma; Rickyju Leeju je otac jednom rekao da čovjeku koji je pri svijesti treba donijeti sve što plati - pišalinu ili otrov. Ricky Lee nije znao je li taj savjet dobar ili loš, ali je znao da taj savjet pomaže da te vlastita savjest ne sreže na komadićke ako zarađuješ za život za šankom.

Hanscom se na trenutak zamišljeno zagleda u to čudovište od pića, a onda upita: „Koliko ti dugujem za ovakvu čašicu, Ricky Lee?“

Ricky Lee polako odmahne glavom, ne skidajući pogled s krigle viskija, ne želeći podići pogled i ugledati te upale, zureće oči. „Ništa“, reče. „Kuća časti.“

Hanscom se ponovno nasmiješi, ovaj put prirodnije. „E pa hvala, Ricky Lee. Sad ću ti pokazati nešto što sam naučio u Peruu, 1978. Radio sam - zapravo šegrtovao - kod tipa po imenu Frank Billings. Mislim da je Frank Billings bio najbolji arhitekt na svijetu. Obolio je od groznice i liječnici su mu ubrizgali milijardu raznih antibiotika, a nijedan ni da je načne. Gorio je dva tjedna, a onda umro. Ovo što ću ti sad pokazati naučio sam od Indijanaca koji su radili na projektu. Njihova domaća žestica prilično je jaka. Trgneš jednu i misliš da ti blago curi niz grlo, nema problema, a onda - kao da ti je netko gurnuo aparat za varenje u usta i naciljao niz jednjak. Ali premda to Indijanci piju kao Coca-Colu, malokad sam nekog od njih vidio pijanog, a nikad nijednog mamurnog. Nikad nisam imao muda pokušati piti na njihov način. Ali mislim da ću večeras pokušati. Donesi mi nekoliko onih kriški limuna.“

Ricky Lee mu donese četiri i uredno ih složi na novi ubrus pokraj krigle viskija. Hanscom uzme jednu, zabaci glavu poput čovjeka koji će si nakapati kapi za oči i počne cijediti limunov sok u desnu nosnicu.

„Isuse sveti!“ vikne Ricky Lee, užasnut.

Hanscomovo je grlo podrhtavalo. Lice mu se zajapurilo... a tad Ricky Lee ugleda kako mu se niz plosnate obraze slijevaju suze prema ušima. Sad su u džuboksu pjevali Spinnersi o The RubberbandManu. „Bože moj, ne znam koliko ću ovog još moći podnijeti“, pjevali su Spinnersi. Hanscom naslijepo napipa na šanku još jednu krišku limuna, pa iscijedi sok u drugu nosnicu.

„Ubit ćete se, dovraga“, šapne Ricky Lee.

Hanscom baci obje iscijeđene kriške limuna na šank. Oči su mu bile plamenocrvene i disao je u štucavim, isprekidanim kratkim uzdasima. Bistar limunov sok kapao mu je iz obje nosnice i curio prema kutovima usta. Maši se krigle, podigne je i ispije trećinu. Skamenjen, Ricky Lee je promatrao kako mu se Adamova jabučica diže i spušta.

Hanscom odloži kriglu, dvaput zadrhti, a onda kimne glavom. Pogleda Rickyja Leeja i mlako se osmjehne. Oči mu više nisu bile crvene.

„Djeluje otprilike onako kako su i rekli. Toliko si zaokupljen svojim nosom da uopće ne osjećaš što ti se slijeva niz grlo.“

„Ludi ste, gospodine Hanscom“, reče Ricky Lee.

„Možeš se kladiti u gaće na štapu“, reče gospodin Hanscom. „Sjećaš se toga, Ricky Lee? Govorili smo to kao djeca. 'Možeš se kladiti u gaće na štapu.' Jesam li ti ikad rekao da sam bio debeo?“

„Ne, niste nikad“, šapne Ricky Lee. Sad je bio uvjeren da je gospodin Hanscom dočuo nešto tako užasno da je zaista poludio... ili se barem privremeno raspametio.

„Bio sam prava mješina. Nikad nisam igrao bejzbol ili košarku, uvijek bi me prvog uhvatili kad bismo se igrali lovice, imao sam dvije lijeve noge. Bio sam debeo, o da. A u mom rodnom gradu bilo je dječaka koji su me prilično redovito proganjali. Dječak po imenu Reginald Huggins, samo što su ga svi zvali Belch. Pa klinac po imenu Victor Criss. I još nekoliko njih. Ali pravi mozak cijele te družine bio je momak po imenu Henry Bowers. Ricky Lee, ako je ikad postojao stopostotno zao dripac koji se kočoperio pod kapom nebeskom, bio je to Henry Bowers. Ja nisam bio jedino dijete koje je on proganjao; moj je problem bio u tome što nisam mogao trčati brzo kao neki od njih.“

Hanscom raskopča košulju i rastvori je. Nagnuvši se naprijed, Ricky Lee ugleda čudan, krivudav ožiljak na trbuhu gospodina Hanscoma, odmah iznad pupka. Smežuran, bijel i star. Bilo je to neko slovo, toliko je vidio. Netko je urezao slovo H na trbuh ovog čovjeka, vjerojatno puno prije nego što je gospodin Hanscom bio muškarac.

„Henry Bowers mi je to učinio. Prije nekih tisuću godina. Sreća da ne nosim cijelo njegovo prokleto ime.“

Hanscom uzme preostale dvije kriške limuna, u svaku ruku po jednu, zabaci glavu i upotrijebi ih kao kapi za nos. Zgrči se i zadrhti, pa ih odloži u stranu i potegne dva velika gutljaja iz krigle. Ponovno se strese, otpije još jedan gutljaj, a tad zatvorenih očiju napipa tapecirani rub šanka. Na trenutak se držao za nj kao čovjek koji se grčevito drži za ogradu jedrilice na uzburkanom moru za oslonac. Onda je otvorio oči i nasmiješio se Rickyju Leeju.

„Mogao bih jahati ovog bika cijele noći“, reče.

„Gospodine Hanscom, volio bih kad biste prestali s tim“, nervozno će Ricky Lee.

Annie priđe konobarskom pultu sa svojim pladnjem i zatraži dva Millera. Ricky Lee ih izvadi i odnese joj. Noge kao da su mu bile od gume.

„Je li sve u redu s gospodinom Hanscomom, Ricky Lee?“ upita Annie. Gledala je pokraj Rickyja Leeja i on isprati njezin pogled. Gospodin Hanscom se nagnuo preko šanka i pažljivo uzimao kriške limuna iz kutije u kojoj je Ricky Lee držao ukrase za pića.

„Ne znam“, reče on. „Mislim da nije.“

„Onda izvuci palac iz dupeta i učini nešto.“ Annie je, kao i većina drugih žena, bila sklona Benu Hanscomu.

„Ne znam. Moj je tata uvijek govorio da ako je čovjek pri zdravoj pameti - „

„Tvoj tata nije imao mozga koliko je Bog podario krtici“, reče Annie. „Pusti sad tatu. Moraš to prekinuti, Ricky Lee. Čovjek će se ubiti.“

Primivši zapovijed, Ricky Lee se vrati do mjesta gdje je sjedio Ben Hanscom. „Gospodine Hanscom, zaista mislim da ste dosta - „

Hanscom zabaci glavu. Iscijedi, zapravo, ušmrče limunov sok kao da je kokain. Strusi viski kao vodu. Svečano pogleda Rickyja Leeja. „Bum-tras, vidjeh cijelu svoju družbu - u mojoj sobi priredili su talambas“, reče on, pa se nasmije. U krigli je ostalo možda pet centimetara viskija.

„Sad je zaista dosta“, reče Ricky i posegne za kriglom.

Hanscom je blago izmakne izvan njegova dohvata. „Šteta je načinjena, Ricky Lee“, reče on. „Šteta je načinjena, momče.“

„Gospodine Hanscom, molim vas - „

„Imam nešto za tvoju djecu, Ricky Lee. Dovraga, gotovo sam zaboravio!“

Bio je odjeven u izblijedjeli traper-prsluk i sad iskopa nešto iz jednog džepa. Ricky Lee začuje prigušen zveket.

„Tata mi je umro kad su mi bile četiri godine“, reče Hanscom. Nimalo nije pleo jezikom. „Ostavio nam je gomilu dugova i - ovoga. Hoću da ih tvoji klinci imaju, Ricky Lee.“ On stavi tri velika okrugla srebrna dolara na šank, gdje su zasvjetlucali na blagoj svjetlosti. Rickyju Leeju zastane dah.

„Gospodine Hanscom, jako ste ljubazni, ali ne mogu - „

„Bila su četiri, ali sam jedan dao Mucavom Billu i ostalima. Bili Denbrough, to mu je bilo pravo ime. Mi smo ga zvali Mucavi Bili... jedna od naših fora, kao i 'Možeš se kladiti u gaće na štapu'. On je bio jedan od najboljih prijatelja koje sam ikad imao - a imao sam ih prilično... znaš, čak i debeli klinac poput mene imao ih je prilično. Mucavi Bili je sad pisac.“

Ricky Lee jedva da ga je čuo. Gledao je srebrnjake, očaran. 1921., 1923. i 1924. Sam Bog zna koliko sad vrijede, samo zbog srebra koje sadrže. „Ne mogu“, ponovno će on.

„Ali ja inzistiram.“ Gospodin Hanscom uhvati kriglu i iskapi je. Trebao se već skljokati na pod, ali nije skidao pogleda s Rickyja Leeja. Oči su mu bile vodnjikave i jako podlivene krvlju, ali bi se Ricky Lee mogao zakleti na hrpu Biblija da su to bile oči trijeznog čovjeka.

„Malo me plašite, gospodine Hanscom“, reče Ricky Lee.

Prije dvije godine, u Red Wheel je ušao Gresham Arnold, ispičutura prilično poznata u ovom kraju, s hrpom kovanica od dvadeset pet centi u ruci i s novčanicom od dvadeset dolara zataknutom za vrpcu šešira. Predao je kovanice Annie s uputom da ih ubacuje u džuboks po četiri odjedanput. Dvadeseticu je položio na šank i rekao Rickyju Leeju da počasti sve nazočne. Ta ispičutura, taj Gresham Arnold, nekad je bio košarkaška zvijezda u momčadi hemingfordskih Ovnova i doveo ih do njihova prvog (a najvjerojatnije i posljednjeg) naslova srednjoškolskih momčadskih prvaka. To je bilo 1961. Činilo se da pred tim mladićem stoji budućnost gotovo bez granica. Ali u prvom semestru bude izbačen iz LSU-a - žrtva pića, droge i tulumarenja.

Vratio se kući, slupao žuti sportski automobil koji je od roditelja dobio na dar za maturu i zaposlio se kao glavni prodavač u zastupništvu tvrtke John Deere koje je vodio njegov otac.

Prođe pet godina. Otac ga nije mogao otpustiti, pa je napokon prodao zastupništvo i povukao se u Arizonu, čovjek dotučen i ostario prije vremena zbog neobjašnjive i očito nezaustavljive propasti svog sina. Dok je zastupništvo još pripadalo njegovu ocu, a on se pretvarao da radi, Arnold se donekle trudio držati podalje od cuge; no poslije toga, piće je potpuno ovladalo njime. Znao je biti nasrtljiv, ali je te večeri kad je donio kovanice i sve častio pićem, bio sladak kao šećer, i svi su mu ljubazno zahvalili, a Annie je stalno puštala Moe Bandyjeve pjesme jer je Gresham Arnold volio starog Moea Bandyja. Sjedio je tamo za šankom - na istoj stolici na kojoj sad sjedi gospodin Hanscom, shvati Ricky Lee s osjećajem sve dublje zebnje - popio tri ili četiri viskija s biterom, pjevao zajedno s džuboksom i ne napravivši nikakav izgred, otišao kući kad je Ricky Lee zatvorio Red Wheel, pa se objesio o remen u jednom od garderobnih ormara na katu svoje kuće. Oči Greshama Arnolda te su noći izgledale pomalo kao sad oči Bena Hanscoma.

„Plašim te malo, ha?“ upita Hanscom, ne skidajući pogled s Rickyja Leeja. Odgurnuo je kriglu, a onda uredno prekrižio ruke ispred tri srebrnjaka. „Vjerojatno. Ali ti se ne bojiš koliko ja, Ricky Lee. Pomoli se Isusu da se to nikad ne dogodi.“

„Pa, u čemu je problem?“ upita Ricky Lee. „Možda - „ On ovlaži usne. „Možda vam ja mogu pomoći.“

„Problem?“ Ben Hanscom se nasmije. „Ništa posebno. Večeras me nazvao jedan stari prijatelj. Tip po imenu Mike Hanlon. Sasvim sam zaboravio na njega, Ricky Lee, ali me nije to tako silno uplašilo. Jer, bio sam samo dijete kad sam ga poznavao, a djeca zaboravljaju, zar ne? Naravno da zaboravljaju. Možeš se okladiti u gaće na štapu. Ono što me uplašilo bilo je to što sam na pola puta do ovamo shvatio da nisam zaboravio samo Mikea - zaboravio sam sve o svom djetinjstvu.“

Ricky Lee ga pogleda. Nije imao pojma o čemu to gospodin Hanscom priča - ali je čovjek prestrašen, to je istina. U to nije bilo sumnje. Na Benu Hanscomu strah je izgledao smiješno, ali je bio stvaran.

„Hoću reći, zaboravio sam sve o tome“, reče on i lagano zagrebe po šanku kao da podcrtava svoje riječi. „Jesi li, Ricky Lee, ikad čuo da bi netko imao amneziju tako potpunu da čak i ne zna da je ima?“

Ricky Lee odmahne glavom.

„Ni ja. Ali eto, vozikam se večeras u svom Caddyju i odjednom me zgromi. Sjetio sam se Mikea Hanlona, ali samo zato što mi se javio telefonom. Sjetio sam se Derryja, ali samo zato što je to bilo mjesto odakle je nazvao.“

„Derry?“

„Ali to je bilo sve. Palo mi je na pamet da nikad nisam nipomislio na to da sam bio dijete - ne znam otkad. A onda, tek tako, počela su me zapljuskivati sjećanja. Kao ono što smo učinili s četvrtim srebrnim dolarom.“

„Što ste učinili s njim, gospodine Hanscom?“

Hanscom pogleda na sat i iznenada sklizne s barske stolice. Zaglavinjao je malo - samo malo. I to je bilo sve. „Ne smijem dopustiti da mi vrijeme pobjegne“, reče. „Večeras letim.“ Ricky Lee se istog trenutka usplahiri pa se Hanscom nasmije. ''Letim, ali ne pilotiram. Ne ovaj put. United Airlines, Ricky Lee.“

„Oh.“ Vjerojatno mu se olakšanje vidi na licu, ali nije hajao. „Kamo idete?“

Hanscomova je košulja još bila raskopčana. Zamišljeno se zagledao u smežurane bijele crte starog ožiljka na trbuhu, a onda je počeo zakopčavati košulju.

„Mislim da sam ti to rekao, Ricky Lee. Kući. Idem kući. Daj te srebrnjake svojoj djeci.“

Krenuo je prema vratima i nešto u načinu na koji je hodao, pa i u načinu na koji je povukao hlače, užasnulo je Rickyja Leeja. Sličnost s pokojnim i uglavnom prežaljenim Greshamom Arnoldom bila je odjednom toliko izražena, kao da je ugledao duha.

„Gospodine Hanscom!“ uzvikne uzbuđeno.

Hanscom se okrene, a Ricky Lee brzo ustukne korak. Stražnjicom udari o šank uza stražnji zid i staklo nakratko zazveći kad su se boce kucnule. Ustuknuo je korak jer je odjednom bio uvjeren da je Ben Hanscom mrtav. Da, Ben Hanscom negdje leži mrtav, u jarku ili na tavanu ili možda u ormaru s omčom od remena oko vrata, a vršci njegovih kaubojskih čizama od četiri stotine dolara njišu se centimetar-dva iznad poda, a ovaj stvor koji stoji pokraj džuboksa i zuri u njega je duh. Na trenutak - samo trenutak, ali i to je bilo sasvim dovoljno da zavije njegovo srce u ledeni mraz - bio je uvjeren kako kroz njega vidi stolove i stolce.

„Što je, Ricky Lee?“

„N-n-ništa.“

Ben Hanscom pogleda Rickyja Leeja očima ispod kojih su bili tamnoljubičasti podočnjaci. Obrazi su mu gorjeli od alkohola; nos mu je izgledao crveno i bolno.

„Ništa“, šapne ponovno Ricky Lee, ali nije mogao odvratiti pogled s tog lica, lica čovjeka koji je umro ogrezao u grijehu pa sad u muci čeka pokraj dimećih sporednih vrata pakla.

„Bio sam debeo i bili smo siromašni“, reče Ben Hanscom. „Sad se tog sjećam. A sjećam se i da su mi ili djevojčica po imenu Beverly ili Mucavi Bili spasili život srebrnim dolarom. Poludjet ću od straha zbog onog čega bih se još mogao sjetiti prije nego što noć prođe, ali to što se jako bojim nije važno, jer ću se ionako svega sjetiti. Sve je tu, kao ogroman mjehur koji mi raste u glavi. Ali ja idem, jer sve što sam ikad stekao i sve što sad imam na neki način dugujem onome što smo tad učinili, a na ovom se svijetu plaća za sve što se dobije. Možda nas je Bog zbog toga najprije stvorio djecom i stvorio nas bliže zemlji, zato što On zna da se mora puno padati i krvariti da bi se naučila ta jednostavna lekcija. Plaćaš za ono što dobiješ, posjeduješ ono što si platio... a prije ili poslije ono što posjeduješ obije ti se o glavu.“

„Ali ćete se ipak vratiti za vikend, zar ne?“ upita Ricky Lee kroz utrnule usne. U svom rastućem nemiru jedino se zato mogao uhvatiti. „Vratit ćete se ovog vikenda kao i uvijek, zar ne?“

„Ne znam“, reče gospodin Hanscom i sablasno se nasmiješi. „Ovaj put idem puno dalje od Londona, Ricky Lee.“

„Gospodine Hanscom...!“

„Daj te srebrnjake klincima“, ponovi on i iskrade se u noć.

„Koji mu je vrag?“ upita Annie, ali Ricky se ogluši. Podigne pregradu od šanka i otrči do jednog od prozora s pogledom na parkiralište. Ugleda kako su se upalila prednja svjetla Caddyja gospodina Hanscoma, začuje kako motor turira. Ben se odveze s neasfaltiranog parkirališta, podigavši za sobom pijetlov rep prašine. Stražnja se svjetla smanje do crvenih točkica na Autocesti 63, a noćni vjetar Nebraske počne raščihavati uskovitlanu prašinu.

„Popio je cisternu cuge, a ti si ga pustio da vozi taj svoj veliki auto“, reče Annie. „Svaka cast, Ricky Lee.“

„Nema veze. „

„Ubit će se.“

Pa premda je Ricky Lee i sam isto to pomislio prije manje od pet minuta, okrenuo se prema njoj kad su stražnja svjetla žmignula i izgubila se iz vidokruga, i odmahnuo glavom. „Mislim da neće“, reče on. „Premda, s obzirom na to kako je večeras izgledao, možda bi mu bilo bolje da se ubije.“

„Što ti je rekao?“

Ricky Lee odmahne glavom. Misli su mu bile zbrkane, a ukupan zbroj kao da nije ništa značio. „Nije važno. Ali mislim da tog starog dečka nećemo više nikad vidjeti.“

4

Eddie Kaspbrak uzima lijek

KAD BISTE ŽELJELI DOZNATI SVE ŠTO SE DOZNATI MOŽE O AMERIKANCIMA pripadnicima srednje klase na izmaku tisućljeća, trebate im samo zaviriti u ormarić s lijekovima - odnosno tako se barem kaže. Ali blagi Bože, pogledaj samo u ovaj dok ga Eddie Kaspbrak otvara i na svu sreću miče i odraz svog bijelog lica i širokih, zurećih očiju.

Na gornjoj se polici nalaze Anacin, Excedrin, Excedrin P.M., Contac, Gelusil, Tylenol i velika plava staklenka Vicksa, pomalo slična sumornom dubokom sutonu ispod stakla. Tu je i bočica Vivarina, bočica Serutana (Tako se „prirodno“piše natraške,) objavljivale su reklame u programima Lawrencea Welka¹⁴ kad je Eddie Kaspbrak bio klinjo) i dvije bočice Phillips' Milk of Magnesia - običnog, s okusom tekuće krede, i onog novog s okusom metvice, koji ima okus tekuće krede s okusom metvice. Tu je i velika boca Rolaidsa koja druželjubivo stoji pokraj velike boce Tumsa. Tums stoji tik pokraj velike boce Di-Gel tableta s okusom naranče. Te tri boce izgledaju kao trio čudnih kasica-prasica ispunjenih tabletama umjesto kovanicama.

A druga polica! Ta pogledaj samo te vitamine: tu su E, C, pa C sa šipkom. Ima B običan, B-kompleks i B-12. Tu je L-Lysine, koji bi trebao djelovati na neugodne probleme s kožom, i Lecithin, koji bi trebao djelovati na neugodno taloženje kolesterola u Velikoj pumpi i oko nje. Tu su željezo, kalcij i ulje od jetre bakalara. To su i kombinirani vitamini: One-A-Day, pa Mydaec i Centrum. A na vrhu ormarića zasjela je orijaška boca Geritola - da sve skupa bude ono što se kaže dobre vage.

Pomaknemo li se udesno do Eddiejeve treće police, naići ćemo na prvi obrambeni red lijekova koji se mogu dobiti bez recepta. Ex-lax. Carter's Little Pills. Ta dva lijeka pomažu Eddieju Kaspbraku da „isporuči dnevni paket“. Ovdje, u blizini su Kaopectate, Pepto-Bizmol i Preparat H u slučaju da se paket isporuči odveć brzo ili odveć bolno. A i nekoliko Ticksova u bočici s navojnim poklopcem kako bi se sve očistilo nakon što je pošta uručena, bez obzira na to jesu li bili posrijedi samo reklamni prospekti, adresirani na STANARA ili veliki paket s posebnom dostavom. Evo Formule 44 protiv kašlja, Nyquila i Dristana protiv prehlade, i velike boce ricinusova ulja. Tu je i limena kutija Sucretsa za slučaj da Eddieja zaboli grlo i kvartet tekućina za ispiranje usta: Chloraseptic, Cepacol, Cepastat u spreju i naravno stari dobri Listerin, često oponašan, ali nikad nadmašen. Visine i Murine za oči. Cortaid i Neosporin pomasti za kožu (druga linija obrane ako se L-Lysine pokaže nedoraslim zadatku), tuba Oxy-5 i plastična bočica Oxy-Washa (jer bi Eddie radije imao koji cent manje nego koji prištić više) te nešto tableta Tetraciklina.

A malo sa strane, zbijene poput ogorčenih urotnika, nalaze se tri boce šampona od katrana kamenog ugljena.

Donja je polica gotovo prazna, ali s lijekovima koji se tu nalaze nije se šaliti - s njima se može poletjeti. S njima se može vinuti nebu pod oblake, poletjeti na visini većoj od one koju doseže mlažnjak Bena Hanscoma i tresnuti grublje nego što je tresnuo onaj Thurmana Munsona. Tu su Valium, Percodan, Elavil i Darvon kompleks. Na ovoj niskoj polici je i druga kutija Sucretsa, ali u njoj nema Sucretsa. Otvorite li je, naći ćete šest Quaaluda. Eddie Kaspbrak vjerovao je u izviđačko geslo: budi spreman.

Mahao je plavom ručnom torbom dok je ulazio u kupaonicu. Postavi je na umivaonik, povuče zatvarač i onda drhtavim rukama počne u nju ubacivati bočice, staklenke, tube, plastične boce i sprejeve. U drugim okolnostima vadio bi ih pažljivo pregršt po pregršt, ali za takvu finoću sad nije bilo vremena. Po Eddiejevu mišljenju, izbor je bio jednostavan koliko i okrutan: kreni i ne zaustavljaj se ili se zaustavi na jednom mjestu dovoljno dugo da počeš razmišljati o tome što sve ovo znači i jednostavno crkni od straha.

„Eddie?“ dozivala ga je Myra iz prizemlja. „Eddie, što raaaadiš?“ Eddie ispusti kutiju Sucretsa s Quaaludima u torbicu. Ormarić s lijekovima sad je bio gotovo sasvim prazan, osim Myrina Midola i male, gotovo iscijeđene tube Blistexa. Eddie zastane na trenutak, a potom pograbi Blistex. Počne zatvarati torbicu, razmisli, pa ubaci i Midol. Ona lako može kupiti nove.

„Eddie?“ sad s pola stubišta. Eddie povuče zatvarač do kraja, a onda izađe iz kupaonice, njišući torbom pokraj sebe. On je bio onizak muškarac bojažljiva, zečjeg lica. Većeg dijela kose nije bilo; ono što je preostalo raslo je u rijetkim, raštrkanim čupercima. Težina one torbice primjetno ga je nakrenula na jednu stranu.

Iznimno krupna žena penjala se polako na kat. Eddie je čuo kako ispod nje stube ogorčeno škripe.

„Što RAAADIŠ?“

Eddieju nije trebao psihijatar da mu kaže da je on, u određenom smislu, oženjen svojom majkom. Myra Kaspbrak bila je golema. Kad se Eddie prije pet godina oženio njome, bila je samo krupna, ali bi kadšto pomislio da je njegova podsvijest u njoj uočila potencijal za pretilost; Bog zna da je njegova majka bila gromada. A Myra je izgledala nekako još veća kad je stigla do drugog kata. Bila je u bijeloj spavaćici koja joj se nadizala, poput vala, oko grudi i bokova. Njezino lice, lišeno šminke, bilo je bijelo i sjajno. Izgledala je jako uplašeno.

„Moram otići na neko vrijeme“, reče Eddie.

„Kako to misliš, moraš otići? Kakav je to bio telefonski poziv?“

„Nikakav“, reče on, šmugnuvši naglo niz hodnik u njihov ugrađeni ormar. Spusti torbicu, otvori vrata-harmoniku ormara i odgurne u stranu šest jednakih crnih odijela koja su visjela u njemu, upadljiva poput olujnog oblaka među drugom odjećom svjetlijih boja. Na poslu je uvijek nosio jedno od crnih odijela. Sagne se u ormar, osjeti miris naftalina i vune, i izvadi jedan od kovčega iz stražnjeg dijela. Otvori ga i počne u njega trpati odjeću. Njezina ga sjena prekrije.

„O čemu se radi, Eddie? Kamo ideš? Reci mi!“

„Ne mogu ti reći.“

Stajala je tamo i promatrala ga, pokušavajući odlučiti što sljedeće reći ili učiniti. Padne joj na um pomisao da ga gume u ormar i onda se nasloni leđima na vrata dok ga ta ludost ne prođe, ali se nije mogla prisiliti na to, iako bi svakako to mogla; bila je sedam centimetara viša, a pedeset kilograma teža od Eddieja. Nije se mogla sjetiti što da učini ili kaže, jer je ovo bilo krajnje nenalik na njega. Ne bi se više prestrašila ni užasnula da je ušla u dnevnu sobu i zatekla njihov novi televizor s velikim ekranom kako plovi kroz zrak.

„Ne možeš otići“, čula je sebe kako govori. „Obećao si mi nabaviti autogram Ala Pacina.“ To je bila glupost - sam Bog zna - ali u ovom trenutku i apsurd je bolji nego ništa.

„Dobit ćeš ga“, reče Eddie. „Morat ćeš ga sama voziti.“

Oh, evo novog užasa koji se pridružio ostalima koji su se već motali njezinim jadnim ošamućenim mozgom. Ona tiho krikne. „Ne mogu - ja nikad - „

„Morat ćeš“, reče on. Sad je pregledavao svoje cipele. „Nema tko.“

„Nijedna mi uniforma više ne odgovara! Zatežu preko sisa!“

„Neka ti Dolores jednu proširi“, reče on neumoljivo. Baci dva para cipela natrag, nađe praznu kutiju od cipela i u nju ubaci treći par. Dobre crne cipele, još dobre za nošenje, ali odveć iznošene da bi ih se nosilo na posao. Kad zarađuješ za život vozeći bogate ljude po New Yorku, a među njima mnoge slavne bogataše, sve mora biti kako valja. Te cipele više nisu izgledale sasvim kako valja, ali je bio uvjeren da će biti dobre za tamo kamo ide. I za ono što će možda morati učiniti kad tamo stigne. Možda bi Rich Tozier -

Ali mu tad zaprijeti crna tama i on osjeti kako ga grlo steže. Eddie panično shvati da je spakirao cijelu prokletu apoteku, a zaboravio najvažnije od svega - svoj aspirator - u prizemlju na vrhu ormarića za liniju.

Zalupi kovčeg i zabravi ga. Osvrne se i pogleda Myru, koja je stajala na hodniku rukom pritiskajući kratki debeli stup svog vrata kao da je ona ta koja ima astmu. Zurila je u njega, lica punog zbunjenosti i užasa, i on bi se bio sažalio na nju da mu srce već nije bilo ispunjeno užasom zbog sebe.

„Što se dogodilo, Eddie? Tko je to bio na telefonu? Jesi li u nevolji? Jesi, zar ne? U kakvoj si to nevolji?“

Krene prema njoj, s torbicom u jednoj, a kovčegom u drugoj ruci, manje-više uspravan, budući da je sad bio ravnomjernije opterećen. Stala je pred njega, zagradivši prilaz stubama, i on isprva pomisli da se ona neće htjeti maknuti. A tad, kad njegovo lice samo što se nije zabilo u mekanu prepreku njezinih grudi, ona se skloni s puta... strašljivo. Dok je prolazio, ne usporivši, ona zakuka.

„Ne mogu voziti Ala Pacina!“ cendrala je ona. „Zabubat ću se u znak obaveznog zaustavljanja ili nešto slično, znam da hoću! Eddie, ja se boooojim!“

On pogleda na sat Seth Thomas na stolu kod stuba. Devet i dvadeset. Deltin službenik, koji je zvučao kao automat, rekao mu je da je već propustio posljednji let na sjever za Maine - taj je krenuo s La Guardije u osam i dvadeset pet. Bio je nazvao i Amtrak i doznao da postoji kasni vlak za Boston koji kreće s kolodvora Penn u pola dvanaest. On će ga odvesti do Južnog kolodvora, gdje će sjesti na taksi i odvesti se do ureda Cape Cod Limousine u Arlington Street. Cape Cod i Eddiejeva tvrtka Royal Crest, s vremenom su sklopile koristan i prijateljski aranžman. Kratkim pozivom upućenim Butchu Carringtonu u Boston sredio je prijevoz na sjever - Butch je rekao da će ga čekati Cadillacova limuzina punog rezervoara. I tako će otići sa stilom i bez neke gnjavatorske mušterije na stražnjem sjedištu da mu zasmrdi zrak svojom velikom cigarom ili da ga pita zna li Eddie gdje se može doći do dobrih komada ili nekoliko grama kokaina, ili oboje.

Odlazim sa stilom nego što, pomisli. Jedini način da se ode s više stila jest da se ode u mrtvačkim kolima. Ali ne brini se, Eddie - tako ćeš se vjerojatno vratiti. Ako od tebe ostane dovoljno toga da se pokupi u vreću.

„Eddie?“

Devet i dvadeset. Dovoljno vremena da porazgovara s njom, dovoljno vremena da bude ljubazan. Ali bilo bi puno bolje da je danas njezina večer vis la. Da je jednostavno šmugnuo i ostavio poruku ispod magneta na vratima hladnjaka (na vratima hladnjaka ostavljao je sve poruke za Myru, jer joj tamo nikad nisu promaknule). Otići na taj način - kao bjegunac - ne bi bilo dobro, ali ovo je bilo još gore. Ovo je kao da iznova odlazi iz roditeljske kuće, a to je bilo tako teško da je triput pokušavao.

Kadšto je dom tamo gdje je srce, pomisli Eddie nevezano. Ja u to vjerujem. Stari Bobby Frost je rekao da je dom mjesto gdje te moraju primiti - ako moraš doći. Nažalost, dom je ujedno i mjesto odakle te, kad se jednom tamo nađeš, ne žele više pustiti van.

Stajao je na vrhu stuba, privremeno potkresanih krila, ispunjen strahom, dok mu je dah glasno pištao kroz rupicu u koju mu se pretvorilo grlo, zagledan u svoju uplakanu ženu.

„Siđi sa mnom, pa ću ti reći koliko mogu“, reče.

Eddie odloži svoje dvije torbe - odjeća u jednoj, lijekovi u drugoj - pokraj vrata u predvorju. Tad se sjeti nečeg drugog... ili se toga umjesto njega sjetio duh njegove majke koja je bila mrtva već puno godina, ali koja mu je i dalje često govorila u glavi.

Znaš da se uvijek prehladiš kad ti se noge smoče, Eddie - ti nisi kao ostali, tvoj je organizam jako slab, moraš paziti. Zato uvijek moraš nositi gumene čizme kad pada kiša. A u Derryju je često padala kiša.

Eddie otvori ormar u predvorju, skine gumene čizme s vješalice gdje su uredno visjele u plastičnoj vrećici i stavi ih u svoj kovčeg s odjećom.

Dobar dečko, Eddie.

On i Myra bili su gledali televiziju kad je govno palo u ventilator. Eddie se sad vrati u sobu s televizorom i pritisne tipku kojom se spušta ekran televizora Mural-Vision - ekran je bio tako velik da je na njemu nedjeljom poslije podne Freemen McNeil izgledao kao posjetitelj iz Brobdingnaga¹⁵. Podigne telefon i pozove taksi. Dispečer mu reče da će morati pričekati petnaestak minuta. Eddie reče da nema problema.

Spusti slušalicu i zgrabi aspirator s njihova skupog Sonyjeva CD-playera. Potrošio sam soma i pol dolara na najmoderniji zvučni sustav kako Myri ne bi promaknula nijedna zlatna nota s njezinih ploča Barryja Manilowa i Najvećih hitova Supremesa, pomisli on, a tad osjeti ujed krivnje. To nije bilo pošteno, i on je to prokleto dobro znao. Myra bi bila isto tako sretna i sa svojim starim izgrebenim pločama kao i s novim laserskim diskovima veličine vinilskih singlica, baš kao što bi bila sretna i da su do starosti ostali živjeti u kućici s četiri sobe u Queensu (a, istinu govoreći, na goletnoj vrleti glave Eddieja Kaspbraka već se nakupilo nešto snijega). Kupio je luksuzni zvučni sustav iz istih razloga iz kojih je kupio i ovu kamenu prizemnicu na Long Islandu, u kojoj su njih dvoje često čegrtali poput dva posljednja zrna graška u limenci: zato što je mogao i zato što su to bili načini da se utiša blag, prestrašen, često zbunjen, a uvijek neumoljiv glas njegove majke; to su bili načini da kaže: Uspio sam, mama! Gledaj ovo! Uspio sam! Hoćeš li, molim te, za ime Isusovo, sad začepiti bar malo?

Eddie gurne aspirator u usta i, kao čovjek koji oponaša samoubojstvo, okine iz pipca. Oblak ogavnog okusa slatke lizalice žario mu je i palio grlo i Eddie duboko udahne. Osjeti kako mu se dišni putovi, gotovo zatvoreni, ponovno otvaraju. Stezanje u grudima počne popuštati i on odjednom u glavi začuje glasove, sablasne glasove.

Zar niste dobili poruku koju sam vam poslala?

Dobio sam je, gospođo Kaspbrak, ali -

Pa, u slučaju da ne znate čitati, treneru Black, da vam je osobno priopćim. Jeste li spremni?

Gospođo Kaspbrak -

Dobro. Evo stiže, iz mojih usta u vaše uši. Spremni? Moj Eddie ne može pohađati nastavu tjelesnog odgoja. Ponavljam: on NE može pohađati nastavu tjelovježbe. Eddie je jako nježan i ako bi trčao... ili skakao...

Gospođo Kaspbrak, imam rezultate Eddiejeva posljednjeg sistematskog pregleda u dosjeu u svom kabinetu - to je državni propis. U njemu piše da je Eddie malo kržljav za svoj uzrast, ali je inače apsolutno normalan. Zato sam pozvao vašeg obiteljskog liječnika i on mi je potvrdio -

Vi želite reći da ja lažem, treneru Black? Je li tako? E pa evo njega! Evo Eddieja, stoji pokraj mene! Čujete li kako diše? ČUJETE li?

Mama... molim te... dobro sam...

Eddie, pamet u glavu. Znaš što sam te učila. Ne upadaj u riječ starijima od sebe.

Čujem ga, gospođo Kaspbrak, ali -

Čujete? Dobro! Mislila sam da ste možda oglušili! Zvuči kao kamion koji vozi uzbrdicom u prvoj, zar ne? A ako to nije astma -

Mama, bit će mi -

Tišina, Eddie, nemoj me ponovno prekidati. Ako to nije astma, treneru Black, onda sam ja kraljica Elizabeta!

Gospođo Kaspbrak, Eddie često izgleda jako dobro i sretno na satu tjelesnog. On se voli igrati, a trči prilično brzo. U mom razgovoru s doktorom Baynesom pojavila se riječ „psihosomatsko“. Pitam se jeste li pomislili na mogućnost da -

- da je moj sin lud? Pokušavate li mi to reći? POKUŠA VA TE EIREČI DA JE MOJ SIN LUD????

„Ne, ali - „

On je nježan.

Gospođo Kaspbrak -

Moj sin je vrlo nježan.

Gospođo Kaspbrak, doktor Baynes je potvrdio da nije otkrio nikakav -

„ - tjelesni nedostatak“, dovrši Eddie.

Sjećanje na taj ponižavajući susret, na majku koja se dere na trenera Blacka u gimnastičkoj dvorani osnovne škole u Derryju, dok on sopće i skriva se iza nje, a ostala djeca stoje oko jednog od koševa i sve to gledaju, večeras mu se ponovno javilo prvi put poslije puno godina. A znao je i da to nije bila jedina uspomena koju će poziv Mikea Hanlona prizvati u sjećanje. Osjećao je kako se mnoge druge, jednako loše ili još i gore, gomilaju i naguravaju poput pomahnitalih kupaca zaglavljenih u uskom grlu vrata robne kuće. No uskoro će se taj čep razbiti i uspomene će nagrnuti. U to je bio sasvim siguran. A što će naći na rasprodaji? Svoj zdrav razum? Moguće. U pola cijene. Oštećen dimom i vodom. Totalna rasprodaja.

„Nikakav tjelesni nedostatak“, ponovi on, duboko uzdrhtalo udahne i strpa aspirator u džep.

„Eddie“, reče Myra. „Molim te, reci mi što je posrijedi!“

Tragovi suza ljeskali su joj se na bucmastim obrazima. Kršila je ruke neumorno poput para zaigranih ružičastih i bezdlakih životinja. Jednom, nešto prije nego što ju je zaprosio, uzeo je Myrinu sliku koju mu je ona bila dala i stavio je pokraj jedne od slika svoje majke, koja je umrla jer ju je u šezdeset četvrtoj godini izdalo srce zbog ugruška. Eddiejeva je majka u trenutku smrti težila više od dvije stotine kilograma - dvije stotine i tri, točno. Dotad se već pretvorila u nešto gotovo čudovišno - tijelo kao da joj se sastojalo samo od sisa, dupeta i trbuha, a na vrhu svega toga nalazilo se njezino tjestoliko, uvijek zbunjeno lice. No njezina slika, pokraj koje je stavio Myrinu, bila je snimljena 1944. godine, dvije godine prije njegova rođenja.

(Bio si tako boležljiva beba, šapne mu sad mama-duh na uho. Često smo strepili za tvoj život...) Sa svojih devedeset kilograma, njegova je majka 1944. bila razmjerno vitka.

Usporedio ih je, pretpostavljao je, u posljednjem očajničkom pokušaju da ne počini psihološko rodoskvrnuće. Pogledavao je čas u mamu, pa Myru, pa ponovno u mamu.

Mogle su si biti sestre. Toliko su bile slične.

Eddie je pogledao u te dvije gotovo jednake fotografije i obećao si da neće učiniti tu ludost. Znao je da momci na poslu već prave viceve na račun Jacka Sprata i njegove žene¹⁶, ali oni nisu znali ni polovinu toga. Viceve i zlobna peckanja je mogao otrpjeti, no je li zaista želio biti klaun u freudovskom cirkusu kao što je ovaj? Ne. Ne želi. Raskinut će s Myrom. Ostavit će je nježno, zato što je ona bila zaista jako mila i imala čak manje iskustva s muškarcima nego on sa ženama. A poslije, nakon što ona najzad otplovi s obzora njegova života, možda će moći krenuti na satove tenisa o kojima je tako dugo razmišljao.

(Eddie često izgleda jako zdravo i sretno na satovima tjelesnog odgoja) ili bi mogao postati član biljarskog kluba u hotelu UN Plaza (Eddie se voli igrati) a da ne spominjemo Iztom-centar koji se otvorio na Trećoj aveniji preko puta garaže...

(Eddie sasvim brzo trči sasvim brzo trči kad vas nema ovdje sasvim brzo trči kad ovdje nema nikog da ga podsjeća na to koliko je nježan i ja mu na licu vidim gospođo Kaspbrak da on čak i sad s devet godina zna da bi si učinio najveću uslugu na svijetu kad bi brzo pobjegao u bilo kojem smjeru u kojem ga vi ne želite pustiti gospođo Kaspbrak pustite ga da TRČI.)

Ali se ipak oženio Myrom. Naposljetku su ga tradicija i stare navike nadvladale. Dom je bio mjesto gdje te, kad moraš tamo otići, moraju vezati lancima. O, mogao je on i pobijediti majčin duh. Bilo bi to teško, ali je bio uvjeren da je to mogao učiniti, da je to bilo sve što je trebalo učiniti. Myra je bila ta koja je stala na vagu nasuprot nezavisnosti i - prevagnula. Myra ga je proklela skrbnošću, razapela brigom, okovala dobrotom. Myra je, kao i njegova majka, prozrela, potpuno i kobno, njegov karakter: Eddie je bio osjetljiv to više što bi povremeno pomislio da uopće nije osjetljiv; Eddieja se moralo zaštititi od njegovih vlastitih nejasnih nagovještaja moguće hrabrosti.

U kišne dane, Myra bi izvadila njegove gumene čizme iz plastične vrećice u ormaru i ostavila ih pokraj vješalice odmah uz vrata. Pokraj njegova tanjura s pšeničnim prepečencem bez maslaca svakog jutra bi se našla zdjelica koju bi se na prvi pogled moglo proglasiti višebojnim zaslađenim dječjim pahuljicama, ali bi pomnjiviji pogled otkrio cijeli spektar vitamina (većinu kojih je Eddie sad imao u svojoj torbi s lijekovima). Myra je, kao i majka, shvatila - i on nije imao ni najmanjih izgleda. Kao neženja je triput otišao od majke i triput se vratio kući - k njoj. A onda, četiri godine nakon što mu je majka umrla u predsoblju svog stana u Queensu, zakrčivši ulazna vrata tako da su bolničari iz hitne pomoći (koje su susjedi odozdo pozvali začuvši gromoglasan mukli udarac kad se gospođa Kaspbrak strmoglavila na drugi svijet) morali provaliti kroz zaključana vrata između kuhinje i pomoćnog stubišta, on se vratio kući posljednji put - ponovno kod kuće, ponovno u domu svom, trala-la, ponovno kod kuće, ponovno u domu svom, - s Myrom prasicom. Stvarno je bila prasica, ali slatka prasica, on ju je volio i nije imao ni najmanjih izgleda. Ona ga je privukla kobnim, hipnotičkim zmijskim okom razumijevanja.

Ponovno kod kuće zauvijek, bio je tad pomislio. Ali možda sam se prevario, pomislio je.

Možda ovo nije dom, ni ti je to ikad bio - možda je dom tamo kamo večeras moram poći.

Dom je tamo gdje se, kada tamo stigneš, napokon moraš suočiti sa stvorom u mraku. Bespomoćno je zadrhtao, kao da je izašao na kišu bez gumenih čizama i nazebao.

„Eddie, molim te!“

Ponovo je počela plakati. Suze su bile njezina posljednja obrana, baš kao i njegovoj majci: nježno oružje koje paralizira, koje dobrotu i nježnost pretvara u kobne pukotine u nečijem oklopu.

A on ionako nije imao naročito čvrst oklop - oklopi kao da mu nisu sjajno pristajali.

Suze su za njegovu majku bile više od obrane; bile su oružje. Myra je malokad koristila svoje suze tako cinično... ali, cinično ili ne, on shvati da se ona pokušava sad tako njima poslužiti... i da u tome uspijeva.

Nije joj mogao to dopustiti. Bilo bi odveć lako pomisliti na to kako će biti osamljen, dok bude sjedio u tom vlaku koji klopara prema sjeveru, prema Bostonu, kroz tamu, s kovčegom iznad glave i torbom punom nadrilijekova među nogama, a strah mu pritišće grudi poput jetke bočice Vicksa. Odveć lako dopustiti Myri da ga odvede na kat i vodi ljubav s njim s pomoću aspirina i utrljavanjem alkohola. I da ga spremi u krevet gdje bi možda, a možda i ne, vodili izravniju vrstu ljubavi.

Ali je on obećao. Obećao.

„Myra, čuj me“, reče on glasom navlas suhim, namjerno činjeničnim. Pogledala ga je vlažnim, golim, prestravljenim očima.

Mislio je da će pokušati objasniti - najbolje što može; reći će joj da ga je nazvao Mike Hanlon i rekao mu da je ponovno počelo, i da misli da će ih većina doći. Ali ono što mu je izašlo iz usta bilo je mnogo razboritije.

„Ujutro odmah otiđi u ured. Razgovaraj s Philom. Reci mu da sam morao otići i da ćeš ti voziti Pacina...“

„Eddie, ja to ne mogu!“ počne ona tuliti. „On je velika zvijezda! Zalutam li, on će vikati na mene, znam da hoće, vikat će, svi oni to čine kad vozač zaluta... i... ja ću plakati... mogla bi se dogoditi nesreća... vjerojatno će se zaista i dogoditi nesreća... Eddie... Eddie, moraš ostati kod kuće...“

„Za Boga miloga! Prestani!“

Ona se žacne od njegova glasa, povrijeđena; premda se Eddie uhvatio za aspirator, nije ga upotrijebio. Ona bi to protumačila kao slabost, koju bi mogla okrenuti protiv njega. Bože blagi, ako jesi na nebesima, molim te da mi vjeruješ kad ti kažem da ne želim povrijediti Myru. Ne želim je udariti ili je povrijediti, ali sam obećao, svi smo obećali, zakleli se krvlju, pomozi mi, Bože, jer moram to učiniti...

„Mrzim kad vičeš na mene, Eddie“, šapne ona.

„Myra, i ja mrzim kad moram“, reče on i ona žmirne. Eto ti, Eddie - ponovno si je povrijedio. Zašto je ne bi nekoliko puta raspalio šakom? To bi vjerojatno bilo milosrdnije. A i brže.

Odjednom - vjerojatno je pomisao na batine prizvala iz njegova sjećanja taj prizor - on ugleda lice Henryja Bowersa. Prvi put da se sjetio Bowersa poslije toliko godina i to mu nimalo nije povratilo duševni mir. Ni najmanje.

On nakratko zatvori oči, a onda ih ponovno otvori i reče: „Nećeš zalutati i on neće vikati na tebe. Gospodin Pacino je jako simpatičan, ima puno razumijevanja.“ Nikad nije vozio Pacina, ali se zadovoljio time što je znao da je zakon vjerojatnosti na strani te laži - vlada mišljenje da se većina slavnih ljudi preserava, ali je Eddie vozio dovoljno njih da bi znao kako to najčešće nije istina.

Bilo je, naravno, iznimaka od tog pravila - a u većini slučajeva te su iznimke bila prava čudovišta. Usrdno se nadao, Myre radi, da Pacino nije jedan od njih.

„Zaista?“ upita ona bojažljivo.

„Da. Je.“

„Kako znaš?“

„Demetrios ga je vozio dva-tri puta, dok je radio za Manhattan Limousines“, ispali Eddie kao iz topa. „Rekao je da je gospodin Pacino uvijek ostavio napojnicu od najmanje pedeset dolara.“

„Ma može mi dati i pedeset centi napojnice, samo da ne viče na mene.“

„Myra, ništa lakše od toga. Prvo ga sutra u sedam navečer pokupiš ispred hotela Saint Regis i odvezeš do zgrade ABC-a. Ponovno snimaju posljednji čin kazališne predstave u kojoj Pacino igra - Američki bizon, mislim da se tako zove. Poslije ga vratiš u Saint Regis oko jedanaest. Treće, vratiš se u garažu, predaš automobil i potpišeš zeleni formular.“

„I to je sve?“

„To je sve. Marty, to možeš obaviti stojeći na glavi.“

Najčešće bi se nasmijala tom nadimku od milja, ali ga je sad samo gledala s bolnom dječjom ozbiljnošću.

„A ako poželi otići na večeru umjesto da se vrati u hotel? Ili na piće? Ili na ples?“

„Ne vjerujem da hoće, ali ako bude tako, a ti ga odvezi. Učini li ti se da će cijele noći ludovati, poslije ponoći možeš nazvati Phila Thomasa radiotelefonom. Dotad će već imati slobodnog vozača da te zamijeni. Nikad te ne bih uvalio u nešto takvo da sam imao slobodnog vozača, ali dvojica su mi na bolovanju, Demetrios na godišnjem, a svi ostali razgrabljeni. Bit ćeš ušuškana u svom krevetu već u jedan ujutro, Marty – u jedan sat, najnajkasnije. To ti apa-salutno jamčim.“

Nije se nasmijala ni na apa-salutno.

Eddie se nakašlje i nagne naprijed, laktova naslonjenih na koljena. Istog trenutka, mama-duh mu šapne: Ne sjedi tako, Eddie. To je loše za tvoje držanje i pritišće ti pluća. A ti imaš nježna pluća.

On se uspravi u stolici, jedva svjestan da to čini.

„Neka ovo bude jedini put da ja moram voziti“, ona gotovo zastenje. „U posljednje dvije godine pretvorila sam se u pravu slonicu i uniforme mi sad stoje užasno. „

„Jedini put, kunem se.“

„Tko te to nazvao, Eddie?“

Kao naručeni, automobilski farovi pometu zid, a sirena zatrubi kad je taksi skrenuo na kolni prilaz. On osjeti silno olakšanje. Proveli su petnaest minuta razgovarajući o Pacinu umjesto o Derryju, Mikeu Hanlonu i Henryju Bowersu, i to je bilo dobro. Dobro za Myru, a dobro i za njega. Nije želio o tome ni misliti ni govoriti dok ne bude morao.

Eddie ustane. „To je moj taksi.“

Ona ustane tako brzo da se saplela o rub svoje spavaćice. Eddie je uhvati i na trenutak cijeli pothvat ozbiljno dođe u pitanje: bila je pedeset kilograma teža od njega. A i ponovno je počela cmizdriti.

„Eddie, moraš mi reći!“

„Ne mogu. Nema vremena.“

„Nikad prije nisi ništa tajio od mene, Eddie“, zaplače ona.

„Ne tajim ni sad. Zaista. Ne sjećam se svega. Barem ne još. Čovjek koji je nazvao bio mi je - jest - stari prijatelj. On - „

„Razboljet ćeš se“, reče ona zdvojno i pođe za njim kad je ponovno krenuo prema predvorju. „Znam da hoćeš. Daj da i ja pođem, Eddie, molim te, ja ću se brinuti za tebe, Pacino može uzeti taksi ili tako nešto, neće umrijeti, što kažeš, može?“ Glas joj je jačao, postajao mahnit, i na Eddiejev užas ona počne sve više sličiti njegovoj majci, majci kako je izgledala posljednjih mjeseci prije smrti: stara, debela i luda. „Istrljat ću ti leđa i paziti da uzimaš lijekove... Ja... ja ću ti pomoći... Neću govoriti ako ti to ne želiš, ali mi možeš sve ispričati... Eddie... Eddie, molim te, ne idi! Eddie, molim te! Molim teeeee!“

Sad je grabio krupnim koracima niz hodnik prema ulaznim vratima, hodao naslijepo, pognute glave, kretao se kao da hoda protiv jakog vjetra. Ponovno mu je pištalo u grlu. Kad je podigao torbe, svaka kao da je težila pedeset kilograma. Osjećao je Myrine debele ružičaste ruke na sebi, diraju ga, istražuju, vuku bespomoćnom željom, ali bez prave snage, pokušavaju ga zavesti slatkim suzama brige, pokušavaju ga odvratiti.

Neću uspjeti, pomisli on očajno. Astma se sad pogoršala, najgori napad od djetinjstva. On se maši kvake na vratima, ali ona kao da je uzmicala od njega, uzmicala u crnu tamu dubokog svemira.

„Ako ostaneš, napravit ću ti tortu od kave s gorkom kremom“, čeketala je ona. „Ispeći ću kokice... i tvoju omiljenu puricu za večeru... napravit ću je već sutra ujutro za doručak ako želiš... odmah ću početi... i umak od iznutrica... Eddie, molim te, bojim se, jako me plašiš!“

Ona ga zgrabi za ovratnik i povuče natrag, poput gojaznog murjaka koji je uhvatio sumnjivca u pokušaju bijega. Posljednjim zamirućim naporom, Eddie nastavi hodati... i kad je već bio na izmaku snaga i sposobnosti da se odupre, on osjeti kako njezin zahvat slabi. Ona posljednji put zatuli.

Njegovi se prsti sklope oko kvake - kako je bila blaženo hladna! Povuče vrata i ugleda žuti taksi kako stoji vani, veleposlanik iz zemlje razuma. Noć je bila vedra, a zvijezde svijetle i jasne.

Okrene se prema Myri, hripajući i pišteći. „Moraš shvatiti da ovo nije nešto što želim učiniti“, reče on. „Da imam izbora - bilo kakvog - ne bih išao. Molim te dato shvatiš, Marty. Idem, ali ću se vratiti.“

Ali to zazvuči kao laž.

„Kada? Koliko dugo?“

„Tjedan dana. Ili možda deset. Sigurno ne dulje od toga.“

„Tjedan dana!“ vrisne ona, uhvati se za prsa, kao primadona u lošoj operi. „Tjedan dana! Deset dana! Molim te, Eddie! Mooool - „

„Marty, prestani. U redu? Prestani.“

Za divno čudo, ona posluša: zašutjela je i stajala gledajući ga svojim vlažnim, natečenim očima, bez ljutnje, samo prestravljena zbog njega, što znači i zbog sebe. I možda prvi put svih tih godina koliko ju je poznavao, on osjeti da bi je mogao voljeti bez opasnosti. Je li to bio dio odlaska? Vjerojatno jest. Ne... možeš si ono vjerojatno zataknuti za šešir. Znao je da jest. Već se osjećao kao nešto što živi na pogrešnom kraju teleskopa.

Ali je to možda u redu. Je li to želio reći? Da je najzad zaključio kako je u redu voljeti je? Da je to u redu, iako ona sliči njegovoj majci kad je bila mlada, iako jede čokoladne kekse u krevetu dok gleda Hardcastle i McCormica ili Falcon Crest, a mrvice uvijek dospiju na njegovu stranu, iako nije odveć bistra, i premda je čak shvaćala i prešutno odobravala njegove lijekove iz ormarića zato što je vlastite držala u hladnjaku.

Ili...

Ili možda...

Te druge misli bile su one o kojima je u ovom ili onom obliku razmišljao tijekom svojih neobično isprepletenih života sina i ljubavnika i supruga; a sad, u trenutku kad odlazi od kuće - posljednji put, bio je uvjeren - padne mu na um jedna nova mogućnost i čuđenje ga okrzne poput krila neke velike ptice.

Je li moguće da se Myra boji čak i više od njega?

Je li moguće da se i njegova majka bojala više od njega?

Još jedna uspomena iz Derryja sune iz njegove podsvijesti poput opako šištećeg vatrometa. U središtu grada, u Center Streetu, nalazila se trgovina cipela. The Shoeboat. Majka ga jednog dana tamo odvede - nije mu moglo biti više od pet ili šest godina - i reče mu da sjedne i bude dobar dok ona kupuje bijele salonke za neko vjenčanje. I tako je sjedio mirno i bio dobar dok je njegova majka razgovarala s gospodinom Gardenerom, jednim od prodavača cipela. Ali je Eddieju bilo samo pet godina (ili možda šest), i kad je majka odbila treći par bijelih salonki koji joj je gospodin Gardener pokazao, Eddieju je postalo dosadno pa je otišao u suprotni kut pogledati nešto što je tamo spazio. Isprva je pomislio da je posrijedi veliki sanduk osovljen na užoj strani. No kad se približio, zaključi da je to neka vrsta pisaćeg stola. Najluđi radni stol koji je ikad vidio. Tako uzak! Načinjen od svijetlog poliranog drveta s puno inkrustiranih vijugavih linija i izrezbarenih koještarija. Usto, imao je i malo postolje s tri stube koje su vodile do njega, a on nikad nije vidio radni stol sa stubama. Kad se sasma približio, on shvati da se u dnu tog stola nalazi otvor, puce sa strane, a na njegovu vrhu - čarobno! - nalazilo se nešto što je izgledalo baš kao Svemiroskop Kapetana Videa.

Eddie zaobiđe stol i tamo ugleda natpis. Vjerojatno je imao najmanje šest godina jer je mogao pročitati što piše, tiho šapćući svaku riječ naglas:

PRISTAJU LI VAM CIPELE KAO SALIVENE?

POGLEDAJTE I PROVJERITE!

Ponovno zaobiđe stol, popne se uza one tri stube do male platforme, a potom gurne stopalo u otvor u dnu kontrolora cipela. Pristaju li mu njegove cipele kao salivene? Eddie nije znao, ali je umirao od znatiželje da pogleda i provjeri. Gurne lice u gumenu masku i pritisne ono puce. Zelena Svjetlost preplavi mu oči. Eddie naglo udahne. Vidio je stopalo kako lebdi u cipeli punoj zelenog dima. Zamigolji nožnim prstima, a prsti u koje je gledao odmah mu uzvrate migoljenjem - bili su njegovi, tako je, baš kao što je pretpostavljao. A onda shvati da vidi ne samo svoje prste nego i svoje kosti! Kosti svog stopala! Prebaci palac preko drugog prsta (kao da drži fige zbog izgovorene laži), a sablasni prsti u uređaju načine X koji nije bio bijel, već vilenjački zelen. Ugleda -

Tad njegova majka vrisne i razlegne se paničan zvuk koji presiječe zrak u utihloj trgovini poput podivljale kose, poput vatrogasne sirene, poput jahača apokalipse. On trgne svoje prestrašeno, užasnuto lice iz uređaja za gledanje i ugleda majku kako sprinta prema njemu s drugog kraja trgovine u čarapama, a haljina vijori za njom. Prevrne stolicu, a jedna od onih stvari za mjerenje cipela koje su mu uvijek golicale stopala odleti u zrak. Prsa su joj se nadizala. Usta su joj bila purpurni O užasa. Lica su se okretala prateći njezin prolazak.

„Eddie, silazi odande!“ vrisne ona „Silazi! Od tih se strojeva dobiva rak! Silazi, Eddie! Eddiiiieeee - „

Ustuknuo je kao da je uređaj odjednom postao usijan. U iznenadnoj panici smetnuo je s uma onih nekoliko stuba iza sebe. Pete mu skliznu preko ruba gornje stube i on ostane stajati tako, polako se naginjući prema natrag dok je rukama divlje lamatao po zraku gubeći bitku za održanjem izgubljene ravnoteže. I nije li pomislio s nekom vrstom luđačkog veselja: Past ću! Doznat ću kako je to pasti i udariti se u glavu! Baš se veselim!... ? Nije li to bio pomislio? Ili to odrastao muškarac nadograđuje laskave odrasle misli onome što je njegov dječji um, u kojem je uvijek tutnjilo od zbrkanih postavki i napola shvaćenih slika (slika koje su upravo zbog svoje jasnoće izgubile smisao), mislio... ili pokušavao misliti?

Ovako ili onako, bilo je to retoričko pitanje. Nije pao. Majka je stigla na vrijeme. Majka ga je uhvatila. Briznuo je u plač, ali pao nije.

Svi su ih gledali. Toga se sjećao. Sjećao se kako je gospodin Gardener podigao onu klupicu za mjerenje cipela i pregledao klizne mjerače kako bi provjerio rade li još, dok je drugi prodavač podigao prevrnutu stolicu, a onda kratko odmahnuo rukama, podsmješljivo zgađen, prije nego što je ponovno navukao svoje uljudno neutralno prodavačko lice. A najbolje se sjećao vlažnog obraza svoje majke i njezina vrućeg, kiselog daha. Sjećao se kako mu je šapćući ponavljala u uho: „Da to nikad više nisi učinio, da nikad više to nisi učinio, nikad više.“ Bilo je to nešto što bi mu majka ponavljala kad bi željela odagnati nevolje. Isto mu je ponavljala i godinu dana ranije kad je doznala da je djevojka koja ga je čuvala odvela Eddieja na javni bazen u park Derry jednog zagušljivo vrućeg ljetnog dana - to je bilo pedesetih godina kad je strah od dječje paralize upravo počeo jenjavati. Izvukla ga je iz bazena govoreći mu kako nikad ne smije to učiniti, nikad, nikad, a sva su ih djeca gledala onako kako ga sad gledaju prodavači i kupci, a majčin je dah jednako kiselo zaudarao.

Odvukla ga je iz The Shoeboata, urlajući na prodavače da će se vidjeti sa svima njima na sudu dogodi li se što njezinu sinu. Eddiejeve prestravljene suze tekle su na mahove cijelo prijepodne, a astma ga je gadno mučila cijeli dan. Te je noći satima ležao budan, nakon što je već odavno trebao zaspati, pitajući se što je to rak i je li to gore od dječje paralize, može li te to ubiti, a ako može, koliko mu treba za to i koliko boli prije nego što umreš. Pitao se hoće li poslije toga otići u pakao.

Prijetnja je bila ozbiljna, to mu je bilo jasno.

Ona je bila tako uplašena. Po tome je znao. Prestravljena.

„Marty,“ reče on preko ovog ponora godina, „hoćeš li me poljubiti?“ Poljubila ga je i pritom zagrlila tako snažno da su mu jeknule kosti u leđima. Da smo u vodi, pomisli on, oboje bi nas utopila.

„Ne boj se“, šapne joj on na uho.

„Ne mogu se ne bojati!“ zatuli ona.

„Znam“, reče on i shvati da mu je, iako ga je Myra grlila tako jako da mu je mogla slomiti rebra, astma popustila. Nestalo je onog hripanja iz njegova disanja. „Znam, Marty.“

Taksist ponovno zatrubi.

„Zvat ćeš?“ upita ga ona drhtavo.

„Ako budem mogao.“

„Eddie, molim te, zar mi ne možeš reći o čemu je riječ?“

Koliko bi je umirilo kad bi joj i rekao?

Marty, večeras me nazvao Mike Hanlon i malo smo porazgovarali, ali sve što smo rekli svelo se na dvije stvari. „Ponovno je počelo“, rekao je Mike. „Doći ćeš?“ upitao je Mike. A sad imam groznicu, Marty, samo što to nije groznica koju se ublažava aspirinom, gubim dah a prokleti aspirator mi ne može u tome pomoći, jer dah ne gubim u grlu ili plućima - nego oko srca. Vratit ću ti se budem li mogao, Marty, ali osjećam se kao čovjek koji stoji na ulazu u okno starog rudnika koje bi se svakog časa moglo urušiti, koji stoji tamo i oprašta se od danjeg svjetla. Da! Aha! To bi je svakako umirilo!

„Ne“, reče on. „Mislim dati ne mogu reći o čemu je riječ.“

Prije nego što je stigla još nešto reći, prije nego što je mogla ponovno početi (Eddie, izlazi iz tog taksija! Od njih se dobiva rak!), grabio je dugim koracima od nje, sve brže. Kad je stigao do taksija, gotovo da je trčao.

Ona je još stajala na vratima kad se taksi odvezao natraške na ulicu, stajala je tamo kad su krenuli prema gradu - velika crna sjena žene izrezana u svjetlosti koja je dopirala iz njihove kuće. On mahne i učini mu se da mu je ona odmahnula.

„Kamo ćemo večeras, prijatelju?“ upita taksist.

„Penn Station“, reče Eddie, a ruka mu se opusti na aspiratoru. Astma je otišla tamo gdje uvijek odlazi i čami između napada na njegove bronhije. Osjećao se... gotovo zdravo.

Ali mu je aspirator zatrebao više nego ikad četiri sata poslije, kad se u vlaku prenuo iz lakog sna jednim grčevitim trzajem zbog kojeg je tip u poslovnom odijelu preko puta spustio novine i pogledao ga s blago sumnjičavom radoznalošću.

Vratila sam se, Eddie! derala se astma radosno. Vratila sam se i, da znaš, ovaj bih te put mogla baš i ubiti! Zašto ne? Jednom ću morati, znaš! Ne mogu se dovijeka s tobom zajebavati!

Eddiejeva prsa su se nadizala i trzala. Maši se aspiratora, nađe ga, uperi u grlo i stisne. Potom se zavali u visoko Amtrakovo sjedište, drhteći, čekajući olakšanje, misleći na san iz kojeg se upravo probudio. San? Isuse, da je to barem bio samo san. Bojao se da je posrijedi više sjećanje nego san. U njemu je bilo zelene svjetlosti poput svjetlosti u rendgenu u prodavaonici cipela, a gubavac koji se raspadao proganjao je vrištećeg dječaka po imenu Eddie Kaspbrak kroz podzemne tunele. Trčao je i trčao (on prilično brzo trči, rekao je trener Black njegovoj majci i zaista je prilično brzo trčao s tim raspadajućim stvorom za petama, o da, itekako, možeš se okladiti u gaće na štapu) u tom snu u kojemu mu je bilo jedanaest godina, a onda je namirisao nešto nalik na smrt vremena, netko je upalio šibicu, on je spustio pogled i ugledao gnjilo lice dječaka po imenu Patrick Hockstetter, dječaka koji je nestao u srpnju 1958.; po obrazima Patricka Hockstettera gmizali su crvi, a taj plinoviti, užasni vonj dopirao je iz unutrašnjosti Patricka Hockstettera i u tom snu koji je više bio sjećanje nego san, on je pogledao u stranu i spazio dva školska udžbenika odebljala od vlage i obrasla zelenom plijesni: Putovi koji vode svuda i Razumijevanje naše Amerike. U takvo ih je stanje dovela ogavna vlaga koja je tamo dolje vladala („Kako sam proveo ljetne praznike“ - sastav Patricka Hockstettera - „Proveo sam ih mrtav u tunelu! Mahovina mi je narasla na knjigama i one su se napuhnule do debljine Searsova kataloga!“). Eddie otvori usta da vrisne i u tom trenutku rošavi gubavčevi prsti zakoprcaju se oko njegova obraza i zabiju mu se u usta.

Tad se probudio uz taj trzaj od kojeg samo što mu nisu puknula leđa i otkrio da nije u kanalizaciji ispod Derryja, u državi Maine, već u Amtrakovu vagonu blizu lokomotive koja je hitala preko Rhode Islanda ispod velikog bijelog mjeseca. Čovjek preko puta se kolebao, zamalo se predomislio i nije ništa rekao, a onda ipak reče: „Dobro vam je, gospodine?“

„O da“, reče Eddie. „Zaspao sam i loše sanjao. To mi je izazvalo napad astme.“

„Tako dakle.“ Novine su se ponovno podignule. Eddie primijeti da je riječ o novinama koje je njegova majka kadšto zvala The Jew York Times.

Eddie pogleda kroz prozor u usnuli krajolik osvijetljen samo vilinskim mjesecom. Tu i tamo bilo je kuća, ponegdje i grozdova kuća, uglavnom zamračenih, tek bi se u ponekoj vidjelo svjetlo. Ali su svjetla izgledala mala i lažno podrugljiva u usporedbi sa sablasnom mjesečinom.

Mislio je da mjesec razgovara s njim, pomisli on iznenada: Henry Bowers. Bože, bio je tako lud. Upita se gdje je sad Henry Bowers. Mrtav? U zatvoru? Smuca se negdje pustim ravnicama u središnjem dijelu zemlje poput neizlječivog virusa, pljačka trgovine Seven-Eleven u gluho doba noći između jedan i četiri ujutro ili možda ubija ljude koji su bili dovoljno glupi da uspore automobil na njegov podignuti palac kako bi dolare iz svojih lisnica premjestili u njegovu?

Moguće, moguće.

Negdje u državnoj ludnici? Gleda u ovaj mjesec, koji je blizu punog? Razgovara s njim, osluškuje odgovore koje samo on čuje?

Eddie je smatrao da je ovo čak i vjerojatnije. Zadrhti. Napokon se prisjećam svog djetinjstva, pomisli. Sjećam se kako sam proveo praznike te maglovite, mrtve godine 1958. Osjećao je da bi se sad mogao sjetiti svakog prizora tog ljeta koji poželi, ali on to nije želio. O Bože, kad bih mogao ponovno sve to zaboraviti.

On nasloni čelo na prljavo staklo prozora, labavo držeći aspirator u jednoj ruci poput vjerskog suvenira, promatrajući kako se noć rasprskava oko vlaka.

Na putu za sjever, pomisli on, ali to nije bilo točno.

Ne idem na sjever. Jer ovo nije vlak; ovo je vremeplov. Ne na sjever; natrag. Natrag kroz vrijeme.

Učini mu se da je čuo kako je mjesec nešto promrmljao.

Eddie Kaspbrak čvrsto stegne aspirator i sklopi oči zbog iznenadne vrtoglavice.

5

Beverly Rogan dobiva svoju porciju

TOM JE GOTOVO ZASPAO KAD JE TELEFON ZAZVONIO. ISKOBELJAO SE NEKAKO i napola uspravio, nagnuo se prema njemu, a tad osjeti kako mu jedna Beverlyna dojka pritišće rame kad je ispružila ruku preko njega da dohvati slušalicu. Svali se natrag na jastuk, pitajući se tupo tko to u ovo doba noći zove na njihov kućni broj koji nije u imeniku. Čuo je kako Beverly kaže: Halo, a potom Tom ponovno zadrijema. Za vrijeme bejzbolske utakmice cugnuo je gotovo tri pakiranja od po šest piva i bio je krepan.

A potom mu Beverlyn glas, oštar i radoznao: „Štoooo?“ prosvrdla uho poput šila za razbijanje leda i on ponovno otvori oči. Pokuša se uspraviti i telefonska mu se žica zasiječe u debeli vrat.

„Sklanjaj to s mene, Beverly“, reče on i ona brzo ustane i zaobiđe krevet, držeći telefonsku žicu prstima skupljenima u obliku šatora. Kosa joj je bila tamnocrvena i slijevala joj se preko spavaćice u prirodnim valovima gotovo do struka. Kurvinska kosa. Oči joj nisu usplahireno poletjele prema njegovu licu da na njemu očitaju emotivnu prognozu i Tomu Roganu to se nije svidjelo. Uspravi se u krevetu. Glava ga je počinjala boljeti. Sranje, vjerojatno ga je i prije boljela, ali kad spavaš to ne znaš.

Ode u kupaonicu. Mokrio je, učini mu se, cijelu vječnost, a tad odluči da bi, kad je već ustao, trebao uzeti još jedno pivo i pokušati skinuti urok s predstojećeg mamurluka.

Prolazeći ponovno kroz spavaću sobu na putu prema stubama, muškarac u bijelim boksericama koje su lepršale kao jedro ispod njegova pozamašna trbuha, s rukama nalik na stupice (više je sličio na lučkog radnika nego na predsjednika uprave i generalnog direktora tvrtke Beverly Fashions, Inc.), pogleda preko ramena i izdere se srdito: „Ako je to ona lezbača Lesley, reci joj neka poliže onu stvar nekoj manekenki, a nas neka pusti da spavamo!“

Beverly nakratko podigne pogled, odmahne glavom kako bi pokazala da to nije Lesley, a onda ponovno pogleda u telefon. Tom osjeti kako mu se mišići na zatiljku zatežu. Rekla mu je to kao da ga otpušta. Milostivin otpust. Milojebive. Sve mu se više činilo da bi se ovo moglo izroditi u scenu. Možda Beverly treba kratki tečaj osvježenja pamćenja na to tko je ovdje glavni. Moguće. S vremena na vrijeme bi joj zatrebao. Sporo je učila.

On siđe u prizemlje i odgega se niz hodnik do kuhinje, rastreseno izvlačeći stražnji dio gaća iz usjeka dupeta, pa otvori hladnjak. Ruka mu ne napipa ništa alkoholnije od vatrostalne posude s ostacima tjestenine a la Romanoff. Pivo popijeno. Čak nije bilo ni limenke koju je držao sasvim otraga (kao i novčanicu od dvadeset dolara koju je držao presavijenu iza vozačke dozvole u slučaju nužde). Igra je trajala četrnaest ininga¹⁷, a sve to ni za što. White Sox su izgubili. Gomila milomuda ove godine.

Pogled mu odbludi do boca sa žesticama u staklenom ormariću iznad kuhinjskog bara i na trenutak se vidio kako natače prst Beama preko jedne jedine kockice leda. Tad krene natrag prema stubama svjestan da bi to značilo izazivati vraga; s glavom trenutno ima ionako puno problema. Pogleda u brojčanik starinske ure s klatnom u podnožju stuba; prošla je ponoć. Ovaj podatak nije nimalo popravio njegovo raspoloženje, koje ni u najboljim trenucima nije bilo posebice dobro.

Popeo se uza stube namjerno polako, svjestan - i te kako svjestan - koliko mu se srce zlopati. Bum-bam, bum-bam. Bum-bam, bum-bam. Bum-bam, bum-bam.

Nerviralo bi ga kad bi osjetio kako mu srce tuče ne samo u prsima nego i u ušima i zapešćima. Kadšto kad bi se to dogodilo, ne bi ga zamišljao kao organ koji se steže i opušta, već kao veliki brojčanik na lijevoj strani njegova prsnog koša s kazaljkom koja se zlokobno primiče crvenoj zoni. Nije volio takva sranja; nisu mu trebala takva sranja. Ono što mu je trebalo bilo je da se dobro naspava. Ali ta tupava pička kojom se oženio još je bila na telefonu. „Razumijem, Mike... da... da, jesam... znam... ali...“ Duha stanka.

„Bili Denbrough?“ klikne ona i ono šilo za razbijanje leda ponovno mu probije uho.

Stajao je pred vratima spavaće sobe dok nije povratio dah. Kucanje srca sad mu se vratilo na din-don, din-don; ono je bubnjanje prestalo. Nakratko zamisli kazaljku kako se odmiče od crvene zone, a onda snagom volje odagna tu sliku od sebe. On je muškarac, Isusa mu, i to vraški dobar, a ne peć s lošim termostatom. U sjajnoj je formi. Od čelika skovan. A ako ona to mora ponovno naučiti, e pa on je voljan podučiti je.

Krene unutra, a onda se predomisli i ostane još trenutak stajati tamo gdje se zatekao, slušajući je, ne hajući posebno zato s kime ona razgovara ili što govori, slušajući samo dizanje i spuštanje njezina glasa. A ono što je osjećao bio je dobri stari, poznati tupi bijes.

Upoznao ju je prije četiri godine u baru za samce u središtu Chicaga. Razgovor nije bilo teško započeti, jer su oboje radili u Standard Brands Buildingu i poznavali prilično istih ljudi. Tom je radio za tvrtku za odnose s javnošću King & Landty, na četrdeset drugom katu. Beverly Marsh - tako se tad zvala - bila je pomoćna dizajnerica u Delia Fashionsu, na dvanaestom. Delia, koja će poslije postići skromnu popularnost na Srednjem zapadu, prodavala je odjeću namijenjenu mladeži - Delia suknje, bluze, rupci i hlače prodavali su se uglavnom u onome što je Delia Castleman nazivala „trgovinama za mlade“, a Tom „trgovinama za propalice“.

Tom Rogan je gotovo odmah shvatio dvije stvari o Beverly Marsh: da je poželjna i da je ranjiva. Za manje od mjesec dana otkrio je i treću: da je talentirana. Jako talentirana. U njezinim crtežima haljina i bluza za svaki dan vidio je stroj za tiskanje novca gotovo zastrašujućih mogućnosti.

Ali to se neće prodavati u trgovinama za propalice, pomislio je, ali nije rekao (barem ne tad). Nema više loše rasvjete, nema više sniženja, nema više bijednih polica u stražnjem dijelu neke trgovine između opreme za narkiće i majica s motivima rock-bendova. To sranje treba ostaviti gubitnicima.

Znao je prilično puno o njoj prije nego što je ona shvatila da ga zaista zanima, a upravo tako je Tom i želio da bude. Cijeloga je života tražio nekog poput Beverly Marsh - i okomio se na nju brzinom lava koji je jurnuo za sporom antilopom. Njezina se ranjivost nije vidjela na površini - kad biste je pogledali, vidjeli biste divnu ženu, vitku ali raskošno oblikovanu. Bokovi joj nisu bili bogzna što, ali je imala sjajno dupe i najbolji par sisa koji je ikad vidio.

Tom Rogan se palio na sise, oduvijek, a visoke djevojke gotovo uvijek imaju razočaravajuće sise. Nose tanke košulje i njihove te bradavice izlude, ali kad skineš te tanke košulje, ustanoviš da su bradavice sve što imaju. Same sise izgledale bi kao okrugle ručkice na ladicama komoda. „Sve što ne stane u šaku je suvišno“, volio je govoriti njegov cimer s koledža, ali što se Toma tiče, njegov je cimer toliko bio pun govana da je šljapkao kad bi skrenuo za ugao.

O da, ona je stvarno dobro izgledala, s tom bombom od tijela i prelijepim slapom crvene valovite kose. Ali je bila slaba... na neki način slaba. Kao da je odašiljala signale koje je samo on mogao primiti. Moglo se uprijeti prstom u neke stvari - to koliko je pušila (ali ju je on gotovo izliječio od toga), nemirno šaranje njezinih očiju, nikad zapravo nije gledala sugovorniku u oči, već bi ih samo s vremena na vrijeme letimično okrznula pogledom, a potom hitro odskočila dalje; njezina navika da lagano trlja laktove kad je nervozna; izgled njezinih noktiju, koji su bili uredni ali okrutno kratki. Ovo potonje Tom je primijetio prvi put kad ju je upoznao. Podigla je svoju čašu bijelog vina, on je ugledao njezine nokte i pomislio: Reže ih tako kratko jer ih grize.

Lavovi možda ne razmišljaju, bar ne onako kako razmišljaju ljudi... ali vide. A kad antilope krenu s pojilišta, uzbunjene tim prašnim mirisom primičuće smrti, te velike mačke spaze onu koja je ostala na začelju krda, možda zato što hramlje, možda zato što je po prirodi sporija... ili možda zato što ima slabije razvijen osjećaj za opasnost. A možda je i moguće da neke antilope - i neke žene - žele da ih se sruši na zemlju.

Odjednom začuje zvuk koji ga grubo trgne iz tih sjećanja - škljocaj njezina upaljača.

Onaj tupi gnjev ponovno zakuha. Želudac mu se ispuni toplinom koja nije bila sasvim neugodna. Puši. Ona puši! Imali su nekoliko specijalnih seminara Toma Rogana o toj temi. A ona to ponovno čini. Zaista sporo uči, ali dobar učitelj iskaže se na sporim učenicima.

„Da“, reče ona. „Aha. U redu. Da...“ Ona posluša, a onda ispusti čudan, isprekidan smijeh koji nikad prije nije čuo. „Dvije stvari, kad već pitaš - rezerviraj mi sobu i pomoli se za mene. Da, može... aha... i ja. Laku noć.“

Upravo je spuštala slušalicu kad je on ušao. Namjeravao je ući opako, urlajući na nju da to ugasi, da to ugasi odmah, SMJESTA, ali kad ju je vidio, riječi su mu zamrle u grlu. I prije ju je vidio ovakvu, ali samo dva-tri puta. Jednom prije njihove prve velike revije, jednom prije prve zatvorene revije za američke kupce i jednom kad su otišli u New York na dodjelu Međunarodne nagrade za modni dizajn.

Kretala se po spavaćoj sobi dugim koracima, u bijeloj čipkanoj spavaćici pripijenoj uz tijelo, s cigaretom stisnutom između prednjih zuba (Bože, kako mrzi to kako izgleda s čikom u ustima) i ispuštala malu bijelu vrpcu dima preko lijevog ramena kao iz dimnjaka lokomotive.

Ali ono što ga je natjeralo da zastane bilo je njezino lice, zbog kojeg mu je planirani urlik zamro u grlu. Srce mu poskoči - bum-BAM! - i on se lecne, govoreći si da ono što osjeća nije strah, već samo iznenađenje što ju je takvu zatekao.

Ona je bila od žena koja bi potpuno živnula jedino kad bi se ritam njezina posla približio vrhuncu. Svaka od tih upamćenih prigoda bila je, naravno, vezana uz karijeru. U tim je trenucima vidio ženu drukčiju od one koju je toliko dobro poznavao - ženu koja bi sjebala njegov osjetljivi radar za strah provalama statičkog elektriciteta. Žena koja bi se pojavila u trenucima stresa bila je snažna ali napeta kao struna, neustrašiva ali nepredvidiva.

Sad je na obrazima imala dosta boje, prirodno rumenilo visoko na obrazima. Oči su joj bile krupne i iskričave, bez tračka snenosti. Kosa joj se slijevala i prosipala se. I... o, obratite pozornost, prijatelji i susjedi! Ma pogledajte samo ovamo! Je li to ona vadi kovčeg iz ormara? Kovčeg? Bogami, vadi. Rezerviraj mi sobu... pomoli se za mene.

E, neće njoj trebati soba ni u kakvom hotelu, ne u skorijoj budućnosti, jer će mala Beverly Rogan ostati kod kuće, hvala lijepo, i iduća tri-četiri dana jesti stojećki.

Ali će joj vjerojatno dobro doći koja molitva prije nego što on završi s njom.

Ona baci kovčeg na podnožje kreveta, a onda priđe svojoj komodi. Otvori gornju ladicu i izvuče dvoje traperice i samtaste hlače. Baci ih u kovčeg. Natrag do komode, dok joj se iz cigarete izvija dim preko ramena. Ona dohvati pulover, nekoliko majica, jednu od starih bluza Ship 'n'Shore u kojima je tako glupo izgledala, ali ih se nije htjela odreći. Tko god da ju je nazvao, ne pripada jet-setu. Ovo je bila dosadna odjeća, strogo vikendaška odjeća a la Jackie Kennedy u Hyannisportu.

Nije hajao za to tko ju je nazvao ili kamo namjerava otići, budući da ionako neće nikamo. Nije to bilo ono što mu je uporno kljucalo u glavi, otupjeloj i bolnoj od previše piva i nedovoljno sna.

Bila je to ta cigareta.

Tobože ih je sve bacila. Ali ona ih je sakrila od njega - a dokaz joj je upravo bio stisnut među zubima. Budući da još nije primijetila da on stoji na vratima, dopustio je sebi to zadovoljstvo da se prisjeti dviju večeri koje su ga uvjerile u njegov potpuni nadzor nad njom.

Ne želim da pušiš u mojoj blizini, rekao joj je dok su se vraćali kući s tuluma u Lake Forestu. U listopadu, tad je to bilo. Moram se gušiti u tom sranju na zabavama i u uredu, ali ne moram se gušiti u tome dok sam s tobom. Znaš kakav je to osjećaj? Reći ću ti istinu - neugodna je, ali je istina. To je kao da moram jesti nečije šmrklje.

Mislio je da će to izazvati neku iskricu prosvjeda, ali ona ga je samo pogledala na svoj stidljiv, dodvorljiv način. Glas joj je bio tih, krotak i poslušan.

Uredu, Tom.

Baci to onda.

I bacila je. Tom je ostatak te večeri bio dobre volje.

Poslije nekoliko tjedana, izlazeći iz kina, ona je ne razmišljajući pripalila cigaretu u predvoiju i pućkala dok su hodali preko parkirališta do automobila. Bila je to oštra večer u studenome i vjetar je manijakalno štipkao svaki nepokriveni centimetar tijela do kojeg je mogao doći. Tom se sjećao kako je osjećao miris jezera, kako se kadšto može osjetiti u hladnim noćima - bljutav miris, ujedno riblji i nekako prazan. Dopustio joj je da popuši cigaretu. Čak joj je otvorio vrata kad su stigli do automobila. Sjeo je za upravljač, zatvorio vrata, a tad rekao: Bev?

Izvadila je cigaretu iz usta, okrenula se prema njemu, radoznalo, a on ju je raspalio svojski preko obraza, svojom teškom, otvorenom šakom, dovoljno jako da ga zasvrbi dlan a da se njezina glava odbije od naslona. Oči joj se rašire od iznenađenja i bola. I od još nečeg. Ruka joj poleti prema obrazu da ispita toplinu i brideću umrtvljenost. Uzviknula je: Jao! Tom!

Pogledao ju je, zaškiljivši, usana ležerno nasmiješenih, potpuno rasanjen, spreman vidjeti što će uslijediti, kako će ona reagirati. Kurac mu se krutio u hlačama, ali je on to jedva primjećivao. To će doći poslije. Sad traje nastava. Ponovno odvrti u sebi ono što se upravo dogodilo. Njezino lice. Kakav je to treći izraz na njezinu licu bio, samo na trenutak, a potom se rasplinuo? Najprije iznenađenje. Potom bol. A onda

(nostalgija)

uspomena... neka uspomena. Trajalo je to samo trenutak. Činilo mu se da čak nije ni znala da je to bilo tamo, na njezinu licu ili u njezinim mislima.

Sada: sada. Sve će biti u prvoj stvari koju nije rekla. Znao je to kao što je znao i da je on Tom Rogan.

Nije rekla: Govnaru!

Nije rekla: Vidimo se, mačo-man.

Nije rekla: S nama je svršeno, Tome.

Samo ga je pogledala svojim ranjenim, suznim očima boje lješnjaka i rekla: Zašto si to učinio? Onda je pokušala reći još nešto ali je umjesto toga briznula u plač.

Baci to.

Što? Što, Tome? Šminka joj se cijedila niz lice u blatnim utorima. To mu nije smetalo. Pomalo mu se i sviđala takva. Bila je musava, ali u tome je bilo i nečeg seksi. Kurvinskog.

Na neki način uzbudljivog. Cigaretu. Baci je.

Shvaćanje joj je granulo na licu. A s njim i krivnja. Zaboravila sam, povikala je. To je sve!

Baci to, Bev, ili ćeš dobiti još jednu šljagu.

Spustila je prozor i bacila cigaretu. Onda se ponovo okrenula prema njemu, lica blijeda, uplašena i nekako spokojna.

Ne možeš... ne bi me smio tući. To je loš temelj za... za... za dugotrajnu vezu. Pokušavala je pronaći primjeren ton, ritam govora odraslih, i nije uspijevala. On ju je vratio u prošlost. Tom se nalazio u automobilu s - djetetom. Raskošno građenim i vraški seksi, ali ipak djetetom.

Ne smijem i neću su dvije različite stvari, mala, rekao je on. Zadržao je mir u glasu, ali je u sebi juškao i skakutao od veselja. A ja ću biti taj koji će određivati što je temelj za trajnu vezu a što ne. Ako se možeš s tim pomiriti, fino. Ako ne možeš, prošetaj, neću te zaustaviti. Možda te šutnem nogom u dupe kao poklon za rastanak, ali neću te zaustaviti. Ovo je slobodna zemlja. Što još mogu reći?

Možda si već dovoljno rekao, šapne ona i on je ponovno udari, jače nego prvi put, jer nijedna ženska neće nikad pametovati Tomu Roganu. Zveknuo bi on i englesku kraljicu da mu samo nešto odbrusi.

Ona obrazom udari o tapeciranu upravljačku ploču. Ruka joj se maši ručice na vratima, a onda klone. Skutrila se u kutu kao zec, jedne ruke na ustima, očiju krupnih, vlažnih i uplašenih. Tom ju je gledao trenutak, a onda izađe i zaobiđe automobil sa stražnje strane. Otvori njezina vrata. Dah mu je bio dim u crnom, vjetrovitom zraku i miris jezera bio je vrlo jasan. Hoćeš izaći, Bev? Vidio sam da si se mašila kvake na vratima, pa valjda želiš van. Može. U redu. Zamolio sam te da nešto učiniš i rekla si da hoćeš. A onda nisi. Znači, želiš izaći? Hajde. Izađi. Ko te jebe, je'l tako? Van. Želiš izaći?

Ne, šapne ona.

Što? Ne čujem.

Ne, ne želim izaći, reče ona malo glasnije.

Što - dobila si emfizem od tih cigareta? Ako ne možeš govoriti, donijet ću ti megafon, jebote. Ovo ti je posljednja prilika, Beverly. Govori glasnije da te čujem: želiš li izaći iz ovog automobila ili se želiš vratiti sa mnom?

Želim se vratiti s tobom, rekla je i sklopila ruke na suknji kao djevojčica. Nije ga gledala. Suze su joj klizile niz obraze.

Uredu, rekao je on. Lijepo. Ali najprije mi reci ovo, Bev. Reci: „Zaboravila sam da ne smijem pušiti pred tobom, Tom.“

Pogledala ga je, ranjenih očiju, molećivo, nijemo. Možeš me natjerati na to, govorile su njezine oči, ali nemoj, molim te. Nemoj, volim te, zar tome već ne može doći kraj?

Ne - ne može. Zato što to nije bilo dno njezine želje i oboje su to znali. Reci.

Zaboravila sam da ne smijem pušiti pred tobom, Tom.

Dobro. Sad reci: „Žao mi je.“

Žao mi je, ponovi ona tupo.

Cigareta je ležala i dimila se na pločniku poput odrezanog komada fitilja. Ljudi koji su izlazili iz kina pogledavali su u njih, u muškarca koji je stajao pokraj otvorenih vrata najnovijeg modela Vege, maskirno smeđe boje, i ženu koja je sjedila unutra, čvrsto sklopljenih ruku u krilu, pognute glave, a Svjetlost s kino-natpisa zlatno je ocrtavala blagi pad njezine kose.

On zgnječi cigaretu. Razmaže je po asfaltu.

Sad reci: „Nikad to više neću učiniti bez tvojeg dopuštenja. „

Nikad to... Glas joj počne preskakati. ...više... n-n-n -

Reci, Bev.

...neću učiniti. Bez tvojeg dopuštenja.

Pa je tako zalupio vratima i vratio se na vozačko sjedište. Sjeo je za upravljač i odvezao ih do njihova stana u središtu grada. Nisu rekli ni riječi. Polovina njihova odnosa utvrđena je na tom parkiralištu; druga polovina četrdeset minuta poslije, u Tomovu krevetu.

Nije željela voditi ljubav, rekla je. No u njezinim očima i tome kako je hodala izbočenih kukova on je vidio drukčiju istinu, i kad joj je skinuo bluzu, bradavice su joj bile tvrde kao kamen. Zastenjalaje kad se očešao o njih i tiho jauknula kad joj je liznuo najprije jednu, a onda drugu, pritom ih gnječeći neprekidno. Zgrabila ga je za ruku i gurnula je sebi među noge.

Mislio sam da ne želiš, rekao je on, a ona tad okrene lice u stranu... ali mu ne pusti ruku, a njihanje kukova joj se zapravo ubrza.

Gurnuo ju je poleđuške na krevet... sad je bio nježan, nije joj trgao donje rublje, nego ga je uklanjao pažljivo i obzirno, gotovo kao da se prenemaže.

Kliznuti u nju bilo je kao da uklizava u neko predivno ulje.

Micao se s njom, iskorištavao je, ali joj dopuštao i da ona iskorištava njega, i ona prvi put svrši gotovo odmah, zavapivši i zarivši mu nokte u leđa. Potom su se njihali zajedno, u dugim, polaganim udarima i u jednom trenutku mu se učini da je ponovno svršila. Tom bi došao na rub orgazma, a onda bi pomislio na postotak pogodaka White Soxa ili tko mu na poslu pokušava preoteti posao s tvrtkom iz Chelseyja i ponovno bi s njim bilo sve u redu.

Tad ona ubrza, ritam joj se naposljetku razlije u uzbuđeno propinjanje. On pogleda u njezino lice, u rakunske krugove maškare, razmazani ruž i odjednom osjeti kako ushićeno hita prema rubu.

Trzala je kukovima sve jače i jače - u to doba između njih nije stajala njegova pivska mješina i njihovi su trbusi pljeskali u sve bržem ritmu.

Pri kraju, ona vrisne pa ga ugrize za rame svojim sitnim, pravilnim zubima.

Koliko si puta svršila? upita je on nakon što su se istuširali.

Okrenula se od njega, a kad je progovorila, glas joj je bio toliko tih da ga gotovo nije mogao čuti. To nije nešto što se pita.

Nije? Tko ti je to rekao? Homer Simpson?

Uhvati je za lice rukom, palcem joj duboko pritisne jedan obraz, prstima drugi, a dlanom je uhvati za bradu.

Razgovaraj s Tomom, rekao je. Čuješ, Bev? Razgovaraj s tatom.

Triput, reče ona nevoljko.

Dobro, reče on. Možeš popušiti cigaretu.

Pogledala ga je nepovjerljivo, crvene kose rasute po jastucima, odjevena samo u uske gaćice. Dovoljan je bio pogled na nju u takvom stanju da mu ponovno proradi motor. Kimnuo je glavom.

Samo izvoli, rekao je. Smiješ.

Vjenčali su se u matičnom uredu tri mjeseca kasnije. Došlo je dvoje njihovih prijatelja; jedina njezina prijateljica koja je bila prisutna bila je Kay McCall koju je Tom etiketirao kao „onu prsatu feminističku gaduru“.

Sva ta sjećanja projure Tomovom glavom u razmaku od nekoliko sekundi, poput ubrzanog filma, dok je on stajao na vratima i promatrao je. Prešla je na donju ladicu onoga što je kadšto nazivala svojom „vikendaškom komodom“ i sad je ubacivala donje rublje u kovčeg - ne ono koje je on volio, skliski saten i glatku svilu; ovo je bilo pamučno, kao za djevojčice, većinom izblijedjelo i s malim kvržicama izvučene gume na struku. Pamučna spavaćica koja kao da je izašla iz Kućice u preriji. Beverly pročačka po stražnjem dijelu te donje ladice da vidi što se još tu možda krije.

U međuvremenu, Tom Rogan prijeđe preko čupavog saga prema svom ormaru. Noge su mu bile bose, a hod bešuman kao dah povjetarca. Ta cigareta. To ga je zaista razbjesnilo.

Davno je zaboravila tu prvu lekciju. Bilo je poslije još puno lekcija, sva sila, a bilo je i vrućih dana kad je nosila bluze dugih rukava ili čak i pulovere zakopčane do grla. Oblačnih dana kad je nosila naočale za sunce. Ali ta prva lekcija bila je tako iznenadna i temeljna -

Zaboravio je onaj telefonski poziv koji ga je probudio iz sna u koji je tonuo. Problem je bio cigareta. Ako ona sad puši, znači da je zaboravila Toma Rogana. Privremeno, naravno, samo privremeno, ali čak je i privremeno bilo odveć dugo. Nije važno što je razlog tome. Takve se stvari u njegovoj kući neće događati ni iz kakva razloga.

Na kukici s unutarnje strane vrata ormara visjela je crna kožna traka. Na njoj nije bilo kopče; skinuo ju je davno. Bila je presavijena na dijelu gdje je trebala biti kopča, i taj je presavijeni dio oblikovao petlju kroz koju Tom Rogan sad provuče ruku.

Tome, bio si zločest! govorila je katkad njegova majka - pa „katkad“ možda i nije prava riječ; možda bi „često“ bila primjerenija. Dolazi ovamo, Tome! Moram ti dati porciju.

Njegov je život u djetinjstvu bio obilježen batinama. Najzad je pobjegao u Wichita State College, ali očito nije postojalo nešto takvo kao potpuni bijeg, jer je još čuo njezin glas u snovima: Dolazi ovamo, Tome. Da ti dam porciju. Porciju...

Bio je najstarije od četvero djece. Tri mjeseca nakon rođenja najmlađeg djeteta, Ralph Rogan umre - pa „umre“ možda i nije prava riječ; možda bi „počini samoubojstvo“ bio primjereniji izraz, budući da je ulio pozamašnu količinu lužine u čašu džina i iskapio nadušak taj paklenski napitak sjedeći na zahodskoj školjci. Gospođa Rogan zaposlila se u Fordovoj tvornici. Tom, premda tek jedanaestogodišnjak, postane glava Obitelji.

A ako bi zajebao stvar - ako bi se beba posrala u pelene nakon što je dadilja otišla kući, a govna bila još u njima kad bi se mama vratila kući... ako je zaboravio prevesti Megan preko ulice na uglu Broad Streeta poslije male škole, a ono njuškalo, gospođa Gant to vidjela... ako je kojim slučajem gledao American Bandstand dok je Joey stvorio nered u kuhinji... ako se koja od tih ili još tisuću drugih stvari dogodila... tad bi majka, nakon što bi mlađa djeca legla, izvukla šibu i izgovorila čarobne riječi: Dolazi ovamo, Tome. Da ti dam porciju.

Bolje biti onaj koji daje batine, nego onaj koji ih dobiva. Ako ništa drugo nije naučio na širokoj autocesti života, naučio je to. I tako prebaci slobodan kraj remena preko njega i zategne petlju. Onda je čvrsto uhvati rukom. Godilo mu je. Tako se osjećao odraslim. Kožni mu je remen visio iz stisnute šake poput mrtve crne zmije. Glavobolje je nestalo.

Pronašla je tu posljednju stvar otraga u ladici: stari bijeli pamučni grudnjak usiljenih košarica. Pomisao da je onaj ranojutarnji poziv mogao biti ljubavnikov, nakratko mu izroni na površinu misli, a onda ponovno potone.

To je smiješno. Žena koja odlazi na sastanak s ljubavnikom ne pakira svoje izblijedjele Ship 'n' Shore bluze i pamučne gaćice iz K-Marta koje u gumi imaju čvorove i kvržice. Osim toga, ne bi se usudila.

„Beverly“, reče on blago. Ona se smjesta okrene, prestrašena, razrogačenih očiju, a duga kosa joj se zanjiše.

Remen je oklijevao... malo se i spustio. Tom je zurio u nju, osjetivši ponovno onaj mali pupoljak nelagode. Da, ovako bi izgledala prije velikih revija, i tad joj ne bi smetao, shvaćajući da je ispunjena mješavinom straha i natjecateljske agresivnosti, kao da joj je glava puna svjetlećeg plina: jedna jedina iskra i buknula bi. Ona revije nije doživljavala kao prigode da se odvoji od Delia Fashionsa, da zaradi - čak i da se obogati - da bude sama sebi šef. Da je to bilo sve, s njom bi sve bilo u redu. Ali da je to bilo sve, ona ne bi bila tako bezbožno talentirana. Ona je te revije smatrala nekom vrstom komisijskog ispita na kojima će je ocjenjivati strogi učitelji. Ono što je u tim prigodama ona vidjela bilo je neko stvorenje bez lica. Nije imalo lica, ali je imalo ime - Autoritet.

Sva ta usplahirena nervoza sad joj se zrcalila na licu. Ali ne i jedino tamo; bila je posvuda oko nje, gotovo vidljiva aura, visokonaponsko punjenje koje ju je istodobno činilo i privlačnijom i opasnijom nego što mu se godinama činilo. Bojao se jer je ona bila tu, potpuno, istinska ona, za razliku od one kakvu je Tom Rogan želio, one kakvom ju je stvorio.

Beverly je djelovala zgranuto i prestrašeno. A djelovala je i gotovo luđački razdragano. Obrazi su joj se žarili jarkim sjajem, no ispod donjih vjeđa imala je bijele mrlje poput drugog para očiju. Čelo joj se žarilo kremastim odsjajem.

A ona cigareta joj je i dalje stršala iz usta, sad pomalo podignuta, kao da misli da je prokleti Franklin Delano Roosevelt. Cigareta! Bilo je dovoljno samo je pogledati pa da ga ponovno preplavi zeleni val muklog gnjeva. Jedva primjetno, daleko u dubini svog mozga, sjeti se kako mu je jedne noći rekla nešto u tami, otupjelim i ravnodušnim glasom: Jednog ćeš me dana ubiti, Tome. Znaš li ti to? Jednog ćeš dana otići predaleko i to će biti kraj.

Omaknut će ti se.

Odgovorio joj je: Radi po mome, Bev, i taj dan nikad neće doći.

A sad, prije nego što mu je gnjev pomračio um, on se upita nije li taj dan naposljetku ipak svanuo.

Ta cigareta. Ne smeta mu ni poziv, ni pakiranje, ni čudan izraz na njezinu licu. Sredit će to s cigaretom. A onda će je pojebati. A potom mogu porazgovarati o ostalom. Dotad će to možda čak izgledati i važno.

„Tom“, rekla je. „Tom, ja moram - „

„Ti pušiš“, reče on. Njegov glas kao da je dolazio iz daljine, s nekog prilično dobrog radija. „Čini se da si zaboravila, dušo. Gdje si ih skrivala?“

„Gledaj, ugasit ću je“, reče ona i priđe vratima kupaonice. Frkne cigaretu - čak je i odavde vidio tragove zuba duboko usječene u filtar - u zahodsku školjku. Fisssss. Vrati se u sobu. „Tom, to je bio jedan moj stari prijatelj. Stari, stari prijatelj. Moram - „

„Umuknuti, eto što moraš učiniti!“ drekne on na nju. „Začepi!“ Ali straha koji je želio vidjeti - straha od njega - nije bilo na njezinu licu. Bilo je straha, ali je taj došao iz telefona, a strah nije trebao za Beverly stizati odande. Gotovo kao da nije vidjela remen, kao da nije vidjela njega, i Tom osjeti tračak nelagode. Je li on ovdje? Bilo je to glupo pitanje, ali je li bio?

To je pitanje bilo toliko užasno i toliko bitno da na trenutak kao da mu je zaprijetila opasnost da će se otrgnuti od svog korijena i otkotrljati se poput kugle korova na jakom vjetru. A onda se prene. On je tu, nego što, i više je nego dovoljno tog usranog psihološkog trtljanja za jednu noć. On je tu, on je Tom Rogan, Tom Boga mu ljubim Rogan, i ako se ova munjena pička ne pribere i ne sredi u sljedećih tridesetak sekundi, izgledat će kao da ju je neki nadrkani željezničar izbacio iz teretnog vagona pri punoj brzini.

„Moram ti dati porciju“, reče on. „Žao mi je zbog toga, dušo.“ Već je vidio tu mješavinu straha i agresivnosti - o da. No sad je prvi put ošinula njega.

„Spusti to“, reče ona. „Moram brzo stići na O'Haru.“

Jesi li ti ovdje, Tom? Jesi li?

Tom odagna tu misao. Kožna vrpca koja je nekad bila remen njihala se ispred njega polako poput klatna. Oči mu trepnu, a potom se prikuju za njezino lice.

„Slušaj me, Tom. U mom rodnom gradu došlo je do nekih problema. Jako gadnih problema. U to sam vrijeme imala prijatelja. Vjerojatno bi mi bio dečko, samo što nismo bili dovoljno odrasli za to. On je imao samo jedanaest godina i gadno je mucao. Sad je romanopisac. Mislim da si čak pročitao jednu njegovu knjigu... Crni brzaci?“

Pogledom mu je pretraživala lice, ali ono nije ništa odavalo. Samo je postojao remen koji se klatio naprijed-natrag. Stajao je pognute glave i malo razmaknutih stupastih nogu. Tad ona nemirno rukom prođe kroz kosu - rastreseno - kao da mora misliti na puno važnih stvari i kao da uopće nije vidjela remen, i to proganjajuće, užasno pitanje ponovno izroni u njegovim mislima: Jesi li ti ovdje? Siguran si?

„Ta se knjiga tjednima vukla po kući, a ja nikako da povežem konce. Možda sam trebala, ali sad smo svi stariji, a ja dugo nisam ni pomislila na Derry. No sad to nije važno. Dakle, Bili je imao brata, Georgea, i George je ubijen prije nego što sam upoznala Billa. Ubili su ga. A onda, idućeg ljeta - „

Ali se Tom naslušao dosta gluposti i iznutra i izvana. Krenuo je prema njoj brzo, zabacio desnu ruku preko ramena kao da će baciti koplje. Remen sikćući ispiše putanju kroz zrak. Beverly ga ugleda kako se približava i pokuša se izmaknuti, ali desnim ramenom udari o vrata kupaonice. Začuje se mesnato hvap! kad je remen ošine po lijevoj podlaktici i utisne crvenu masnicu.

„Sad ćeš dobiti porciju“, ponovi Tom. Glas mu je bio razborit, čak pun žaljenja, ali je kesio zube u bijelom, zaleđenom osmijehu. Želio je vidjeti onaj pogled u njezinim očima, pogled straha, užasa i stida, pogled koji je govorio: Da, u pravu si, zaslužila sam to, pogled koji je govorio: Da, ovdje si, osjećam tvoju prisutnost. Tad bi se njegova ljubav mogla vratiti, i to bi bilo ispravno i dobro, jer je on nju zaista volio. Čak su mogli i raspraviti, ako ona to želi, o tome tko je zapravo zvao i o čemu je uopće riječ. Ali to mora doći poslije. Sad još traje nastava. Stara brojalica: je'n-dva. Prvo batine, potom jebanje.

„Žao mi je, dušo.“

„Tom, nemoj - „

Tom zamahne remenom postrance i ugleda kako ju je liznuo oko boka. Začuje se zadovoljavajući pljasak kad udarac završi putanju na njezinoj guzi. I...

Isuse, ona poseže za njim! Poseže za remenom!

Na trenutak, Tom Rogan bio je toliko osupnut tim neočekivanim činom neposluha da je gotovo izgubio svoj instrument kažnjavanja, i bio bi ga izgubio da nije bilo petlje koju je čvrsto držao u šaci.

On ga povuče natrag.

„Da mi nikad više nisi pokušala nešto istrgnuti iz ruke“, reče on promuklo. „Čuješ me? Učiniš li to ponovno, mjesec ćeš dana pišati sok od malina!“

„Tom, prestani“, reče ona i sam njezin ton ga razjari - zvučala je kao teta na igralištu u vrtiću koja pokušava umiriti histeričnog šestogodišnjaka. „Moram ići. Ovo nije šala. Ljudi su mrtvi, a ja sam davno obećala - „

Tom je od svega toga malo čuo. On zaurla i navali na nju oborene glave, naslijepo zamahujući remenom. Dohvati je njime, otjeravši je dalje od vrata, duž zida spavaće sobe. Zamahne, udari je, zamahne, udari je, zamahne, udari je. Kasnije tog jutra neće biti u stanju podići ruku iznad razine očiju a da prije ne popije tri tablete kodeina, ali sad nije bio svjestan ničeg osim činjenice da mu se ona suprotstavlja. Ne samo da je pušila, pokušala mu je istrgnuti remen iz ruke, i narode, prijatelji i susjedi, sama je to tražila i on će prisegnuti pred Božjim licem da će to i dobiti.

Tjerao ju je duž zida, zamahujući remenom, obasipajući je udarcima. Podigla je ruke da bi zaštitila lice, ali je imao slobodan pristup ostatku njezina tijela. Remen je pucketao poput biča u utihloj sobi. Ali ona nije vrištala, kao što bi kadšto činila, i nije ga preklinjala da prestane, kao što to najčešće čini. A najgore od svega, nije plakala, kao što uvijek čini. Jedini su zvukovi dopirali od remena i njihova disanja, njegova teškog i promuklog, njezina brzog i lakog.

Jurnula je prema krevetu i toaletnom stoliću pokraj njega. Ramena su joj bila crvena od udaraca remena. Kosa joj je ostavljala plameni trag. Tom se baci za njom, sporiji ali krupan, jako krupan - igrao je skvoš dok prije dvije godine nije istegnuo Ahilovu tetivu, a otad je njegova težina malo izmaknula kontroli (ili bi „poprilično“ bila primjerenija riječ), ali mišići su još bili tu, čvrsta užad obložena salom. Ipak se malo zabrinuo činjenicom koliko se uspuhao.

Stigla je do toaletnog stolića i on pomisli da će se ona tamo šćućuriti ili se možda pokušati zavući ispod njega. Umjesto toga, ona ispruži ruku... okrene se... i zrak se odjednom ispuni projektilima. Gađala ga je kozmetikom. Bočica Chantillyja pogodi ga točno između bradavica, padne mu pod noge i razbije se. Odjednom ga obavije zagušljiv miris cvijeća.

„Prekini!“ zagrmi on. „Prekini, gaduro!“

Umjesto da prestane, ruke joj prelete po krcatoj staklenoj plohi toaletnog stolića. Pograbila bi sve što bi napipala i bacala. Tom se uhvati za prsa gdje ga je pogodila bočica Chantillyja, ne vjerujući da ga je ona nečim udarila, dok su drugi predmeti letjeli oko njega. Stakleni čep bočice ga je porezao. Nije to bila neka velika posjekotina, jedva nešto više od trokutaste ogrebotine, ali - neka će riđokosa gospođa promatrati izlazak sunca iz bolničkog kreveta. O da, i te kako. Stanovita gospođa koja -

Bočica kreme pogodi ga iznad desne obrve iznenadnom, razbijačkom snagom. Kao da je začuo tup udar u glavi. Bijela Svjetlost mu se rasprsne iznad vidnog polja tog oka i on ustukne korak, zinuvši. Tuba Nivea kreme udari ga u trbuh uz tih pljeskav zvuk, a ona je - je li? zar je to moguće? da! - ona se derala na njega!

„Idem na aerodrom, pasji skote! Čuješ li me? Imam posla i idem! Bolje mi se skloni s puta, jer IDEM! „

Krv mu poteče u desno oko, ljuta i vruća.

Stajao je tako trenutak, zureći u nju kao da je nikad prije nije vidio. Na neki način i nije. Grudi su joj se brzo nadizale. Njezino lice, zajapureno od bijesa, plamtjelo je. Usne su joj se zategnule kao da reži. No opustošila je plohu toaletnog stolića. Silos za projektile bio je prazan. Još joj je mogao pročitati strah u očima... ali to i dalje nije bio strah od njega.

„Da si vratila tu odjeću“, reče on, nastojeći ne dahtati dok je govorio. To ne bi dobro zazvučalo. Zazvučalo bi slabićki. „Onda spremi kovčeg i legni u krevet. Ako to učiniš, možda te neću previše prebiti. Možda ćeš moći izaći iz kuće poslije dva dana umjesto poslije dva tjedna.“

„Tom, čuj me.“ Govorila je polako. Pogled joj je bio vrlo jasan. „Približiš li mi se ponovno, ubit ću te. Shvaćaš li ti to, mješino jedna? Ubit ću te!“

I odjednom - možda zbog krajnjeg gnušanja i prezira na njezinu licu, možda zato što ga je nazvala mješinom, ili možda samo zbog buntovnog načina na koji su joj se nadizale grudi - počne ga gušiti strah. Nije to bio pupoljak ni cvijetak straha, već cijeli vrt tog straha, tog užasnog straha da nije ovdje.

Tom Rogan nasrne na svoju ženu, ovaj put bez vike. Stigne tiho poput torpeda koje siječe vodu. Njegova namjera sad vjerojatno nije bila samo da je prebije i pokori, već i da joj učini ono što je ona tako brzopleto rekla da će učiniti njemu.

Mislio je da će ona pobjeći. Vjerojatno u kupaonicu. Možda prema stubama. Umjesto toga, ona ostane na mjestu. Bokom je kresnula o zid kad se svom težinom bacila na toaletni stolić i gurnula ga prema njemu, slomivši pritom dva nokta do mesa kad su joj se ruke zbog znoja na dlanovima poskliznule.

Jedan trenutak stol se klatio naheren, a onda se ona ponovno odgurne prema naprijed.

Toaletni stolić zapleše valcer na jednoj nozi, a zrcalo uhvati Svjetlost i baci kratak treperavi akvarijski odbljesak po stropu, a onda se nagne prema naprijed. Njegov vanjski rub zasiječe Tomu u gornji dio bedara i sruši ga. Začuje se muzikalan cilik kad su se bočice u stoliću prevrnule i porazbijale. On ugleda kako zrcalo udara o pod s njegove lijeve strane; podigne brzo ruke da zaštiti oči i pritom izgubi remen. Staklo zahriplje po podu, srebrno sa stražnje strane. On osjeti kako ga je nekoliko krhotina ubolo i raskrvarilo.

Sad je plakala, dišući u piskutavim, kreštećim grcajima. Koliko se puta vidjela kako ga ostavlja, napušta Tomovu strahovladu kao što je napustila očevu, iskradajući se noću, torbi na brzinu pobacanih u prtljažnik svog Cutlassa. Ona nije bila toliko glupa žena, čak ni sad, dok je stajala na rubu ovog nevjerojatnog rusvaja, da bi povjerovala da nije voljela Toma i da ga i dalje na neki način ne voli. Ali to nije isključivalo njezin strah od njega... njezinu mržnju prema njemu... i njezin prezir prema samoj sebi što ga je odabrala iz nejasnih razloga zakopanih u vremenu koje je trebalo biti prošlost. Srce joj se nije slamalo u grudima, nego pržilo, topilo. Bojala se da bi joj vrućina iz srca mogla uskoro sažeci duševno zdravlje u toj vatri.

Ali iznad svega toga, kvocajući uporno u dnu njezina mozga, čula je suh, staložen glas Mikea Hanlona: Vratilo se, Beverly... vratilo se... a ti si obećala.

Toaletni se stolić podizao gore-dolje. Jedanput. Dvaput. Triput. Kao da diše.

Krećući se opreznom gipkošću, svinutih kutova usana, trzajući se kao u uvodu u nekakav grč, ona zaobiđe toaletni stolić, hodajući na prstima kroz razbijeno staklo i dohvati remen baš kad je Tom gurnuo toaletni stolić u stranu. Ona ustukne i zavuče ruku u petlju. Otrese kosu iz očiju i pogleda da vidi što će on učiniti.

Tom ustane. Krhotina stakla iz zrcala porezala mu je obraz. Poprečna posjekotina načinila je finu tanku nit preko čela. Tom zaškilji u Beverly dok se polako pridizao i ona ugleda kapi krvi na njegovim boksericama.

„Daj mi taj remen“, reče on.

Umjesto toga, ona ga dvaput obavije oko ruke i pogleda prkosno u njega.

„Prestani, Bev. Smjesta.“

„Napadneš li me, izbičevat ću te da ćeš pišati krv.“ Riječi su joj izlazile iz usta, ali nije mogla povjerovati da ih to ona izgovara. Tko je, uostalom, taj špiljski pračovjek u krvavim gaćicama? Njezin suprug? Njezin otac? Ljubavnik s fakulteta koji joj je jedne noći slomio nos, iz vica? O Bože, pomozi mi, pomisli ona. Sad mi pomozi. Njezina usta nastave. „A ja to mogu. Debeo si i spor, Tome. Ja odlazim, i mislim da se neću ni vratiti. Mislim da je možda svršeno.“

„Tko je taj tip Denbrough?“

„Nema veze. Bila sam - „

Shvatila je gotovo prekasno da je to pitanje bilo varka. Zaletio se prema njoj prije nego što mu je posljednja riječ izašla kroz usta. Ona zanjišti remenom kroz zrak i zvuk koji je remen proizveo kad ga je raspalio po ustima bio je zvuk tvrdoglavog čepa koji izlazi iz boce.

Zacičao je i rukama poklopio usta, golemih očiju, povrijeđen i zgranut. Krv mu počne teći između prstiju preko nadlanica.

„Usta si mi rasjekla, kučko!“ vrisne on, prigušeno. „Bože, rasjekla si mi usta! „

Ponovno nasrne na nju, ispruženih ruku, usta nalik na vlažnu crvenu mrlju. Izgledalo je kao da su mu usne bile rasječene na dva mjesta. S jednog od prednjih zuba izbila mu se krunica. On je ispljune. Dio nje uzmicao je od tog prizora, stenjući od mučnine, želeći zatvoriti oči. Ali je ona druga Beverly osjećala ushićenje osuđenika na smrt kojeg je potres oslobodio uzništva. Toj se Beverly sve ovo jako sviđalo. Da si je barem progutao! pomislila je. Da ti je barem zapela u grlu!

Ta je Beverly zamahnula remenom posljednji put - remenom kojim je on bio udarao po njezinoj stražnjici, nogama, grudima. Remenom kojim ju je u posljednje četiri godine isprašio nebrojeno puta. Broj udaraca ovisio je o tome koliko je zajebala stvar.

Tom dođe kući, a večera hladna? Dvaput remenom. Bev radi dokasna u studiju i zaboravi nazvati kući? Triput remenom. A - pazi sad! - Beverly je dobila još jednu kaznu za pogrešno parkiranje? Jednom remenom... preko grudi. Bio je dobar. Rijetko bi joj ostavio masnice. Čak ju nije toliko ni boljelo. Izuzev poniženja. To je boljelo. A ono što je boljelo još više bila je spoznaja da dio nje žudi za tim bolom. Čezne za poniženjem.

Posljednji put je plaća za sve, pomisli ona i zamahne.

Udarila je remenom nisko, postrance, i ovaj ga put opali preko jaja uz kratak, ali snažan zvuk, kao da neka žena klofa tepih. Samo je toliko bilo potrebno. Sva borbenost smjesta ispari iz Toma Rogana.

Ispusti piskutav, slabašan krik i padne na koljena kao da će se pomoliti, s rukama među nogama. Glavu je zabacio. Žile na vratu su mu iskočile. Usta su mu bila tragična grimasa bola. Lijevim se koljenom svali na tešku, šiljastu kuku razbijene bočice parfema i šutke prevali na bok poput kita. Jedna mu se ruka makne s mošnji kako bi zgrabila koljeno iz kojeg je brizgala krv.

Krv, pomisli ona. Bože blagi, on posvuda krvari.

Preživjet će, hladno odgovori ona nova Beverly - Beverly koja kao da je izronila na površinu nakon telefonskog poziva Mikea Hanlona. Tipovi kao on uvijek prežive. Samo se ti makni odavde prije nego što on odluči još malo zaplesati tango. Ili prije nego što odluči otići u podrum i uzeti svoju vinčesterku.

Načini korak natrag i osjeti kako joj bol probada stopalo kad je nagazila na komad stakla s razbijenog zrcala toaletnog stolića. Sagne se i zgrabi ručku kovčega. Nije ni za trenutak skidala pogled s Toma. Izađe kroz vrata i krene hodnikom natraške. Objema je rukama držala kovčeg pred sobom i on ju je u hodu udarao po goljenicama. Njezino rasječeno stopalo ostavljalo je krvave otiske pete. Kad je stigla do stuba, okrenula se i brzo sišla, ne dopuštajući si razmišljanje. Pretpostavljala je da ionako u njoj nema više suvislih misli, barem neko vrijeme.

Osjeti kako je nešto nježno pipka po nozi i vrisne.

Spusti pogled - bio je to remen. Još joj je bio obavijen oko ruke. Na ovom prigušenom svjetlu još je više sličio mrtvoj zmiji. Ona ga baci preko ograde stubišta dok joj se lice grčilo od gađenja. Gledala je kako je pao svijen u obliku slova S na sag u predvorju u prizemlju.

U podnožju stubišta, uhvati porub svoje bijele čipkane spavaćice i prekriženih je ruku povuče preko glave. Krvava je i ne želi je imati na sebi ni trenutka više, bez obzira na sve. Baci je u stranu. Spavaćica se nadme i sleti na fikus pokraj vrata dnevne sobe poput padobrana od čipke. Sagne se, gola, prema kovčegu. Bradavice su joj bile hladne, tvrde poput metaka.

„BEVERLY, DA SI DOVUKLA DUPE GORE!“

Ona naglo udahne, trgne se, a onda se ponovno sagne prema kovčegu. Ako Tom ima dovoljno snage da se tako glasno dere, znači da ona ima puno manje vremena nego što je mislila. Otvori kovčeg i iščačka gaćice, bluzu, stare levisice. Navuče to sve na sebe stojeći pokraj vrata, očiju prikovanih za stube. Ali se Tom ne pojavi na vrhu. Dreknuo je njezino ime još dvaput i svaki put se trznula od tog zvuka, očiju progonjene zvijeri, usana zategnutih sa zuba u nesvjesnom režanju.

Provuče puceta bluze kroz rupice što je brže mogla. Dva su gornja nedostajala (ironično koliko bi malo stvari sašila za sebe) i vjerojatno sliči honorarnoj kurvi koja traži još jednu brzu ševu prije fajrunta - ali morat će se zasad zadovoljiti ovime.

„UBIT ĆU TE, KURVETINO! JEBENA GADURO JEDNA!“

Ona zalupi kovčeg i zaključa ga. Rukav bluze virio je iz njega kao jezik. Još se jedanput osvrne, brzo, pomislivši da nikad više neće vidjeti ovu kuću.

U toj pomisli otkrije samo olakšanje, i tako otvori vrata i izađe. Bila je već tri ulice dalje, hodala bez jasne predodžbe o tome kamo se zaputila, kad je shvatila da je još bosa. U stopalu koje je rasjekla - lijevo - potmulo je kuckalo. Morala je nešto obuti, a bilo je gotovo dva ujutro. Lisnica i kreditne kartice bile su joj kod kuće. Prekopa po džepovima traperica i izvuče samo nekoliko kuglica mucica. Nije imala ni novčića, ni prebitog groša. Osvrne se po otmjenoj četvrti u kojoj se nalazila - lijepe kuće, njegovani travnjaci i vrtovi, zamračeni prozori. I odjednom, ona se počne smijati.

Beverly Rogan sjedne na niski kameni zidić, s kovčegom između prljavih stopala i nasmije se. Zvijezde su sjale - kako su samo žarko svijetlile! Zabaci glavu i nasmije im se, a onaj je pomamni ushit ponovno preplavi poput plimnog vala koji podiže, nosi i pročišćava, sila toliko moćna da se svaka svjesna misao gubi; mislila je jedino krvlju, a njezin joj je moćni glas na neki neartikulirani način govorio o žudnji, premda nije ni znala ni hajala za čim čezne. Bilo je dovoljno osjećati kako je ta toplina ispunjava svojom upornošću. Žudnja, pomisli ona, a onaj plimni val ushita kao da je nabujao, noseći je prema nekom neizbježnom udesu.

Smijala se zvijezdama, uplašena ali slobodna. Njezina je prepast bila oštra poput bola, a slatka poput zrele kasnojesenske jabuke, a kad se upalilo svjetlo u spavaćoj sobi na prvom katu kuće kojoj je ovaj kameni zid pripadao, ona uhvati kovčeg za ručku i pobjegne u noć, smijući se i dalje.

6

Bili Denbrough uzima time out

„OTIĆI?” ponovi Audra. Pogledala ga je, zbunjena, malo uplašeno, a onda podigla bose noge i podvila ih poda se. Pod je bio hladan. Cijela je koliba bila hladna, kad smo već kod toga.

Na jugu Engleske proljeće je bilo iznimno vlažno, i za svojih redovitih jutarnjih i večernjih šetnji, Bili Denbrough bi se često uhvatio kako misli na Maine... kako iznenađeno i nejasno misli na Derry. Kuća je trebala imati centralno grijanje - tako je pisalo u oglasu - i u urednom malom podrumu doista se i nalazila peć, smještena u onome što je nekad služilo kao spremnik za ugljen - ali su on i Audra vrlo brzo otkrili da se britanska predodžba o centralnom grijanju ne poklapa baš s američkom. Čini se da su Britanci smatrali da imati centralno grijanje znači da ujutro kad ustaneš ne moraš u zahodskoj školjci mokraćom rastopiti ledenu koru. Sad je bilo jutro - tek sedam i petnaest. Bili je spustio slušalicu prije pet minuta.

„Bili, ne možeš tek tako otići. Znaš to i sam.“

„Moram“, reče on. Na drugom kraju sobe nalazio se bife. On ode do njega, izvadi bocu Glenfiddicha s gornje police i natoči si piće. Malo se prolije preko ruba čaše. „Jebi ga“, promrmlja on.

„Tko je to bio na telefonu? Čega se bojiš, Bili?“

„Ne bojim se.“

„O? Ruke ti uvijek tako drhte? Uvijek popiješ prvo piće prije doručka?“

On se vrati do stolice. Kućni mu je ogrtač lepršao oko gležnjeva. Sjedne. Pokušao se osmjehnuti, ali je to bio jadan pokušaj, i on odustane.

Na televiziji je BBC-jev spiker dovršavao s čitanjem jutarnjeg kontingenta loših vijesti prije nego što je prešao na sinoćnje nogometne rezultate. Kad su stigli u prigradsko selo Fleet mjesec dana prije određenog početka snimanja, oboje su se divili tehničkoj kvaliteti britanske televizije - na dobrom Pyeovu televizoru u boji zaista se činilo kao da biste se mogli zavući u njega. Više crta ili tako nešto, bio je rekao Bili. Ne znam što je, ali je sjajno, odgovorila je Audra. To je bilo prije nego što su shvatili da velik dio programa otpada na američke programe kao što su Dallas i na beskrajna britanska sportska natjecanja, u rasponu od opskurnih i dosadnih

(prvenstvo u pikadu u kojem su svi sudionici izgledali kao hipertenzični sumo-borci) do samo dosadnih (britanski ragbi je užas; kriket još gori).

„U posljednje vrijeme često mislim na dom“, reče Bili i otpije gutljaj pića.

„Dom?“ reče ona i pogleda ga tako iskreno zbunjeno da se on nasmijao.

„Jadna Audra! Gotovo jedanaest godina u braku s ovdje nazočnim, a ne zna o njemu pišiva boba. Što kažeš na to?“ On se ponovno nasmije i popije ostatak pića. Smijeh mu je imao prizvuk koji joj je bio simpatičan koliko i čaša viskija u njegovoj ruci tako rano ujutro. Smijeh mu je zazvučao kao da je zapravo želio biti bolni jauk. „Pitam se imaju li i ostali muža ili ženu koji upravo otkrivaju koliko malo o njima znaju. Vjerojatno imaju.“

„Billy, ja znam da te volim“, reče ona. „Jedanaest mi je godina to bilo dovoljno.“

„Znam.“ Nasmiješi joj se, osmijehom milim, umornim i prestrašenim.

„Molim te. Molim te, reci mi o čemu se radi.“

Pogledala ga je svojim lijepim sivim očima. Sjedila je u olinjalom naslonjaču kakvi se vide u unajmljenim kućama, nogu podvijenih ispod poruba spavaćice - žena koju je volio, oženio, i još voli. Pokuša previdjeti kroz njezine oči, da vidi što zna. Pokuša na to gledati kao na priču. Mogao je pokušati, ali je znao da joj to nikad ne bi mogao prodati.

Siromašni dječak iz Mainea koji odlazi na fakultet kao stipendist. Cijelog je života želio biti pisac, ali kad je upisao kolegije iz kreativnog pisanja, osjećao se kao da je izgubljen bez kompasa u čudnoj i zastrašujućoj zemlji. Jedan je mladić želio biti novi Updike. Drugi bi bio Faulknerova inačica iz Nove Engleske - samo što on želi pisati romane o turobnom životu sirotinje u tužnom jambu.

Tu je i djevojka koja se divi Joyce Carol Oates, ali smatra da je Oatesova, budući da je bila odgojena u seksističkom društvu „u književnom smislu radioaktivna“. Oatesovu se ne može pročistiti, kaže ta djevojka. No ona će biti čišća.

Tu je i niski debeli diplomant koji ne može ili ne želi govoriti glasnije od mrmora. Taj je tip napisao dramu sa šest likova. Svaki od njih izgovara samo jednu riječ. Malo-pomalo publika shvati da te riječi zajedno čine rečenicu „Rat je instrument seksističkih trgovaca smrću“. Drama tog tipa bude ocijenjena peticom od čovjeka koji drži Eh-141 (Seminar iz kreativnog pisanja).

Taj je predavač objavio četiri knjige poezije i svoju magistarsku radnju, i to sve u izdanju University Pressa. Puši marihuanu i nosi pacifistički privjesak. Dramu debelog mumljavca postavila je gerilska kazališna skupina u vrijeme štrajka za završetak Vijetnamskog rata, zbog kojeg je studentsko naselje bilo zatvoreno u svibnju 1970. Predavač je glumio jedan od likova.

Bili Denbrough je u međuvremenu napisao jednu kriminalističku priču u kojoj se zločin dogodi u iznutra zaključanoj sobi, tri priče znanstvene fantastike i nekoliko horor-priča koje puno toga duguju Edgaru Allanu Poeu, H. P. Lovecraftu i Richardu Mathesonu - u kasnijim godinama on će reći kako su te priče podsjećale na pogrebna kola iz sredine devetnaestog stoljeća - samo što su imala mlazni pogon i bila obojena u fluorescentno kričavu crvenu boju.

Za jednu od SF priča dobiva četvorku.

„Ovo je bolje“, napiše predavač na naslovnoj stranici. „U protunapadu izvanzemaljaca vidimo začarani krug u kojem nasilje rađa nasilje; posebice mi se svidjela 'iglonosna' svemirska letjelica kao simbol socijalno-seksualne inkurzije. Premda je ostalo na razini pomalo zbrkanog podteksta, zanimljivo je. „

Sve ostale nisu prošle bolje od trojke.

On napokon ustane jednog dana za vrijeme nastave, kad se razgovor o vinjeti koju je napisala jedna bljedolika djevojka o tome kako krava ogledava bačeni motor na pustom polju (to možda jest a možda i nije poslije atomskog rata) odužio sedamdesetak minuta. Bljedolika djevojka, koja puši Winston za Winstonom i povremeno čačka po bubuljicama koje joj se gnijezde u udubinama sljepoočnica, uporno tvrdi da je njezina vinjeta socio-politički komentar na način ranog Orvella. Većina kolega - i predavač - slažu se s tim, no rasprava i dalje traje.

Kad je Bili ustao, cijeli ga razred pogleda. Visok je i uočljiv.

Govoreći pažljivo, ne zamuckujući (ne muca već više od pet godina), on kaže: „Ja ovo uopće ne razumijem. Ne razumijem ništa od ovog. Zbog čega priča mora biti socio-bilo kakva? Politika... kultura... povijest... nisu li to prirodni sastojci svake priče? Hoću reći...“ Pogleda oko sebe, ugleda neprijateljske oči, i kao u magli shvaća da će oni to doživjeti kao nekakav napad. Možda to i jest tako. Oni misle, shvaća on, da se u njihovim redovima možda nalazi seksistički trgovac smrću. „Hoću reći... zar vi, narode, ne možete dopustiti da priča jednostavno bude priča?“

Nitko ne odgovara. Muk se ispreda. On stoji i gleda jedan hladan par očiju za drugim. Djevojka boležljiva izgleda pućne dim i zgnječi cigaretu u pepeljari koju je donijela sa sobom u ruksaku.

Naposljetku predavač kaže tiho, kao da je neko dijete spopao neobjašnjiv napad zločestoće: „Zar smatraš da je William Faulkner pisao priče? Misliš li da je Williama Shakespearea zanimalo samo kako da zaradi koji novčić? Hajde, Bili, reci nam što ti misliš.“

„Mislim da je to prilično blizu istine“, kaže Bili poslije dulje stanke tijekom koje pošteno razmišlja o tom pitanju, i u njihovim očima ugleda neku vrstu osude.

„A ja mislim“, kaže predavač igrajući se svojom kemijskom i smješkajući se Billu očima napola spuštenih vjeđa, „da ti imaš još puno toga naučiti.“ Negdje u stražnjem dijelu prostorije počne pljesak.

Bili odlazi... ali se vraća idućeg tjedna odlučan ustrajati. U međuvremenu je napisao priču pod naslovom „Tama“, priču o malom dječaku koji otkriva čudovište u podrumu svoje kuće. Dječak se s njim suočava, bori i na kraju ga ubija. Dok piše tu priču, osjeća neku vrstu svetačkog ushita; zapravo osjeća da on manje pripovijeda, a više dopušta priči da teče kroza nj. U jednom trenutku odlaže kemijsku i izvodi svoju užarenu i bolnu ruku na prosinačku hladnoću od minus dvanaest stupnjeva gdje iz nje samo što se ne puši zbog promjene temperature. Malo prošeta, a zelene mu gležnjače škripe na snijegu poput nepodmazanih šarki na drvenim kapcima, a glava kao da mu bubri od te priče; pomalo je zastrašujuće, to kako ona želi van. On osjeća da će mu ako priča ne uspije pobjeći kroz njegovu zahuktalu ruku, izbiti oči iz duplji u prijekoj hitnji da pobjegne i ozbilji se. „Rasturit ću je“, povjeri se on vjetrovitoj zimskoj tami i tiho se nasmije - drhtavim smijehom. Svjestan je da je najzad otkrio kako da to učini - poslije deset godina pokušavanja, iznenada je napipao tipku za pokretanje golemog mrtvog buldožera koji mu zaprema toliko prostora u glavi. Pokrenuo se. I sad uporno turira. Nije nimalo lijepa, ta mrcina od stroja. Nije stvoren za to da vozi lijepe djevojke na maturalne večeri. Nije statusni simbol. On se ne šali. Može nešto srušiti. Ako ne bude pripazio, srušit će njega.

Odjuri unutra i dovrši „Tamu“, pišući do točke usijanja, do četiri ujutro i naposljetku zaspi nad fasciklom. Da mu je netko rekao kako on to zapravo piše o svom bratu Georgeu, iznenadio bi se. Na Georgea nije pomislio godinama - odnosno barem tako iskreno vjeruje.

Predavač mu vraća priču s utisnutom jedinicom na naslovnoj stranici. Ispod toga su našvrljane dvije riječi, velikim slovima. ŠUND, vrišti jedna. SRANJE, vrišti druga.

Bili odnese hrpu od petnaest stranica rukopisa do peći na drva i otvori vratašca. Na rubu je da je ubaci unutra, kad odjednom shvati besmislenost svog postupka. Sjeda u stolac za ljuljanje, gleda u poster Grateful Deada, i počne se smijati. Šund? Lijepo! Neka bude šund! Šume su ga pune!¹⁸

„Nek se ruši drveće, jebi ga!“ uzvikne Bili i smije se dok mu suze ne briznu na oči i ne poteku niz lice.

Pretipka naslovnu stranicu, onu s predavačevom presudom, i pošalje je časopisu za muškarce po imenu White Tie¹⁹ (premda bi se, koliko Bili vidi, trebao zvati Gole djevojke koje izgledaju kao narkomanke). No njegov zgužvani primjerak časopisa Writer's Market tvrdi da taj list kupuje horor-priče; i zaista, dva broja koja je kupio u obližnjem mini-marketu sadrže četiri horor-priče u sendviču između golih djevojaka i oglasa za pornofilmove i pilule za potenciju. Jedna od njih, od čovjeka po imenu Dennis Etchinson, čak je prilično dobra.

On šalje „Tamu“ bez prave nade - poslao je već časopisima podosta priča, a zaradio samo pisma odbijanja - pa je i zapanjen i oduševljen kad ju je urednik književne rubrike časopisa White Tie otkupio za dvije stotine dolara, plaćanje nakon objavljivanja. Pomoćnik urednika dodaje i kratku noticu u kojoj je naziva „najboljom horor-pričom nakon 'Staklenke' Raya Bradburyja“. On dodaje: „Šteta što će je pročitati samo sedamdesetak ljudi s jednog kraja kontinenta na drugi“, ali Billu Denbroughu to nije važno. Dvije stotine dolara!

Odlazi u studentsku referadu s ispisnicom za Eh-141. Njegov je referent parafira. Bili Denbrough pričvrsti ispisnicu za čestitku pomoćnika urednika White Tiea, a obje čavlićima pribije na oglasnu ploču na vratima predavaonice profesora kreativnog pisanja. U kutu oglasne ploče ugleda antiratnu karikaturu. I odjednom, kao da se pomiču sami od sebe, njegovi prsti naglim pokretom izvade kemijsku olovku iz prednjeg džepa i preko karikature on napiše ovo: Ako književnost i politika zaista postanu istoznačnice, ja ću se ubiti, jer neću znati što drugo da radim. Zato što se politika uvijek mijenja. A priče nikad. Zastaje, a potom, premda se osjećao pomalo pakosno (ali si nije mogao pomoći), dodaje: Mislim da imate puno toga naučiti.

Ispisnica mu se poštom vraća u studentski dom za tri dana. Predavač ju je parafirao. U prostoru označenom OCJENA U VRIJEME ISPISA predavač nije napisao neocijenjen ili slaba trojka, na što bi po dotadašnjim ocjenama imao pravo; umjesto toga, još jedna jedinica srdito urezana preko crte za ocjenu. Ispod toga, predavač je napisao: Misliš da novac bilo što dokazuje, Denbrough?

„Pa, zapravo i da“, kaže Bili Denbrough svom praznom stanu, i još se jednom počne luđački smijati.

Kao apsolvent usudi se napisati roman zato što nema predodžbu u što se upušta. Iz tog se iskustva izvlači pun ogrebotina i straha... ali živ i s rukopisom dugim gotovo pet stotina stranica. Šalje ga Viking Pressu, znajući da će to biti prva od mnogih postaja za njegovu knjigu u kojoj je riječ o sablastima... ali mu se sviđa Vikingov logo, pa može i od njih početi. No ispostavi se da je prva postaja ujedno i posljednja. Oni iz Vikinga otkupe knjigu... i za Billa Denbrougha to je početak bajke.

Čovjek nekad poznat kao Mucavi Bili postigao je velik uspjeh u dvadeset trećoj godini. Tri godine kasnije i tri tisuće kilometara od sjevera države Nova Engleska, postaje slavna ličnost kad se oženio ženom koja je filmska zvijezda i pet godina starija od njega, u Crkvi u borovima u Hollywoodu.

Urednici tračerskih rubrika daju tom braku sedam mjeseci. Pitanje je jedino, kažu oni, hoće li brak završiti razvodom ili poništenjem. Prijatelji (i neprijatelji) s obje strane misle otprilike isto. Osim razlike u godinama, neslaganje naravi je zapanjujuće. On je visok, proćelav i već sklon gojaznosti. U društvu govori polako i katkad gotovo nerazumljivo. Audra, pak, ima crvenkastokestenjastu kosu, stasita je i zamamna - kao da je pripadnica nekakve polubožanske super rase, a ne zemaljska žena.

Njega su angažirali da napiše scenarij pa svom drugom romanu, Crni brzaci (uglavnom zato što je uvjet da on napiše barem prvu radnu verziju scenarija bila nezaobilazna odredba prodaje, usprkos jamranju njegova agenta da je lud) i njegova je verzija ispala prilično dobro. Pozvali su ga u Universal City radi daljnjih prepravaka i sastanaka s producentima.

Njegova je agentica sitna ženica po imenu Susan Browne. Visoka je točno metar pedeset. Silovito je energična, a još siloviti]e nedvosmislena.

„Ne čini to, Bili“, reče mu ona. „Pozdravi se s knjigom i gotovo. U ovaj je projekt uloženo puno novca i oni će naći nekog dobrog da napiše scenarij. Možda čak i Goldmana.“

„Koga?“

„Williama Goldmana. Jedinog dobrog pisca koji je otišao tamo i učinio ijedno i drugo.“

„O čemu ti to, Suze?“

„Ostao je tamo i uspješno je ostao“, rekla je ona. „A izgledi za to jednaki su izgledima da pobijediš rak pluća - izvedivo je, ali tko želi pokušati? Sagorjet ćeš od seksa i cuge. Ili od neke nove pomodne droge.“ Susanine luđački fascinantne oči vatreno krijese. „A ako se dogodi da posao pisanja scenarija dobije neki tupan umjesto nekoga kao što je Goldman, pa što? Knjiga je na polici. Tamo ne mogu izmijeniti ni riječ.“

„Susan - „

„Slušaj me, Billy! Uzmi lovu i briši. Mlad si i jak. To im se sviđa. Odeš li tamo, najprije će ti srozati samopoštovanje, a onda oduzeti sposobnost da napišeš puni redak od točke A do točke B. I najzad, ali nimalo nevažno, napravit će eunuha od tebe. Pišeš kao odrastao muškarac, ali si samo dijete s jako visokim čelom.“

„Moram otići.“

„Je li ovdje netko upravo prdnuo?“ uzvrati ona. „Jamačno jest, jer nešto zaudara.“

„Zaista. Moram. „

„Isuse!“

„Moram pobjeći od Nove Engleske.“ Boji se reći ono što slijedi - kao da ustima nijemo oblikuje kletvu - ali toliko joj duguje. „Moram pobjeći od Mainea.“

„Zašto, za Boga miloga?“

„Ne znam. Moram.“

„Govoriš li mi nešto stvarno, Billy, ili govoriš kao pisac?“

„Stvarno.“

Ovaj razgovor oni vode u krevetu. Grudi su joj male kao breskve i slatke kao breskve.

Jako je voli, premda ne na način na koji oboje znaju da bi bilo dobro voljeti. Ona se uspravi u krevetu s jezercetom plahte u krilu i pripali cigaretu. Plače, ali on sumnja da ona zna da on to zna. To je samo zbog tog sjaja u njezinim očima. Bilo bi pristojno to ne spominjati, pa on to i ne čini. On je ne voli na taj pravi način, ali mu je silno stalo do nje.

„Pa idi onda“, kaže ona trpkim poslovnim glasom dok se okreće prema njemu. „Nazovi me kad budeš spreman, i ako još budeš imao snage. Doći ću te skupiti u vreću. Ako išta ostane.“

Filmska verzija Crnih brzaka zove se Jama crnog demona, i Audra Phillips igra glavnu ulogu. Naslov je grozan, ali je film sasvim dobar. A jedini dio svog bića koji je izgubio u Hollywoodu jest srce.

„Bili“, ponovi Audra, vrativši ga iz tih uspomena. On shvati da je ugasila televizor. On pogleda kroz prozor i ugleda maglu kako gurka njušku u okna.

„Objasnit ću koliko mogu“, reče on. „Zaslužuješ. Ali najprije ti učini dvije stvari za mene.“

„U redu.“

„Skuhaj si još jednu šalicu čaja i reci mi što znaš o meni. Ili što misliš da znaš.“ Pogledala ga je zbunjeno, a onda otišla do visokog antiknog kredenca.

„Znam da si iz Mainea“, reče ona, spravljajući si čaj. Nije Britanka, ali se natruha oštucanog britanskog naglaska uvukla u njezin glas - ostatak uloge koju je glumila u Sobi na tavanu, filmu koji su došli ovamo zajedno snimiti. Bio je to Billov prvi originalni scenarij.

Bilo mu je ponuđeno i da ga režira. Bogu hvala što je to odbio; sad bi njegov odlazak bio samo točka na i u cijelom ovom metežu. Znao je što bi svi rekli, cijela ekipa: Bili Denbrough se najzad pokazao u pravom svjetlu. Samo još jedno spisateljsko govno, luđi od mačka u veljači.

Sam Bog zna da se sad osjeća ludim.

„Znam da si imao brata i da si ga jako volio i da je on umro“, nastavi Audra. „Znam da si odrastao u gradu po imenu Derry, preselio se u Bangor dvije godine nakon bratove smrti, a potom u Portland s četrnaest godina. Znam da ti je tata umro od raka na plućima kad ti je bilo sedamnaest. A napisao si bestseler još kao student, plaćao studij od stipendije i honorarnog posla u tvornici tekstila. To ti je jamačno bilo čudno... ta promjena u visini prihoda. U životnim izgledima.“

Vratila se na njegovu stranu sobe i on tad na njezinu licu primijeti da ona postaje svjesna skrivenih prostora između njih.

„Znam da si godinu dana poslije napisao Crne brzake i došao u Hollywood. A tjedan dana prije početka snimanja upoznao si smušenu ženu po imenu Audra Phillips koja je znala donekle što si prošao - znala je kako izgleda ta luda dekompresija, jer je do prije pet godina i ona bila tek neugledna Audra Philpott. A ta je žena bila brodolomac - „

„Audra, nemoj.“

Oči su joj bile spokojne, prikovane za njegove. „Zašto ne? Recimo istinu, postidimo vraga. Bila sam brodolomac. Otkrila sam tablete dvije godine prije nego što sam upoznala tebe, a godinu dana potom i kokain, i to je bilo još bolje. Tableta ujutro, kokain popodne, vino navečer, Valium prije spavanja. Audrini vitamini. Odveć važnih intervjua, odveć dobrih uloga. Bila sam toliko slična likovima iz romana Jacqueline Susan da je to bilo da krepaš od smijeha. Znaš što sad mislim o tom vremenu, Bili?“

„Ne.“

Audra srkne čaj, ne skidajući pogled s njega, i nasmiješi se široko. „Bilo je to kao da trčiš po stazi na aerodromu L. A. International. Shvaćaš?“

„Ne sasvim, ne.“

„To je pokretna staza“, reče ona. „Duga oko pola kilometra.“

„Znam tu stazu,“ reče on, „ali ne shvaćam što - „

„Samo staneš, a ona te odnese do zone za preuzimanje prtljage. Ali ako želiš, ne moraš samo stajati. Možeš hodati po njoj. Ili trčati. A pritom ti se čini da umjereno brzo hodaš ili umjereno trčkaraš ili trčiš ili sprintaš - što god - jer ti tijelo zaboravi da zapravo dodaješ već postojećoj brzini staze. Zbog toga su pri kraju stavili oznake na kojima piše USPORITE, POKRETNA STAZA. Kad sam te upoznala, osjećala sam se kao da ću izletjeti s te staze na nepokretni pod. Tako sam se osjećala: moje tijelo trinaest kilometara ispred mojih nogu. Ne možeš održati ravnotežu. Prije ili poslije tresneš ravno na lice. Samo što ja nisam pala. Jer si me ti uhvatio.“

Ona odloži čaj i pripali cigaretu, ne prestajući ga gledati. Vidio je jedino kako joj se ruke tresu u sićušnom poigravanju plamena upaljača, koji je sunuo najprije udesno, a potom ulijevo od vrha cigarete prije nego što je natrapao na nj. Audra duboko udahne, a izbaci brz mlaz dima.

„Što znam o tebi? Znam da se činilo da sve imaš pod kontrolom. To znam. Kao da nikad nisi žurio na sljedeće piće ili sljedeći sastanak ili sljedeći tulum. Kao da si bio siguran da će sve biti tu... poželiš li. Govorio si polako. Djelomice je to, pretpostavljam, bilo otezanje a la Maine, ali uglavnom je to bio odraz - tebe. Bio si prvi muškarac kojeg sam upoznala a koji se usuđivao polako govoriti. Morala sam usporiti da bih te saslušala. Pogledala sam te, Bili, i ugledala nekog tko nikad ne trči po pokretnoj stazi, zato što zna da će ga ona ionako odvesti do odredišta. Kao da te droge i histerija nisu ni dotakli. Nisi uzeo Rolls na leasing da bi se subotom poslije podne vozio niz Rodeo Drive s unikatnim tablicama u iznajmljenom napadnom automobilu. Nisi imao agenta za odnose s javnošću koji bi ubacivao članke o tebi u Variety i Hollywood Reporter. Nikad nisi sudjelovao u Carsonovu šouu.“

„Pisci to i ne mogu, osim ako ne znaju izvoditi trikove s kartama ili pogledom svijati žlice“, reče on, smješkajući se. „To ti je kao savezni zakon.“

Mislio je da će se ona nasmiješiti, ali nije. „Znam da si bio tu kad si mi trebao. Kad sam izletjela s pokretne staze kao O. J. Simpson u onoj staroj Hertzovoj reklami. Možda si me spasio da ne popijem pogrešnu pilulu poslije previše cuge. A možda bih isplivala i sama na drugu stranu i sve je ovo samo puko dramatiziranje. Ali... meni se tako ne čini. Ne unutra, gdje se nalazim.“

Ugasila je cigaretu, poslije samo dva dima.

„Znam da si otad stalno tu. A i ja sam tu za tebe. Dobro se slažemo u krevetu. To mi se nekad činilo jako važnim. Ali se dobro slažemo i izvan njega, a to mi se sad čini još važnijim. Čini mi se da bih mogla s tobom ostarjeti i ostati hrabra. Znam da piješ previše piva i premalo vježbaš; znam da povremeno noću loše sanjaš - „

On se osupne. Zgrane. Gotovo prestraši. „Ja nikad ne sanjam.“

Ona se nasmiješi. „Tako govoriš novinarima kad te pitaju odakle crpiš ideje. Ali to nije istina. Osim ako noću ne stenješ samo zbog loše probave. A to ne vjerujem, Billy.“

„Pričam li u snu?“ upita on oprezno. Nije se sjećao nikakvih snova. Nikakvih: ni dobrih ni loših.

Audra kimne glavom. „Kadšto. Ali nikad ne mogu razabrati što govoriš. A nekoliko si puta plakao.“

On je blijedo pogleda. U ustima je imao ogavan okus; vukao se po njegovu jeziku i niz grlo poput okusa rastopljenih aspirina. Dakle, sad znaš kakva je okusa strah, pomisli on. Bilo je i vrijeme da doznaš, s obzirom na sve što si o toj temi napisao. Vjerojatno okus na koji će se naviknuti. Poživi li dovoljno dugo.

Sjećanja su odjednom počela navirati. Kao da se neka crna vreća u njegovoj glavi napuhala, prijeteći da će izbljuvati ogavne (snove) slike iz njegove podsvijesti u mentalno polje vida, po naredbi njegova racionalnog uma - a dogodi li se to naglo, sići će s uma. On ih pokuša odagnati, i uspije u tome, ali ne prije nego što je začuo glas - kao da je netko živ zakopan zavapio iz zemlje. Bio je to glas Eddieja Kaspbraka.

Spasio si mi život, Bili Ti veliki dečki, userem se kad ih vidim. Ponekad mislim da me zapravo žele ubiti -

„Tvoje ruke“, reče Audra.

Bili spusti pogled na njih. Koža na njima zgrbila se od naježenosti. Ne u male kvržice nego u bijele kvrge poput ličinki. Oni se oboje zagledaju, ništa ne govoreći, kao da gledaju u neki zanimljivi muzejski izložak. Naježena koža polako se izravna.

U tajcu koji je zavladao, Audra reče: „A znam i još nešto. Netko te jutros nazvao iz Amerike i rekao da me moraš ostaviti.“

On ustane, pogleda u boce pića, pa ode u kuhinju i vrati se s čašom soka od naranče.

Reče: „Znaš da sam imao brata, i znaš da je umro, ali ne znaš da je ubijen.“

Audra naglo udahne zrak.

„Ubijen! Oh, Bili, zašto nisi nikad - „

„Rekao?“ On se nasmije, ponovno tim štekćućim glasom. „Ne znam.“

„Što se dogodilo?“

„Tad smo živjeli u Derryju. Bila je poplava, ali je već prolazila, i Georgeu je bilo dosadno. Ja sam ležao u krevetu zbog gripe. On je želio da mu napravim čamac od novinskog papira. Naučio sam kako se to radi prethodne godine u igraonici. Rekao je da će ga porinuti niz slivnike u Witchamovoj i Jacksonovoj, jer su još bili puni vode. I tako sam mu načinio čamac i on mi je zahvalio i izašao i to je bilo posljednji put da sam svog brata Georgea vidio živog. A da nisam imao gripu, možda sam ga mogao spasiti.“

Zastane, trljajući desnim dlanom lijevi obraz, kao da opipava je li mu porasla brada.

Njegove oči, uvećane lećama naočala, izgledale su zamišljeno... ali nije gledao u nju.

„To se dogodilo baš u Witchamovoj, nedaleko od raskrižja s Jacksonovom. Tko god da ga je ubio, iščupao mu je lijevu ruku onako kako bi dijete u drugom razredu iščupalo muhi krilo. Patolog je rekao da je umro ili od šoka ili od gubitka krvi. Koliko sam ja mogao vidjeti, razlika nije bila vrijedna ni koliko je crno pod noktom.“

„Isuse, Bili!“

„Vjerujem da se pitaš zašto ti nikad nisam rekao. Istinu govoreći, i ja se to pitam. Eto, jedanaest smo godina u braku i do danas nisi uopće znala što se Georgeu dogodilo. Ja znam sve o tvojoj Obitelji - čak i o tvojim tetama i stričevima. Znam da ti je djed umro u garaži u Iowa Cityju zajebavajući se s motornom pilom dok je bio pijan. Znam te stvari zato što ljudi u braku, bez obzira na to koliko su zauzeti poslom, poslije stanovitog vremena saznaju gotovo sve. A ako im dosadi pa prestanu slušati, svejedno im to uđe u mozak - osmozom. Ili misliš da se varam?“

„Ne“, reče ona jedva čujno. „Ne varaš se, Bille.“

„A mi smo uvijek mogli razgovarati jedno s drugim, zar ne? Hoću reći, ni jednom od nas nije toliko dosadilo da je nastupila osmoza, je li tako?“

„Pa“, reče ona, „do danas sam uvijek tako mislila.“

„Ma daj, Audra. Znaš sve što mi se dogodilo u posljednjih jedanaest godina života. Svaki posao, svaku ideju, svaku prehladu, svakog prijatelja, svakoga tko mi je ikad učinio nešto nažao ili to pokušao. Znaš da sam spavao sa Susan Browne. Znaš da ponekad postanem budalasto sentimentalan kad pijem i odveć glasno puštam glazbu.“

„Naročito Grateful Dead“, reče ona, i on se nasmije. Ovaj mu put ona uzvrati osmijeh.

„A znaš i ono najvažnije - stvari kojima se nadam.“

„Da. Mislim da znam. Ali ovo...“ Ona pošuti, odmahne glavom, zamisli se na trenutak. „Koliko ovaj poziv ima veze s tvojim bratom, Bili?“

„Dopusti da dođem do toga na svoj način. Ne pokušavaj me požurivati u samu srž, jer ćeš me prestrašiti. A to je toliko važno... i toliko... toliko idilično užasno... da se pokušavam neprimijećen prišuljati. Vidiš... nikad mi nije palo na pamet da ti pričam o Georgieju.“

Ona ga pogleda, namršti se, blago odmahne glavom, kao da želi reći: Ne razumijem.

„Audra, ono što ti pokušavam reći jest da dvadeset i više godina nisam čak ni pomislio na Georgieja.“

„Ali rekao si mi da si imao brata koji se zvao - „

„Ponovio sam činjenicu“, reče on. „I to je bilo sve. Njegovo je ime bila samo riječ. U mojoj glavi ono nije bacalo nikakvu sjenu.“

„Ali mislim da ti je možda bacalo sjenu na snove“, reče Audra. Glas joj je bio jako tih.

„Ne do danas, Audra.“

„Stenjanje? Plakanje?“ Ona kimne glavom.

„Pretpostavljam da si u pravu“, reče on. „Zapravo, gotovo je sigurno da si u pravu. Ali snovi kojih se ne sjećaš zapravo se ne računaju, zar ne?“

„Zaista mi želiš reći da ga se nikad nisi sjetio?“

„Da, tako je.“

Ona odmahne glavom, iskreno s nevjericom. „Čak ni užasnog načina na koji je umro?“

Pogledala ga je i ponovno odmahnula glavom.

„Upitala si me prije nego što smo se vjenčali imam li brata ili sestru, a ja sam ti rekao da sam imao brata koji je umro kad sam bio mali. Znala si da su mi roditelji pokojni, a ti imaš tako veliku obitelj da su te oni potpuno zaokupili. Ali to nije sve. „

„Kako to misliš?“

„Nije se samo Georgie našao u toj crnoj rupi. Nisam pomislio ni na Derry dvadeset godina. Ni na ljude s kojima sam se družio - Eddieja Kaspbraka i Laprdala Richieja, Stana Urisa, Bev Marsh...“ Prođe rukom kroz kosu i drhtavo se nasmije. „Kao da imaš tako tešku amneziju da i ne znaš da je imaš. A kad je Mike Hanlon nazvao - „

„Tko je Mike Hanlon?“

„Još jedan klinac s kojim sam se družio - s kojim sam se družio poslije Georgiejeve smrti. Naravno, on više nije klinac. Nitko od nas nije. To je bio Mike na telefonu, međunarodni poziv. Rekao je: 'Halo - je li to stan Denbroughovih?' Ja rekoh da, a on reče: 'Ovdje Mike Hanlon.' To mi ništa nije značilo, Audra. Mogao je isto tako biti prodavač enciklopedija ili ploča Burta Ivesa. A potom reče: 'Iz Derryja.' A kad je to rekao, kao da su se u meni otvorila neka vrata i bljesnulo neko užasno svjetlo i ja sam se sjetio tko je to. Sjetio sam se Georgieja. Sjetio sam se svih ostalih. Sve se to dogodilo - „ Bili pucne prstima. „Tek tako. I znao sam da će tražiti da dođem.“

„Da se vratiš u Derry.“

„Da.“ On skine naočale, protrlja oči, pogleda je. Nikad u životu nije vidjela čovjeka koji je djelovao tako uplašeno. „Natrag u Derry. Jer smo obećali, rekao je, i zaista jesmo. Jesmo. Svi mi. Mi, djeca. Stajali smo u potoku koji je tekao kroz Jalovinu, držali se za ruke u krugu i zarezali dlanove komadićem stakla, kao da se tobože bratimimo, samo što je ovo naše bilo stvarno.“

Ispruži dlanove prema njoj i u središtu obaju dlanova ona ugleda gustu ljestvicu bijelih crta koje su mogle biti ožiljci. Držala ga je za ruku - obje njegove ruke - nebrojeno puta, ali nikad nije primijetila te ožiljke na njegovim dlanovima. Da, bili su blijedi, ali ipak...

A tulum! Onaj tulum!

Ne onaj na kojem su se upoznali, iako je taj drugi bio savršeno komplementaran prvom, jer je to bio završni tulum na svršetku snimanja Jame crnog demona. Zabava je bila bučna i pijana, od A do Z tulum a la Topanga Canyon. Možda malo manje raskalašena od drugih zabava na kojima je bila u L. A.-u zato što je snimanje prošlo bolje nego što je itko mogao očekivati i svi su to znali. Za Audru Phillips snimanje je prošlo još bolje jer se zaljubila u Williama Denbrougha.

Kako bješe ime one samozvane gatare? Sad se nije mogla sjetiti, samo da je bila jedna od dviju pomoćnica šminkera. Sjetila se kako je u jednom trenutku ta djevojka strgnula sa sebe bluzu (otkrivši jako proziran grudnjak) i zavezala je oko glave kao ciganski rubac. Puna droge i vina, gledala je u dlanove do kraja večeri... odnosno dok se nije onesvijestila.

Audra se nije mogla sjetiti je li djevojka gatala dobro ili loše, duhovito ili glupo: i sama je te večeri bila prilično napušena. No ono čega se jest sjećala bilo je da je u jednom trenutku djevojka zgrabila Billyjev dlan i njezin dlan i izjavila da su savršen par. Životni blizanci, rekla je. Audra se sjećala kako je, više nego malo ljubomorna, gledala kako djevojka prati linije na njegovu dlanu svojim predivno lakiranim noktom - a to je bilo glupo, s obzirom na uvrnutu losanđelesku filmsku subkulturu u kojoj bi muškarci žene pljesnuli po stražnjici rutinski kao što bi ih njujorški muškarci cmoknuli u obraz! Ali u tom iscrtavanju linija bilo je nečeg intimnog i trajnog.

Na Billovim dlanovima tad nije bilo tih malih ožiljaka.

Promatrala je tu šaradu ljubomornim okom i bila je sigurna u tu uspomenu. Sigurna u tu činjenicu.

I sad to reče Billu.

Kimnuo je glavom. „Imaš pravo. Tad nisu bili tamo. I premda se ne mogu zakleti u to, mislim da ih nije bilo ni sinoć, u pubu 'Plow and Barrow'. Ralph i ja smo se ponovno natjecali u obaranju ruku u pivo i mislim da bih ih bio primijetio.“

On joj se nasmiješi. Smiješak mu je bio trpak, neveseo i uplašen.

„Mislim da su ponovno izbili kad je nazvao Mike Hanlon. Eto što mislim.“

„Bili, to je nemoguće.“ Ali ona svejedno posegne za cigaretama.

Bili je promatrao svoje ruke. „Stan je to učinio“, reče. „Razrezao nam je dlanove krhotinom boce Coca-Cole. Sad se toga tako jasno sjećam.“ Podigne pogled prema Audri; iza naočala oči su mu bile smućene i zbunjene. „Sjećam se kako je ta krhotina stakla bljesnula na suncu. Bila je to jedna od onih novih, prozirnih. Dotad su boce Coca-Cole bile zelene, sjećaš se?“ Ona odmahne glavom, ali on to nije vidio. Još je proučavao dlanove. „Sjećam se da je Stan svoju ruku zasjekao posljednju, tobože kao da će si prerezati žile, a ne samo malo zarezati dlanove. Vjerujem da je to bio samo štos, ali gotovo sam se bacio na njega... da ga spriječim. Zato što je trenutak-dva izgledao ozbiljno.“

„Bili, nemoj“, reče ona tihim glasom. Ovaj je put morala smiriti upaljač u desnoj ruci tako da je lijevom čvrsto uhvatila zapešće desne, kao policajac koji vježba gađanje u streljani. „Ožiljci se ne mogu vraćati. Ili ih ima ili nema.“

„Vidjela si ih prije, ha? To mi želiš reći?“

„Jedva se primjećuju“; reče Audra, oštrije nego što je namjeravala.

„Svi smo krvarili“, reče on. „Stajali smo u vodi nedaleko od mjesta gdje smo Eddie Kaspbrak, Ben Hanscom i ja bili sagradili branu - „

„Ne misliš valjda na arhitekta?“

„Postoji li neki s tim imenom?“

„Zaboga, Bili, ta on je sagradio novi BBC-jev komunikacijski centar! Još se prepiru oko toga je li to divota ili ruglo!“

„Pa, ne znam je li to ista osoba ili nije. Teško vjerojatno, ali bi mogao biti. Ben kojeg sam ja poznavao bio je veliki graditelj. Stajali smo tako tamo, a ja sam desnom rukom držao lijevu ruku Bev Marsh, a lijevom desnu ruku Richieja Toziera. Stajali smo u vodi kao da sudjelujemo u baptističkom južnjačkom krštenju poslije sijela pod šatorom i sjećam se da sam vidio Derryjev vodotoranj na obzoru. Izgledao je bijelo poput bijelih halja arkanđela, i mi smo obećali, prisegnuli, da ako nije svršeno, ako se to ikad počne ponovno događati... da ćemo se vratiti. I ponovno to učiniti. I prekinuti to. Zauvijek.“

„Prekinuti što?“ zavapi ona, odjednom bijesna na njega. „Prekinuti što? O čemu to, jebote, govoriš? „

„Bolje da me ne p-p-pitaš - „ zausti Bili pa zašuti. Ona ugleda kako mu se licem poput mrlje širi izraz začuđenog užasa. „Daj mi cigaretu.“

Ona mu doda kutiju. On pripali jednu. Nikad ga nije vidjela da bi popušio cigaretu.

„A i mucao sam.“

„Mucao si?“

„Da. U to doba. Rekla si da sam jedini muškarac u L. A.-u kojeg si ikad upoznala a koji se usudio govoriti polako. No istina je da se nisam usuđivao govoriti brzo. Nije posrijedi bilo dubokoumno razmišljanje. Nije posrijedi bila promišljenost. Nije to bila mudrost. Svi izliječeni mucavci govore jako polako. To je jedan od trikova koje naučiš, na primjer da pomisliš na svoje srednje ime prije nego što se predstaviš, zato što mucavci imaju više problema s imenicama nego s bilo kojim drugim riječima, a riječ koja im zadaje najviše muka na svijetu jest njihovo krsno ime.“

„Mucao.“ Osmjehnula se mlako, kao da joj je ispričao vic, a ona nije shvatila u čemu je štos.

„Do Georgiejeve smrti, mucao sam umjereno“, reče Bili i već je u glavi čuo riječi udvostručene, kao da su infinitezimalno odvojene u vremenu; riječi su izlazile tečno, na njegov uobičajeno spor i odmjeren način, no u glavi je čuo riječi Georgie i umjereno kako se preklapaju i pretvaraju u G-G-Georgie i u-u-umjereno. „Hoću reći, imao sam stvarno gadnih trenutaka - najčešće kad bi me prozvali na satu, a osobito ako sam znao odgovor i želio ga reći - ali sam se uglavnom nekako izvlačio. No nakon što je Georgie umro, mucanje se pogoršalo.

A onda, otprilike u četrnaestoj ili petnaestoj godini, stanje se počelo poboljšavati. Išao sam u srednju školu Cheyrus High u Portlandu, a tamo je radila logopedica, gospođa Thomas, koja je stvarno bila sjajna. Ona me naučila nekoliko dobrih trikova. Kao onaj da mislim na svoje srednje ime prije nego što kažem: 'Bok, ja sam Bili Denbrough.' Učio sam francuski i ona me naučila da se prebacim na francuski kad bih zapeo na nekoj engleskoj riječi. Recimo, stojiš i osjećaš se kao najveća budala na svijetu, govoriš 'o-o-ova k-k-knjiga' kao pokvarena ploča, a onda se lijepo prebaciš na francuski i 'ce Uvre' ti samo sklizne s jezika. Svaki put bi upalilo. A čim si to rekao na francuskom, mogao si se vratiti na engleski i reći 'ova knjiga' bez ikakvih problema. A ako bih zapeo na riječi koja počinje sa s, kao smeće, smijeh ili smog, moglo ih se prošušljati: hmeće, hmijeh, hmog. Bez mucanja.

Sve je to pomoglo, ali najviše je to bilo zato što sam zaboravljao Derry i sve što se tamo dogodilo. Zato što je tad počelo zaboravljanje - kad smo živjeli u Portlandu, a ja pohađao Cheyrus. Nisam zaboravio sve odjednom, ali kad sad razmislim, moram reći da se to ipak dogodilo u nevjerojatno kratkom vremenu. Možda ne duljem od četiri mjeseca. Moje mucanje i sjećanja izblijedjeli su zajedno. Netko je obrisao ploču i sve stare jednadžbe su nestale.“

On popije ono što je ostalo od njegova soka. „Kad sam prije nekoliko sekundi zamucao na riječi 'pitaš', bilo je to možda prvi put u dvadeset i jednu godinu.“ On je pogleda. „Najprije ožiljci, a onda m-m-mucanje. Č-č-čuješ li?“

„Namjerno to radiš!“ reče ona, jako prestrašena.

„Ne. Vjerojatno ne postoji način da nekog u to uvjerim, ali je istina. Mucanje je čudno, Audra. Sablasno. Na nekoj razini nisi ni svjestan da mucaš. Ali... to je i nešto što možeš čuti u glavi. Kao da je jedan dio tvog mozga korak ispred ostalih. Ili kao neki od onih eho sustava koje su klinci ugrađivali u svoje krntije pedesetih godina, pa bi zvuk iz stražnjeg zvučnika stigao djelić sekunde p-p-poslije zvuka iz prednjeg z-z-zvučnika.“

Ustane i ushoda se po sobi. Izgledao je umorno i ona s laganom strepnjom pomisli koliko je naporno radio u posljednjih desetak godina, kao da bi se skromnost njegova talenta mogla opravdati manijakalnom radinošću, gotovo non-stop. Javi joj se jedna vrlo neugodna misao i ona je pokuša odagnati, ali se ona nije dala.

Što ako je Billu zapravo stigao poziv od Ralpha Fostera, koji ga je pozvao u krčmu na sat obaranja ruku ili triktraka, ili možda od Freddyja Firestonea, producenta Sobe na tavanu, u vezi s nekim problemom? Možda čak i „pogrešan broj“ kako se izrazila supruga Šrilančanka britanskog liječnika iz njihove ulice? Kamo vode takve misli?

Do pretpostavke da je cijela ta stvar s Derryjem i Mikeom Hanlonom samo halucinacija. Halucinacija izazvana predstojećim živčanim slomom.

Ali ožiljci, Audra - kako objašnjavaš ožiljke? On je upravu. Nije ih bilo... a sad su tu. To je istina, i ti to znaš.

„Ispričaj mi ostatak“, reče ona. „Tko je ubio tvog brata Georgieja? Što si radio s tom drugom djecom? Što ste to obećali?“

On joj priđe, klekne pred nju poput staromodnog udvarača koji je namjerava zaprositi i uhvati je za ruke.

„Mislim da bih ti mogao ispričati“, reče on blago. „Mislim da bih mogao, kad bih to stvarno želio. Većine se ne sjećam čak ni sad, ali da počnem pričati, nadošlo bi. Osjećam te uspomene... čekaju da se rode. One su kao oblaci puni kiše. Samo što će ova kiša biti jako prljava. Biljke koje bi niknule poslije takve kiše, bile bi čudovišne. Možda se s time mogu suočiti zajedno s ostalima - „

„Znaju li oni?“

„Mike je rekao da ih je sve nazvao. Misli da će svi doći... osim možda Stana. Rekao je da je Stan zvučao čudno.“

„Meni sve to čudno zvuči. Strašno me plašiš, Bili.“

„Oprosti“, reče on i poljubi je. Kao da se ljubi s nekim nepoznatim. Uhvati se kako mrzi tog Mikea Hanlona. „Mislio sam da bih ti trebao objasniti koliko mogu; mislio sam da bi to bilo bolje nego da se samo noću iskradem. Možda će neki od mojih prijatelja učiniti baš to. Ali moram poći. A mislim da će i Stan biti tamo, bez obzira na to što je čudno zvučao. A možda je to samo zato što ne mogu zamisliti da ja ne bih otišao.“

„Zbog svojeg brata?“

Bili lagano odmahne glavom. „Mogao bih ti to reći, ali bi to bila laž. Volio sam ga. Znam kako to čudno zvuči nakon što sam ti rekao da nisam ni pomislio na njega dvadesetak godina, ali vraški sam volio tog klinca.“ Lagano se nasmiješi. „Bio je davež, ali sam ga volio. Shvaćaš?“

Audra, koja je imala mlađu sestru, kimne glavom. „Shvaćam.“

„Ali nije to zbog Georgea. Ne mogu objasniti što je to. Ja...“ Pogleda kroz prozor u jutarnju maglu.

„Osjećam se kao što se sigurno osjeća ptica kad stigne jesen, a ona zna... nekako zna da mora odletjeti kući. To je instinkt, curo... a ja vjerojatno vjerujem u to da je instinkt željezni kostur ispod svih naših postavki o slobodnoj volji. Osim ako ne želiš gurnuti glavu u pećnicu ili zagristi cijev puške ili krenuti u dugu šetnju s kratkog mola, nekim stvarima ne možeš reći ne. Ne možeš odbiti izabrati svoju opciju jer nema drugog izbora. Ne možeš spriječiti da se to dogodi kao što u bejzbolu ne možeš stajati na glavnoj bazi s palicom u ruci i dopustiti da te pogodi brza lopta. Moram ići. To obećanje... ono mi je u glavi kao u-u-udica.“

Ona ustane i priđe mu oprezno; osjećala se jako krhko, kao da bi se mogla razbiti. Stavi mu ruku na rame i okrene ga prema sebi. „Pa povedi me sa sobom.“

Izraz užasa koji mu grane na licu - ne užasa od nje, već užasa za nju - bio je toliko neskriven da je ustuknula, iskreno uplašena prvi put.

„Ne“, reče on. „I ne pomišljaj na to, Audra. Ni govora. Nećeš se Derryju približiti ni na pet tisuća kilometara. Mislim da će u Derryju biti jako gadno u sljedećih nekoliko tjedana. Ostat ćeš ovdje i nastaviti raditi i smišljati sve moguće isprike koje budeš morala. Obećaj mi to!“

„Trebam li obećati?“ upita ona, ne skidajući pogled s njega. „Trebam li, Bili?“

„Audra - „

„Trebam li? Ti si obećao i vidi kamo te to dovelo. A i mene, budući da sam ti žena i volim te.“

Njegove krupne ruke bolno joj stegnu ramena. „Obećaj mi! Obećaj! O-o-o-o-o - „

Ona to nije mogla podnijeti, tu razlomljenu riječ uhvaćenu u njegovim ustima poput uskoprcane ribe zagušene udicom.

„Obećavam, u redu? Obećavam!“ Brizne u plač. „Jesi li sad sretan? Isuse! Ti si lud, sve to je ludost, ali obećavam!“

On je zagrli i odvede prema kauču. Donese joj brendi. Ona počne pijuckati i dolaziti k sebi svakim gutljajem. „Pa kad ideš?“

„Danas“, reče on. „Concordeom. Taman ću stići odvezem li se do Heathrowa autom umjesto vlakom. Freddie je htio da dođem na snimanje poslije ručka. Ti kreni u devet, i ništa ne znaš, jasno?“

Ona neodlučno kimne glavom.

„Bit ću u New Yorku prije nego što itko išta posumnja. A u Derryju prije zalaska sunca, ako budem imao dobre v-v-veze.“

„I kad ću te ponovno vidjeti?“ upita ona tiho. On je zagrli čvrsto, ali joj ne odgovori na pitanje.

DERRY:

PRVA MEĐUIGRA

„Koliko je ljudskih očiju... krišom uspjelo baciti pogled na njihove skrivene anatomije, svih ovih godina?“

Clive Barker, Knjige krvi

Dio koji slijedi i ostale Međuigre preuzeti su iz knjige „Derry: neautorizirana povijest grada“ Mikea Hanlona. To je neobjavljena zbirka bilješki i pratećih ulomaka rukopisa (koji se čitaju gotovo kao dijelovi dnevnika) nađena u sefu Gradske knjižnice grada Derryja. Naslov je prenesen s korica fascikla u kojem su se nalazile bilješke prije nego što su ovdje objavljene. No autor u svojim bilješkama u nekoliko navrata taj rad naziva: Derry: Pogled kroz stražnja vrata Pakla'.

Nameće se pretpostavka da je pomisao o objavljivanju i te kako pala na um gospodinu Hanlonu.

2. siječnja 1985.

MOŽE LI ČITAV GRAD BITI UKLET?

Uklet onako kako se to smatraju neke kuće?

Ne samo jedna zgrada u tom gradu, ugao jedne ulice ili jedno košarkaško igralište ili jedan park stiješnjen između zgrada s košem bez mrežice koji strši u suton kao neki zaboravljeni krvavi instrument za mučenje, ne samo jedna četvrt - već sve. Sve pod milim Bogom.

Je li to moguće? Poslušajte:

Uklet: „Netko ili nešto koga često salijeću ili opsjedaju duhovi ili sablasti.“ Funk i Wagnalls.

Opsjednutost: „Pod utjecajem kakvih nadnaravnih sila; ne moći se otrgnuti od takvih misli.“ Spomenuti Funk i prijatelj.

Salijetati: „Često se pojavljivati ili svraćati, poglavito kao duh.“ Svraćati - čujte samo! „Često posjećivati neko mjesto: utočište, prebivalište, svratiste, jazbinu...“ Kurziv je, naravno, moj.

I još nešto. Evo određenja jazbine i ono me zaista plaši. „Nastamba veće životinje u zemlji; ružna, tamna, neugodna prostorija. „

Kao životinje koje su prebile Adriana Mellona, a potom ga bacile s mosta?

Kao životinja koja je čekala ispod mosta?

Nastamba većih životinja u zemlji.

Što se nastanilo u Derryju? Što se hrani Derryjem?

Znate, na neki je način to zanimljivo - nisam znao da je moguće da se netko boji kao što se ja bojim poslije onoga s Adrianom Mellonom, a da nastavi živjeti, i k tome i funkcionirati. To je kao da sam upao u priču i svi znaju da se ne bih trebao toliko bojati sve do svršetka priče, kad onaj koji vreba u tami naposljetku izlazi iz zidova nahraniti se... tobom, naravno. Tobom.

Ali ako je ovo priča, to nije jedna od onih klasičnih priča strave Lowecrafta, Bradburyja ili Poea. Vidite, ja znam - ne sve, ali puno toga. Nisam je počeo pisati kad sam prošlog rujna jednog dana otvorio Derryjevske novine News, pročitao prijepis Unwinova uvodnog saslušanja i shvatio da se klaun koji je ubio Georgea Denbrougha možda vratio. Počeo sam zapravo oko 1980. - mislim da se tad probudio jedan moj usnuli dio... znajući da je možda ponovno došlo vrijeme Onoga.

Koji dio? Noćobdijski, pretpostavljam.

Ili je to možda bio glas Kornjače. Da... mislim da je to posrijedi. Znam da bi Bili Denbrough tako pomislio.

Nalazio sam vijesti o prošlim užasima u starim knjigama; čitao podatke o prošlim grozotama u starim stručnim časopisima; a neprestano bih u pozadini svojih misli, svakim danom malo glasnije, poput mrmora školjke čuo kako jača neka zgušnjujuća sila; kao da sam osjećao miris gorke ozonske arome budućih munja. Počeo sam voditi bilješke za knjigu čiji dovršetak gotovo sasvim sigurno neću doživjeti. Istodobno sam nastavio živjeti svoj život. Na jednoj razini svog mišljenja živio sam - i živim - s najgrotesknijim, satirskim užasima; na drugom sam nastavio živjeti dosadnim životom malogradskog knjižničara: slažem knjige na police, ispunjavam pristupnice za nove članove, isključujem čitače mikrofilmova koje nepažljivi korisnici ostave uključene, šalim se s Carole Danner kako bih želio s njom otići u krevet, a ona mi uzvraća kako bi ona željela otići u krevet sa mnom, a oboje znamo da se ona šali a ja ne, baš kao što oboje znamo da ona neće još dugo ostati u malom mjestu kao što je Derry, a ja ću biti ovdje dok ne umrem, selotejpom lijepiti potrgane stranice u Poslovnom prilogu, sjediti na mjesečnim sastancima u vezi s nabavom novih knjiga s lulom u jednoj i hrpom Bibliotekarskog glasila u drugoj ruci... i buditi se usred noći šaka pritisnutih na usta kako bih zatomio krikove.

Konvencije gotičkih romana su pogrešne. Kosa mi nije pobijeljela. Ne hodam u snu. Nisam počeo izricati tajanstvene komentare ni nositi ploču za spiritističke seanse u džepu sakoa. Mislim da se samo malo češće smijem, to je sve, i ponekad taj smijeh jamačno zazvuči kreštavo i čudnovato, jer me ljudi kadšto čudno gledaju kad se smijem.

Dio mene - dio koji bi Bili nazvao glasom Kornjače - kaže da bi ih trebao sve pozvati, još večeras. No jesam li, čak i sad, sasvim siguran? Želim li biti potpuno siguran? Ne - naravno da ne. Ali, Bože, ono što se dogodilo Adrianu Mellonu toliko sliči na ono što se ujesen 1957. dogodilo bratu Mucavog Billa, Georgieju.

Ako je zaista ponovno počelo, pozvat ću ih. Morat ću. Ali ne još. Prerano je. Posljednji je put počelo polako i nije uzelo maha sve do ljeta 1958. I tako... čekam. A ubijam vrijeme riječima u ovoj bilježnici i dugim trenucima zurenja u zrcalo da bih vidio stranca u kojeg se nekadašnji dječak pretvorio.

Dječakovo je lice bilo knjiško i bojažljivo; lice odraslog muškarca lice je bankovnog službenika iz vestern filmova, čovjeka koji nikad ne izgovori nijednu rečenicu teksta, onoga koji samo digne ruke u zrak i izgleda preplašeno kad uđu pljačkaši. A ako scenarij predviđa da negativci nekog upucaju, on je taj.

Isti stari Mike. Možda pomalo buljavih očiju, malo podbuhao od slabog sna, ali ne toliko da bi se primijetilo a da se pomnjivo ne zagledate iz blizine... blizine poljupca, a ja jako dugo nikom nisam bio toliko blizu. Pogledate li me ovlaš, mogli biste pomisliti: Taj previše čita - i to je sve. Sumnjam da biste naslutili s koliko se napora čovjek blagoga lica bankovnog službenika upinje održati na površini, održati vezu s vlastitim umom... Budem li morao obaviti te pozive, to će možda ubiti neke od njih. To je jedna od stvari s kojima sam se morao suočiti u dugim besanim noćima, noćima kad ležim u krevetu u svojoj staromodnoj plavoj pidžami, naočala uredno sklopljenih i odloženih na noćnom stoliću odmah do čaše s vodom koju tamo uvijek stavljam za slučaj da se noću probudim žedan. Ležim tako u tami, pijuckam vodu i pitam se koliko se toga oni - i ako se - sjećaju. Nekako sam uvjeren da se ne sjećaju ničeg - zato što se ne trebaju sjećati. Ja sam jedini koji čuje glas Kornjače, jedini koji se sjeća, jer sam ja jedini koji je ostao u Derryju. A budući da su se ostali raštrkali na sve četiri strane svijeta, oni ne mogu znati da su njihovi životi poprimili identične obrasce. Vratiti ih ovamo, pokazati im taj obrazac... da, to bi moglo neke od njih ubiti. To bi ih moglo sve ubiti.

I zato to stalno prevrćem u glavi; razmišljam o njima, pokušavam ih ponovno zamisliti onakve kakvi su bili i kakvi bi sad mogli biti, pokušavam zaključiti tko je od njih najranjiviji. Laprdalo Richie Tozier, mislim ponekad - on je bio taj kojeg bi Criss, Huggins i Bowers najčešće stizali, bez obzira na to što je Ben bio tako debeo. Bowers je bio onaj kojeg se Richie najviše bojao - onaj kojeg smo se svi najviše bojali - ali su mu i ostali utjerali strah u kosti. Nazovem li ga tamo u Kaliforniju, hoće li on to doživjeti kao neki užasan Povratak grubijana, dvojice iz groba, a jednog iz ludnice na Juniper Hillu gdje mahnita sve do dana današnjeg? Kadšto mislim da je Eddie bio najslabiji, Eddie sa svojim dominantnim parnim valjkom od majke i strašnom astmom. Beverly? Uvijek je pokušavala zvučati neustrašivo, ali se bojala kao i svi mi ostali. Mucavi Bili, suočen s užasom koji ne nestaje ni nakon što pokrije pisaći stroj? Stan Uris?

Iznad njihovih života visi oštrica giljotine, oštra poput britve, ali što više o tome razmišljam, sve više mislim da oni i ne znaju da je ta oštrica tamo. Ja sam onaj s rukama na ručici. Za njezino povlačenje dovoljno je samo da otvorim svoj adresar s telefonskim brojevima i nazovem ih, jednog za drugim.

Možda neću to morati učiniti. Još se grčevito držim sve slabije nade da sam zamijenio zečje vriskove svog bojažljivog mozga s dubljim, stvarnijim glasom Kornjače. Jer, što imam? Mellona u srpnju. Dijete nađeno mrtvo u Neiboltovoj prošlog listopada i još jedno nađeno u parku Memorial početkom prosinca, neposredno prije snijega. Možda je posrijedi bio skitnica, kako novine kažu. Ili manijak koji je poslije toga otišao iz Derryja ili se ubio zbog kajanja i gađenja nad samim sobom, baš kao što je - možda - po nekim autorima, učinio Jack Trbosjek.

Možda. Ali djevojčica Albrechtovih pronađena je preko puta te proklete stare kuće u Neiboltovoj... a ubijena je istog dana kao i George Denbrough, prije dvadeset sedam godina. A potom mali Johnson, pronađen u parku Memorial, bez jedne noge ispod koljena. Park Memorial je, naravno, dom Derryjeva vodotornja, a dječak je nađen gotovo u samom podnožju. Od vodotornja do Jalovine je kao baciti kamen s ramena; kod vodotornja je Stan Uris vidio one dječake. One mrtve dječake.

No možda su to samo dim i utvare. Možda. Ili slučajnost. Ili možda nešto između toga - neka vrsta zlog odjeka. Je li to moguće? Osjećam da jest. Ovdje u Derryju, sve je moguće.

Mislim da je ono što je nekad bilo ovdje još tu - stvor koji je bio ovdje 1957. i 1958.; stvor koji je ovdje bio 1929. i 1930. kad je maineska Legija bjelačkog ćudoređa spalila Black Spot²⁰; stvor koji je ovdje bio 1904. i 1905. i početkom 1906. - barem dok nije eksplodirala Kitchenerova željezara; stvor koji je ovdje bio 1876. i 1877.; stvor koji se pojavi otprilike svakih dvadeset sedam godina. Ponekad dođe malo ranije, ponekad malo kasnije... ali uvijek dođe. Što se dublje zađe u prošlost, sve je teže naći neusklađene tonove zato što zapisi postaju sve šturiji, a rupe od moljaca u narativnoj povijesti ovog područja sve veće. Ali kad se zna gdje tražiti - i kad da se traži - može se doći prilično blizu iješenju problema. Jer, Ono se uvijek vraća. Ono.

I tako - da: mislim da ću morati obaviti te razgovore. Mislim da je predodređeno da to budemo mi. Nekako, iz nekog razloga, mi smo ti koji smo odabrani da ga zaustavimo jednom zauvijek. Puka sudbina? Puka sreća? Ili ponovno ona prokleta Kornjača? Naređuje li ona osim što govori? Ne znam. I mislim da to nije važno. Prije puno godina Bili je rekao: Kornjača nam ne može pomoći, i ako je to tad bila istina, jamačno je tako i sada. Mislim na to kako stojimo u vodi, držimo se čvrsto za ruke i prisežemo da ćemo se vratiti ako to ikad ponovno počne - stojimo tamo gotovo kao Druidi u krugu, a ruke nam krvare vlastitim obećanjem, dlan o dlan. Obred vjerojatno star koliko i ljudski rod, nesvjestan utor za cijeđenje soka iz kore stabla svih moći - ono koje raste na granici između kraljevstva svega što znamo i onoga što samo slutimo. Zato što sličnosti -

Ali sad oponašam Billa Denbrougha, zamuckujem preko jednog te istog, nabrajam malo činjenica, a puno neugodnih (i prilično maglovitih) pretpostavki, i svakim odlomkom postajem opsjednutiji. Ne vrijedi. Uzalud. Čak i opasno. Ali toliko je teško čekati događaje.

Ova bi bilježnica trebala biti pokušaj prevladavanja ove opsjednutosti širenjem fokusa moje pozornosti - jer ova je priča nešto više od priče o šest dječaka i djevojčici, od kojih nitko nije bio sretan, nitko prihvaćen od svojih vršnjaka, a koji su nabasali na noćnu moru jednog vrućeg ljeta kad je Eisenhower još bio predsjednik. To je, ako hoćete, pokušaj da se fotoaparat odmakne malo unatrag - da se vidi cijeli grad, mjesto gdje gotovo trideset pet tisuća ljudi radi, jede, spava, spolno opći, kupuje i vozi, hoda i pohađa školu, ide u zatvor i kadšto iščezne u tami.

Da bi se znalo što neko mjesto jest, zaista vjerujem da se mora znati što je ono bilo. A ako moram odrediti dan kad je sve ovo za mene ponovno počelo, neka to bude dan početkom proljeća 1980. kad sam otišao posjetiti Alberta Carsona, koji je umro prošlog ljeta - u dobi od devedeset jedne godine - krcat godinama koliko i počastima. On je ovdje bio glavni knjižničar od 1914. do 1960. - nevjerojatan radni vijek, ali je on bio nevjerojatan čovjek - pa pomislim: ako netko zna s kojom povijesti ovog područja valja početi, onda je to Albert Carson. Postavio sam mu svoja pitanja dok smo sjedili na njegovu trijemu, a on mi je odgovorio, hropćući - već se borio s rakom grla koji će ga naposljetku i ubiti.

„Nijedna od njih ne vrijedi ni pišiva boba. Kao što ti vraški dobro znaš.“

„Pa gdje onda da počnem?“

„Da počneš što, za ime Isusovo?“

„Istraživanje povijesti ovog područja. Grada Derryja.“

„Oh. Pa počni s poviješću Frickea i Michauda. Oni su navodno najbolji.“

„A nakon što njih pročitam - „

„Pročitaš? Ali ne! Baci ih u koš za smeće. To ti je prvi korak. Onda pročitaj Buddingera. Brenson Buddinger bio je prokleto površan istraživač i ako je pola od onoga što sam čuo kao dijete bilo istina, bolovao je od neizlječive erekcije, ali kad je riječ o Derryju, srce mu je bilo na pravom mjestu. Većinu je činjenica pogrešno zabilježio, ali ih je zabilježio s osjećajem, Hanlone.“

Malo sam se nasmijao, a Carson se nakesio svojim kožnatim usnama - izraz dobrog raspoloženja koji je zapravo bio pomalo zastrašujući. U tom je trenutku izgledao kao strvinar koji sav sretan stražari nad netom uginulom strvinom, čekajući da postigne pravu razinu ukusne raspadnutosti prije nego što se počne gostiti.

„Kad završiš s Buddingerom, pročitaj Ivesa. Sastavi bilješke o svim ljudima s kojima je razgovarao. Sandy Ives je još na Sveučilištu Maine. Etnolog. Nakon što pročitaš njega, posjeti ga. Počasti večerom. Ja bih ga odveo u Orinoku, zato što večeri u Orinoki kao da nema kraja. Iscijedi iz njega sve što zna. Ispuni bilježnicu imenima i adresama. Porazgovaraj sa starosjediocima s kojima je on razgovarao - s onima koji su još živi; ima nas nekoliko, hah-hah-hah! - i od njih doznaj još imena. Dotad ćeš imati dovoljno toga da staneš na svoje noge, ako si upola bistar koliko mislim da jesi. Ako uhvatiš dovoljno ljudi, doznat ćeš nekoliko stvari kojih u povijesnim knjigama nema. A možda će ti se i san poremetiti.“

„Derry...“

„Što s njim?“

„S Derryjem nešto nije u redu, zar ne?“

„U redu?“ upita on tim šaptavim kreketom. „A što znači to - u redu? Što ti ta riječ znači? Znači li 'u redu' lijepe fotografije Kenduskeaga u suton, Kodachrome od toga i toga, trajanje ekspozicije toliko i toliko? Ako je tako, onda je s Derryjem sve u redu, jer njegovih lijepih fotografija ima na bacanje. Je li u redu to glupo povjerenstvo sparušenih ostarjelih djevica koje skupljaju priloge za spas Guvernerove palače ili za postavljanje komemorativne ploče ispred vodotornja? Ako je to u redu, onda je s Derryjem sve u redu koliko je to moguće, jer imamo sasvim dovoljno starih babetina koje guraju nos u tuđa posla. Je li u redu onaj ružni plastični spomenik Paulu Bunyanu²¹ ispred City Centera? O da mi je kamion napalma i moj stari upaljač Zippo, sredio bih ja tu stvarcu, uvjeravam te... ali ako je nečija estetika dovoljno široka da obuhvati i plastične spomenike, onda je Derry u redu. Pitanje je, što 'u redu' znači za tebe, Hanlone. Ha? Odnosno, što je još važnije, što 'u redu' ne znači?“

Mogao sam samo zavrtjeti glavom. Ili je znao ili nije. Ili će reći ili neće.

„Misliš li na neugodne priče koje se mogu čuti ili na one koje već znaš? Uvijek ima neugodnih priča. Povijest nekog grada ti je poput goleme stare kućerine, pune soba i sobičaka, dizala za hranu i tavana i svih mogućih ekscentričnih mjesta za skrivanje... da ne spominjemo pokoji tajni prolaz. Počneš li istraživati Palaču Derry, pronaći ćeš svašta. Da. Možda kasnije zažališ, ali naći ćeš svašta, a kad se nešto otkrije, ne može se ponovno sakriti, zar ne? Neke su sobe zaključane, ali ključevi postoje... ključevi postoje.“

Oči mu starački lukavo zasvjetlucaju prema meni. „Možeš pomisliti da si nabasao na najgore tajne Derryja... ali uvijek postoji još jedna... Pa još jedna. I još jedna.“

„Znate li - „

„Mislim da ću te sad morati zamoliti da me ispričaš. Grlo mi je danas jako loše. Vrijeme mi je za lijek i za odmor.“ Drugim riječima, evo ti nož i vilica, prijatelju; idi i vidi koliko ćeš drva njima nasjeći.

Počeo sam s Frickeovom poviješću, pa Michaudovom. Poslušao sam Carsonov savjet i bacio ih u koš za otpatke, ali najprije sam ih pročitao. Bile su loše kao što je on i nagovijestio. Pročitao sam Buddingerovu povijest, prepisao fusnote i krenuo njihovim tragom. To je bilo uspješnije, ali fusnote su vam čudne stvari, znate - kao pješačke staze koje vijugaju kroz neku divlju zemlju bezvlašća. Račvaju se, pa još jedanput; u svakom trenutku možete pogrešno skrenuti i naći se u slijepoj ulici zagušenoj dračem ili upasti u močvarno živo blato. „Nađete li fusnotu,“ rekao je jednom profesor bibliotekarstva razredu u kojem sam i ja bio učenik, „zgazite joj glavu i ubijte je prije nego što se stigne razmnožiti.“

A one se zaista množe; kadšto je to dobro, ali mislim da je češće upravo suprotno. One u Buddingerovoj uštogljeno napisanoj Povijesti starog Denyja (Orono: University of Maine Press, 1950.) vrludaju kroz stotinu godina zaboravljenih knjiga i prašnih magistarskih radnji s područja povijesti i folklora, kroz članke iz časopisa koji su prestali izlaziti te između zapanjujućih hrpa gradskih izvješća i anala.

Moji razgovori sa Sandyjem Ivesom bili su zanimljiviji. Njegovi su se izvori ponekad preklapali s Buddingerovim, ali nikad ništa više od toga. Ives je dobar dio života proveo zapisujući oralnu povijest - drugim riječima usmenu predaju - gotovo doslovce, praksa koju bi Branson Buddinger nedvojbeno proglasio neznanstvenom.

Ives je između 1963. i 1966. napisao ciklus članaka o Derryju. Mnogi starosjedioci s kojima je on tad razgovarao bili su mrtvi kad sam ja počeo svoje istraživanje, ali su imali sinove, kćeri, nećake i bratiće. A naravno, jedna od velikih istina o svijetu jest ova: svakog starosjedioca koji umre zamijeni jedan novi. A dobra priča nikad ne umire; uvijek se prenosi predajom. Sjedio sam na mnogim trijemovima i stubama, i popio mnogo čaja, piva Black Label, domaćeg piva, domaćeg vina, vode iz slavine, izvorske vode. Naslušao sam se toga, dok su se zupčanici mog kasetofona okretali.

I Buddinger i Ives potpuno su se slagali u jednome: prvobitna skupina bjelačkih doseljenika brojila je tristotinjak ljudi. Engleza. Imali su povelju i službeni naziv: Derry Company. Zemlja koja im je bila dodijeljena obuhvaćala je ono što je danas Derry, najveći dio Newporta, te kriščice obližnjih gradova. No godine 1741. svi žitelji Derryja jednostavno su - nestali. U lipnju te godine još su bili ovdje - zajednica koja je u to doba brojila tri stotine i četrdeset duša - ali u listopadu ih više nije bilo. Zaselak drvenih kućica ostao je potpuno napušten. Jedna od njih, koja je nekad stajala približno na mjestu gdje se danas križaju Witchamova i Jacksonova, bila je spaljena do temelja. Michaud sa sigurnošću tvrdi da su seljane poklali Indijanci, ali za tu postavku nema temelja - osim te jedne spaljene kuće.

Vjerojatnije je da se nečija peć pregrijala, a kuća planula.

Indijanski pokolj? Sumnjivo. Nema kostiju, nema trupala. Poplava? Ne te godine. Bolest? U okolnim gradovima ni spomena o tome. Jednostavno su nestali. Svi do jednog. Svih tri stotine četrdeset. Netragom.

Koliko ja znam, jedini slučaj donekle sličan tome u američkoj povijesti jest nestanak kolonista na otoku Roanoke, u državi Virginiji. Svaki školarac u zemlji zna za to, ali tko zna za nestanak Derryja? Čini se da to ne znaju čak ni današnji žitelji jer sam se raspitao kod nekoliko srednjoškolaca koji pohađaju obvezatna predavanja iz povijesti Mainea i nijedan od njih o tome nije znao ni slovca. Onda sam pogledao u tekst, Maine nekad i sad. O Derryju ima više od četrdeset stavki, mahom o godinama procvata drvne industrije. Ništa o nestanku prvih kolonista... a opet ta - kako da to nazovem? - i ta se šutnja uklapa u obrazac.

Postoji nekakva zavjesa tišine koja zastire puno toga što se ovdje dogodilo... a opet, ljudi ipak pričaju. Mislim da ljude ništa ne može spriječiti da pričaju. Ali morate dobro slušati, a to je rijetko umijeće. Laskam sebi da sam ga razvio u posljednje četiri godine. A ako nisam, onda sam stvarno nesposoban za taj posao, jer sam imao dovoljno prakse. Jedan mi je starac rekao kako je njegova žena čula glasove koji su joj se obraćali iz odvodne cijevi ispod kuhinjskog sudopera tri tjedna prije smrti njihove kćerke, početkom zime 1957.-58.

Spomenuta djevojčica bila je jedna od prvih žrtava u nizu ubojstava koji je počeo s Georgeom Denbroughom, a završio tek idućeg ljeta.

„Sva sila glasova, a svi su brbljali istodobno“, rekao mi je. On je bio vlasnik Gulfove benzinske crpke u Kansas Streetu i govorio je između sporih, šepavih odlazaka do pumpi gdje je punio rezervoare, mjerio ulje, brisao vjetrobrane. „Rekla je da je jednom odgovorila, iako se prepala. Nagnula se nad odvod, jest, i dreknula u njega. 'Tko ste vi, do vraga?' viknula je. 'Kako se zovete?' A svi su joj ti glasovi odgovorili - gunđanjem, brbljanjem, zavijanjem i podvriskivanjem, vrištanjem i smijehom, čime sve ne. Rekla je da su govorili ono što je onaj opsjednuti reko Isusu: 'Naše je ime Legija', rekli su. Dvje se godine nije htjela približit tom sudoperu. Te sam dvije godine ovdje provodio dvanaest sati dnevno, grbio leđa, a onda moro otić kući i oprat to prokleto suđe.“

Pio je Pepsi iz limenke iz automata kod vrata ureda, čovjek od sedamdeset dvije ili tri godine, u izblijedjelom sivom radnom odijelu, s rijekama bora koje su mu se slijevale iz kutova očiju i usta.

„Sad sigurno mislite da sam munjen,“ rekao je, „al' ću vam reć' još nešto ako isključite taj vrtuljak.“

Isključio sam kasetofon i nasmiješio mu se. „S obzirom na neke stvari koje sam čuo u posljednje dvije godine, morali biste se jako potruditi da me uvjerite da ste ludi“, rekoh ja.

Uzvrati mi osmijeh, ali u njemu nije bilo veselja. „Jedne večeri perem suđe k'o obično - to je bilo u jesen 58., kad se situacija ponovno smirila. Žena mi je bila na katu, spavala. Betty je bila jedino dijete kojim nam se Bog smilovo, i kad su je ubili, moja je žena puno spavala.

Dakle, izvučem zatvarač i voda počne otjecat iz sudopera. Znate onaj zvuk što ga proizvodi voda puna sapunice kad otječe niz odvod? K'o usisavanje, tako nekako. Proizvodila je takav zvuk, al ja nisam na to mislio, već na to kako ću izać' i nasjeć drva u šupi, i baš kad je taj zvuk počeo slabit, začujem tamo dolje svoju kćerku. Čuo sam Betty negdje dolje u tim jebenim cijevima. Kako se smije. Bila je negdje tamo dolje u mraku i smijala se. Samo što je to više bilo kao vrištanje, kad bi se posluhnulo malo bolje. I na jedno i na drugo. Vrištanje i smijeh tamo dolje u cijevima. To je jedini put da sam tako nešto čuo. Možda sam samo zamislio. Al... mislim da nisam.“

Pogledao me i ja pogledam njega. Svjetlo koje je padalo kroz prljava debela stakla na prozorima dodavalo je godine njegovu licu, pa je izgledao prastaro kao Metuzalem. Sjećam se kako me u tom trenutku prožela studen, kako mi je postalo hladno.

„Mislite da lupetam koješta?“ upitao me, starac kojemu je 1957. moglo biti otprilike četrdeset pet godina, starac kojemu je Bog podario jednu jedinu kćer, po imenu Betty Ripsom. Betty su našli u Outer Jackson Streetu, odmah poslije Božića te godine, smrznutu. Njezini su ostaci bili rastrgani.

„Ne“, rekoh ja. „Ne mislim da mi pričate koješta, gospodine Ripsom.“

„A to je i istina“, reče on čudeći se. „Vidim vam to na licu.“ Mislim da mi je tad namjeravao reći još nešto, ali se iza nas oštro oglasi zvono kad je automobil prešao preko gumenog crijeva na asfaltu i zaustavio se kod pumpi. Kad je zvonce zazvonilo, obojica smo poskočili, a ja sam i tiho kriknuo. Ripsom ustane i odšepesa van prema automobilu, brišući ruke o klupko kučine. Kad se vratio, pogledao me kao da sam prilično neugodan neznanac koji je slučajno zalutao s ulice. Pozdravio sam se s njim i otišao.

Buddinger i Ives slažu se u još nečemu: situacija ovdje u Derryju zaista nije u redu; situacija u Derryju nikad nije bila u redu.

Posljednji sam put vidio Alberta Carsona mjesec dana prije nego što je umro. Stanje s grlom mu se pogoršalo; mogao je ispuštati jedino šištavi tihi šapat. „Još namjeravaš pisati povijest Derryja, Hanlone?“

„Još se zabavljam tom idejom“, rekao sam, ali naravno, nikad nisam planirao napisati povijest grada - ne baš - i mislim da je on to znao.

„Trebalo bi ti dvadeset godina,“ šapnuo je, „a nitko to ne bi čitao. Nitko ne bi poželio to pročitati. Okani se toga, Hanlone.“ Pošuti trenutak, a potom doda: „Znaš, Buddinger se ubio.“

Naravno da sam to znao - ali samo zato što ljudi uvijek pričaju, a ja sam naučio slušati.

Članak u New su prozvao je to nesretnim slučajem - padom - a i bila je istina da je Branson Buddinger zaista pao. Ono što su zaboravili spomenuti u New su bilo je da je pao sa stolčića u ormaru i da je u tom trenutku imao omču oko vrata.

„Znaš za ciklus?“ Pogledao sam ga, zaprepašten.

„O, da“, šapne Carson. „Znam. Svakih dvadeset šest ili dvadeset sedam godina. I Buddinger je to znao. Mnogi starosjedioci to znaju, premda je to nešto o čemu ne žele pričati, čak ako ih naliješ cugom do ušiju. Okani se toga, Hanlone.“

Ispružio je ruku nalik na ptičji čaporak. Sklopi je oko mog zapešća, i ja osjetim vrući rak koji mu je nesputano pustošio tijelo, proždirući sve redom, sve što je ostalo a da se moglo pojesti - tad, doduše, teško da je ostalo puno toga; ostava Alberta Carsona tad je već bila gotovo prazna.

„Michael - u ovo se ne trebaš petljati. U Derryju ima stvari koje grizu. Okani se. Okani se. „

„Ne mogu.“

„Onda se pazi“, rekao je. Odjednom su krupne i prestrašene oči djeteta gledale s njegova lica starca na umoru. „Pazi se.“

Derry.

Rođen sam ovdje, u Derry Home Hospitalu; pohađao sam ovdašnju pučku školu; počeo srednjoškolsko obrazovanje u školi u Ninth Streetu, a završio u Derry Highu. Išao na Sveučilište Maine... „nije u Derryju, al je tu, malo niže“, kažu starosjedioci - i onda se vratio ovamo. U Gradsku knjižnicu u Derryju. Ja sam provincijalac koji živi provincijskim životom, jedan od milijuna. Ali. Ali:

Godine 1851. skupina drvosječa otkrila je posmrtne ostatke druge skupine koja je bila provela zimu odsječena snijegom u logoru na gornjem Kenduskeagu - na vrhu onoga što djeca još nazivaju Jalovinom. Bilo ih je ukupno devet, i sva su devetorica bila raskomadana. Kotrljale su se glave... ruke da ne spominjem... pokoja noga... a penis jednoga od njih bio je pribijen na zid brvnare. Ali:

1851. John Markson otrovao je cijelu svoju obitelj, a onda je, sjedeći u sredini kruga koji je načinio od njihovih tijela, pojeo gljivu muharu. Jamačno je umro u paklenim mukama. Gradski policajac koji ga je našao napisao je u izvješću da je najprije pomislio kako mu se njegovo truplo ceri; spomenuo je „Marksonov užasni bijeli osmijeh“. Bijeli osmijeh bila su usta puna gljive-ubojice; Markson je nastavio jesti čak i dok su mu grčevi u trbuhu i pogubni grčevi mišića već razapinjali umiruće tijelo. Ali:

Na Uskrs 1906. godine, vlasnici željezare Kitchener, koja se nalazila tamo gdje sad stoji novo novcato trgovačko središte, organizirali su lov na uskrsno jaje za „svu dobru djecu Derryja“. Lov se održao u golemoj zgradi željezare.

Opasna su područja bila ograđena, a radnici su dobrovoljno pristali stražariti i paziti da se nijedan pustolovni dječak ili djevojčica ne odluči provući ispod prepreka i krenuti u istraživanje. Pet stotina čokoladnih uskrsnih jaja umotanih u šarene vrpce bilo je skriveno u ostalim dijelovima tvornice. Prema Buddingeru, na svako od tih jaja dolazilo je najmanje jedno dijete. Trčala su i smijala se, larmala i vikala kroz utihlu nedjeljnu željezaru, pronalazila jaja ispod divovskih bačava, u ladicama predradnikova stola, uglavljena između velikih zahrđalih zubaca zupčanika, u kalupima na trećem katu (na starim fotografijama ti kalupi sliče modlama iz kuhinje nekog diva). Bila su tu i tri naraštaja Kitchenerovih da promatraju veseli metež i da uruče nagrade na svršetku lova, a to je trebalo biti u četiri sata, bez obzira na to jesu li djeca našla sva jaja ili nisu. No zapravo je svemu došao kraj četrdeset pet minuta ranije, u tri i petnaest. Tad je željezara eksplodirala. Do zalaska sunca iz ruševina je izvučeno sedamdeset dvoje mrtvih. Konačan je broj bio stotinu i dvoje, među kojima osamdeset osmero djece. Iduće srijede, dok je grad još nepomično ležao u zgranutom nijemom razmišljanju o toj tragediji, neka žena u svom stražnjem dvorištu nađe glavu devetogodišnjeg Roberta Dohya zaglavljenu u rašljama u krošnji jabuke. Na zubima malog Dohava bilo je čokolade, a u kosi krvi. On je bio posljednje identificirano truplo. Osmero djece i jedna odrasla osoba nikad nisu pronađeni. Bila j e to najgora tragedija u povijesti Derryja, gora čak i od požara u Black Spotu 1930. godine, i ona nikad nije razjašnjena. Jer sva četiri parna kotla u željezari bila su ugašena. Ne samo zapretana: pogašena. Ali:

Broj ubojstava u Derryju bio je šest puta veći od broja ubojstava u bilo kojem gradiću približne veličine u Novoj Engleskoj. Toliko sam teško povjerovao u te svoje uvodne zaključke, da sam dao brojke jednom gimnazijskom hakeru koji vrijeme koje ne provodi ispred svog Commodorea provodi ovdje u knjižnici. On je otišao čak i nekoliko koraka dalje - zagrebeš li po hakeru, otkriješ manijaka - dodavši još desetak gradića onome što je nazvao „statističkim pulom“ i donio mi računalni grafikon na kojem Derry strši kao gnojni palac. „Ovdašnji su ljudi jako naprašiti, gospodine Hanlon“, bio je njegov jedini komentar. Nisam mu odgovorio. Da jesam, možda bih mu rekao kako nešto u Derryju u svakom slučaju jest naprasito.

Ovdje u Derryju djeca neobjašnjivo nestaju i ne bivaju pronađena, njih između četrdeset i šezdeset godišnje. Uglavnom tinejdžeri. Pretpostavlja se da bježe od kuće.

Neki od njih vjerojatno i bježe.

A u razdobljima koja bi Albert Carson nesumnjivo nazvao vremenom ciklusa, broj nestanaka vine se nebu pod oblake. Primjerice 1930. godine - kad je izgorio Black Spot - u Derryju je nestalo više od stotinu sedamdesetero djece - a morate znati da su to samo nestanci prijavljeni policiji. Što znači i dokumentirani. Ništa iznenađujuće u tome, rekao mi je sadašnji šef policije kad sam mu pokazao statistiku. Bilo je to doba depresije. Većini njih vjerojatno je dosadilo jesti juhu od krumpira i gladovati kod kuće pa su uzeli put pod noge u potrazi za nečim boljim.

Godine 1958. u Derryju je prijavljen nestanak stotinu dvadeset sedmero djece, u dobi između tri i devetnaest godina. Je li i 1958. bila depresija? upitao sam šefa Rademachera. Ne, rekao je on, ali ljudi se seljakaju, Hanlone. Djecu osobito svrbe tabani. Posvađaju se sa svojima jer su kasno došli sa spoja i bum - nema ih.

Pokazao sam šefu Rademachera fotografiju Chada Lowea, koja se pojavila u Derryjevskom Newsu u travnju 1958. Mislite da je i ovaj pobjegao poslije svađe s roditeljima jer se kasno vratio kući, šefe Rademacheru? Bile su mu tri i pol godine kad mu se zametnuo svaki trag.

Rademacher se upilji u me kiselim pogledom i reče mi da mu je bilo jako ugodno razgovarati sa mnom, ali da, ako nemam dragih pitanja, on ima dragog posla. Otišao sam. Uklet, opsjednutost, jazbina.

Netko ili nešto koga često salijeću ili opsjedaju duhovi ili sablasti, kao u cijevima ispod sudopera; pojavljivati se ili svraćati često, svakih dvadeset pet, dvadeset šest ili dvadeset sedam godina; nastamba većih životinja u zemlji gdje se one hrane, kao u slučajevima Georgea Denbrougha, Adriana Mellona, Betty Ripsom, djevojčice Albrechtovih, sina Johnsonovih. Nastamba veće životinje u zemlji. Da, to je ono što mene proganja. Ako se dogodi još nešto - bilo što - pozvat ću ih. Morat ću. U međuvremenu, imam svoje pretpostavke, nemiran san i svoje uspomene - svoje proklete uspomene. O i još nešto - imam ovu bilježnicu, zar ne? Moj Zid plača. I tako sjedim, ruka mi drhti tako da jedva mogu pisati, sjedim u praznoj knjižnici poslije zatvaranja, osluškujem slabe zvukove s crnih polica, motrim sjene koje bacaju žute okrugle svjetiljke kako bih bio siguran da se ne miču... ne mijenjaju. Sjedim pokraj telefona.

Položio sam slobodnu raku na njega... pustio je da sklizne... dotakne rupice na brojčaniku koje bi me mogle povezati sa svima njima, s mojim starim kompićima. Zašli smo zajedno duboko.

Zašli smo zajedno u tamu.

Hoćemo li izaći iz crne tame uđemo li u nju dragi put?

Mislim da nećemo.

Bože, daj da ih ne moram pozvati. Bože, molim te.

DRUGI DIO

LIPANJ 1958.

„Moja površina sam ja. Ispod koje je kao svjedok, mladost pokopana. Korijeni? Svatko ima korijene.“

William Carlos Williams, Paterson

„Katkad se pitam što da učinim, Nema lijeka za ljetnu tugaljivost.“

Eddie Cochran

ČETVRTO POGLAVLJE

Ben Hanscom pada

1

OKO 23:45 JEDNA OD STJUARDESA KOJA JE POSLUŽIVALA HRANU U PRVOM RAZREDU na letu United Airlinesa od Omahe do Chicaga, let 41, doživi strašan šok.

Nekoliko trenutaka joj se činilo da je čovjek na sjedištu 1-A umro.

Kad se ukrcao u Omahi, pomislila je: „Opa, evo nevolje. Pijan kao letva.“ Smrad viskija oko njegove glave načas je podsjeti na oblak prašine koji uvijek okružuje onog musavca u stripu Peanuts - onog što se zove Pig Pen. Bila je nervozna zbog prvog posluživanja, jer tad poslužuje piće. Bila je sigurna da će ovaj tražiti piće - vjerojatno duplo. A tad će morati odlučiti hoće li mu ga poslužiti ili neće. A da to ne bi bila jedina zabava, noćas su ih cijelim putem pratili prolomi oblaka i ona je prilično sigurna da će u jednom trenutku taj čovjek, vitak tip odjeven u traperice i finu platnenu košulju, početi povraćati.

Ali kad je došlo vrijeme prvog posluživanja, taj je visoki muškarac naručio samo soda-vodu, uljudno kako se samo poželjeti može. Njegova žaruljica za posluživanje nije se upalila i stjuardesa uskoro zaboravi na njega jer je imala puno putnika i posla. Let je zapravo bio od onih koje želiš zaboraviti čim se završe, jedan od onih tijekom kojih bi se mogao - da imaš vremena - upitati hoćeš li uopće preživjeti.

United 41 vozi slalom između gadnih džepova munja i gromova kao dobar skijaš koji se spušta nizbrdo. Zrak je zagušljiv. Putnici uzvikuju i zbijaju tjeskobne šale o munjama koje šepale i gase u gustim stupovima oblaka oko zrakoplova. „Mama, to Bog slika anđele?“pita dječačić, a njegova majka, prilično zelena u licu, drhtavo se smije. Ispostavi se da je prvo posluživanje ujedno bilo i posljednje na letu 41 te noći. Signal za vezanje pojasova upalio se dvadeset minuta poslije polijetanja i ostao upaljen. Stjuardese bez obzira na to ostaju u prolazima i odgovaraju na zvonjavu pozivnih tipki koje se glasaju poput prdaca fino odgojenih ljudi.

„Rigoletto večeras ima puno posla“, kaže joj glavna stjuardesa dok se mimoilaze u prolazu; glavna stjuardesa vraća se u turističku klasu s novom zalihom vrećica za povraćanje. To je napola šifra, napola šala. Rigoletto uvijek ima posla na truckavim letovima. Zrakoplov je propao, netko je tiho zavapio, stjuardesa se malo okrenula i ispružila ruku da održi ravnotežu i tad pogleda ravno u zureće, slijepe oči čovjeka u 1-A.

O, Bože moj blagi, on je mrtav, pomisli ona. Cuga koje se nalio prije ukrcaja... pa truckanje... njegovo srce... umro je od straha.

Oči vitkog čovjeka počivaju na njezinima, ali je ne vide. Ne miču se. Savršeno su staklaste. Nedvojbeno oči mrtvaca.

Stjuardesa se okreće od tog užasnog pogleda dok joj srce tuče u grlu kao da će joj pobjeći, i pita se što da radi, kako dalje, zahvaljuje Bogu što pokraj tog čovjeka ne sjedi nitko tko bi možda vrisnuo i pokrenuo paniku. Odluči najprije obavijestiti glavnu stjuardesu, a onda muške članove posade. Možda će ga oni moći zamotati u deku i sklopiti mu oči. Pilot će ostaviti upaljen signal za pojasove čak i ako se vrijeme poboljša, tako da nitko neće doći u prednji dio zrakoplova u zahod, a kad se ostali putnici budu iskrcavali, pomislit će da je zaspao...

Te joj misli brzo prolaze glavom i ona se okrene da baci još jedan pogled provjere. Mrtve, slijepe oči upiljene u njezine... a tad mrtvac podigne svoju čašu sode i otpije iz nje.

Baš tad zrakoplov ponovno zaglavinja, nagne se i stjuardesin tihi vrisak iznenađenja izgubi se u drugom, zdušnijem, uzviku straha svih putnika. Čovjekove se oči tad pomaknu - ne jako, ali dovoljno da ona shvati da je on živ i da je vidi. Ona pomisli: Bože, kad se ukrcavao, pomislila sam da je pedesetpetogodišnjak, ali je on još daleko od toga, bez obzira na prosijedu kosu.

Prilazi mu, premda iza sebe čuje nestrpljivu zvonjavu pozivnih tipki (Rigoletto večeras zaista ima posla: poslije besprijekorno sigurnog slijetanja na O'Haru za trideset minuta, stjuardese će baciti više od sedamdeset vrećica za povraćanje).

„Sve u redu, gospodine?“ pita ona smješkajući se. Smiješak je lažan, nestvaran.

„U najboljem redu „, kaže vitki muškarac. Ona pogleda kupon prve klase utaknut u mali prorez na naslonu njegova sjedišta i vidi da se preziva Hanscom. „U najboljem redu. Ali večeras je malo čupavo, zar ne? Mislim da imate dovoljno problema i bez mene. Ne obazirite se na mene. Meni je -“ Uputi joj sablastan osmijeh, osmijeh koji je podsjeti na strašila koja lepeću na ogoljenim poljima u studenome. „Menije jako dobro. „

„Izgledali ste (mrtvi) malo pod utjecajem vremena. „

„Mislio sam na stare dane“, kaže on. „Tek sam večeras shvatio da postoje stvari kao što su stari dani, barem što se mene tiče.“

Ponovno zvonjava pozivnih tipki. „Stjuardeso, može malo? „pozove netko nervozno. „Pa, ako ste sasvim sigurni da vam je dobro-“

„Razmišljao sam o brani koju sam podigao s nekim svojim prijateljima“, kaže Ben Hanscom. „S prvim prijateljima koje sam imao, pretpostavljam. Gradili su branu kad sam ja... „ Zašuti, pogleda zaprepašteno, a onda se nasmije. To je iskren smijeh, gotovo bezbrižan smijeh dječaka, i on zvuči vrlo čudno u ovom uzdrmanom i propinjućem zrakoplovu. „...kad sam pao pred njih. Gotovo doslovce. U svakom slučaju, pošteno su zasrali s tom branom, toga se sjećam.“

„Stjuardeso?“

„Ispričajte me, gospodine - moram ponovno krenuti u redoviti obilazak.“

„Naravno. „

Ona odbrza, sretna što se otarasila tog pogleda - tog ubitačnog, gotovo hipnotičkog pogleda.

Ben Hanscom okrene glavu prema prozoru i pogleda van. Munja sijevne u golemim tmastim olujnim oblacima trinaest kilometara od desnog krila. U isprekidanim bljeskovima svjetlosti, oblaci izgledaju kao golemi prozirni mozgovi puni crnih misli.

Opipa džep svog prsluka, ali srebrnih dolara nema. Iz njegova džepa u džep Rickyja Leeja. Odjednom poželi da je bar jedan sačuvao. Mogao bi dobro doći. Naravno, moglo bi se otići do bilo koje banke - dakako, kad se ne truckaš na visini od devet tisuća kilometara - i nabaviti pregršt srebrnih dolara, ali se ušljivim bakrenim pljeskavicama koje vlada danas pokušava prodati pod pravi kovani novac ne može ništa učiniti. A za vukodlake, vampire i kojekakve stvorove koji gmižu na svjetlosti zvijezda, potrebno je srebro, čisto srebro. Potrebno je srebro da bi se zaustavila neman. Potrebno je -

Zatvori oči. Zrak oko njega orio se od zvonjave. Zrakoplov se njihao, tresao, poskakivao, a zrak je bio pun zvonjave. Zvonjave? Ne... zvona.

Bila su to zvona, bilo je to zvono, zvono nad zvonima, ono koje jedva čekaš cijelu godinu nakon što škola izgubi draž novine, što se uvijek događa potkraj prvog tjedna. Zvono, ono koje je ponovno označilo slobodu, apoteoza svih školskih zvona.

Ben Hanscom sjedi na svom sjedištu u prvom razredu, visi u zraku usred gromova na devet tisuća kilometara visine, lica okrenuta prema prozoru, i osjeća kako je zid vremena odjednom otančao; počela se događati neka užasna i predivna peristaltika. On misli: Bože moj, probavlja me vlastita prošlost.

Munja mu poigrava na licu i, premda on to ne zna, svanuo je novi dan. Dan 28. svibnja 1985. postao je 29. svibnja iznad mračne i olujne zemlje kakva je večeras zapadni Illinois; farmeri bolnih leđa od sjetve spavaju ispod njega kao zaklani i sanjaju svoje živahne snove, a tko zna što se sve miče po njihovim stajama, podrumima i poljima dok munje pale, a gromovi žare? Nitko to ne zna; znaju samo da sile divljaju noćas, a da zrak mahnita od jake voltaže nevremena.

Ali se to čuju zvona na devet tisuća kilometara kad je zrakoplov ponovno izbio na čistinu, kad mu se kretanje stabiliziralo; zvona su to; to je ono zvono dok Ben Hanscom spava; a dok spava, onaj zid između prošlosti i sadašnjosti nestaje sasvim i on se kotrlja natrag kroz godine poput čovjeka koji pada u dubok bunar - ili Wellsov putnik kroz vrijeme, koji pada sa slomljenom željeznom ručicom u jednoj ruci, sve niže i niže, u zemlju Morlocka, gdje strojevi tutnje u tunelima noći. Sad je 1981., 1977., 1969.; i odjednom je tu, u lipnju 1958.; žarka ljetna svjetlost je posvuda i iza usnulih vjeđa Bena Hanscoma zjenice se suze po naredbi njegova snivajućeg mozga, koji ne vidi tamu koja leži nad zapadnim Illinoisom, već jarku svjetlost sunca lipanjskog dana u Derryju u Maineu, prije dvadeset sedam godina. Zvona.

Ono zvono.

Škola.

Škola je.

Škola je...

2

GOTOVA!

Zvuk zvona nastavio je zvrčati hodnicima škole u Derryju, velike zgrade od opeke u Jacksonovoj, i na njegov zvuk djeca u Benovu petom razredu spontano zakliču - a gospođa Douglas, najčešće vrlo stroga nastavnica, nije ih ni pokušala utišati. Možda je znala da bi to bilo nemoguće.

„Djeco“, obrati im se ona kad se graja stišala. „Može malo pažnje još samo minutu?“

U učionici nastane žamor uzbuđenog brbljanja pomiješan s nekoliko jauka. Gospođa Douglas držala je u ruci njihove knjižice.

„Nadam se da sam prošla“, zacvrkuće Sally Mueller Bevi Marsh koja je sjedila u susjednoj desetini. Sally je bila pametna, lijepa, živahna. I Bev je bila lijepa, ali ovog poslijepodneva nije bila ni najmanje živahna, bez obzira na posljednji dan škole. Sjedila je i namrgođeno gledala u svoje mokasinke. Na jednom obrazu vidjela se izblijedjela žuta masnica.

„Jebe mi se hoću li proći ili neću“, reče Bev.

Sally frkne. Dame se ne služe takvim rječnikom, poručivao je taj frktaj. Onda se okrene prema Greti Bowie. Sally se ionako vjerojatno zabunila i obratila Beverly samo zbog uzbuđenja zvonom koje je označilo svršetak još jedne školske godine, pomisli Ben. I Sally Mueller i Greta Bowie potjecale su iz imućnih Obitelji s kućama u West Broadwayu dok je Bev u školu dolazila iz jedne od onih sirotinjskih stambenih zgrada u Lower Main Streetu. Ulice Lower Main Street i West Broadway bile su udaljene samo dva kilometra, ali čak je i dijete kao Ben znalo da je stvarna udaljenost bila kao ona između Zemlje i Plutona. Bilo je dovoljno pogledati jeftini pulover Beverly Marsh, njezinu preveliku suknju koja je vjerojatno potjecala iz kutije s rabljenom odjećom iz Vojske spasa, te u njezine iznošene mokasinke da bi se shvatilo koliko su daleko jedna od druge. Ali je Benu ipak Beverly bila simpatičnija - puno simpatičnija. Sally i Greta imale su lijepu odjeću i pretpostavljao je da si otprilike svakih mjesec dana daju trajnu ili minival ili nešto slično, ali nije smatrao da to i najmanje mijenja bit stvari. Mogle su si davati trajnu svaki dan, a svejedno bi bile samo dvije uobražene glupače.

Smatrao je da je Beverly simpatičnija... i puno ljepša, premda joj se ni u milijun godina ne bi usudio nešto takvo reći. Ali svejedno, ponekad, usred zime, kad je vanjska svjetlost bila uspavljujuće žuta, poput mačke sklupčane na sofi, kad je gospođa Douglas tupila s matematikom (kako dijeliti višeznamenkaste brojeve ili kako naći zajednički nazivnik za dva razlomka da bi ih se moglo zbrojiti) ili čitala pitanja iz Blistavih mostova ili pričala o rezervama kositra u Paragvaju, tih dana kad se činilo da školi nikad neće doći kraj - a to nije ni bilo važno jer je cijeli svijet vani bio pokriven bljuzgavicom - tih dana Ben bi kadšto pogledao Beverly iskosa, krišom, i srce bi ga istodobno očajnički zaboljelo, ali se nekako i razgalilo. Vjerojatno se pali na nju, ili je u nju zaljubljen, razlog zbog kojeg bi uvijek pomislio na Beverly kad bi The Penguins na radiju zapjevali „Earth Angel“ „my darling dear/love you all the time...“

Aha, bilo je to glupo, nego što, slinavo poput upotrijebljene papirnate maramice, ali je bilo i u redu, zato što on to nikad neće priznati. Mislio je da je debelim dječacima dopušteno voljeti lijepe djevojčice jedino u sebi. Kad bi nekome rekao što osjeća (kao da je imao kome), ta bi osoba vjerojatno doživjela srčani udar od smijeha. A ako bi ikad to priznao Beverly, ona bi se ili nasmijala (loše) ili bi joj se od gađenja digao želudac (još gore).

„Molim vas da dođete čim vas prozovem. Paul Anderson... Carla Bordeaux... Greta Bowie... Calvin Clark... Cissy Clark...“

Kako ih je ona prozivala, učenici petog razreda gospođe Douglas izlazili su jedan za drugim (osim blizanaca Clark koji su kao i uvijek došli zajedno, držeći se za ruke, neraspoznatljivi osim po dužini svoje jako blonde kose i činjenici da ona nosi haljinu, a on traperice), uzimali svoje žućkaste knjižice s američkom zastavom i prisegom vjernosti na prednjoj strani korica, te Očenašem na poleđini, odlazili smireno iz razreda... a onda potrčali niz hodnik do mjesta gdje su velika ulazna vrata bila širom otvorena i podbočena.

Onda bi istrčali van u ljeto i izgubili se: neki na biciklima, neki skakućući, neki jašući nevidljive konje i plješćući se po bedrima ne bi li proizveli topot kopita, neki zagrljeni, pjevajući: „Moje su oči vidjele divotu spaljivanja škole“ na melodiju Borbene himne republike.

„Marcia Fadden... Frank Frick... Ben Hanscom...“ On ustane, uputi posljednji kriomični pogled Beverly Marsh za to ljeto (tako je tad mislio) i priđe katedri gospođe Douglas, jedanaestogodišnji klinac s dupetom veličine otprilike države New Mexico - spomenuto dupe bilo je upakirano u užasne nove traperice koje su odašiljale strelice svjetla s bakarnih zakovica i glasale se vuš-vuš-vuš kako su mu se debela bedra trljala jedno o drugo. Bokovi su mu se njihali kao u djevojčice. Trbuh mu se valjao s jedne strane na drugu. Bio je odjeven u debelu vrećastu majicu iako je bilo toplo. Gotovo uvijek je nosio vrećaste majice jer se počeo duboko stidjeti svog prsnog koša od prvog dana škole poslije božićnih praznika kad je bio odjenuo jednu od novih Ivy League košulja koje mu je poklonila majka, a Belch Huggins, koji je tad bio u šestom razredu, zakriještao: „Hej, dečki! Pogledajte što je Djed Božićnjak donio Benu Hanscomu za Božić! Veliki par sisa!“ Belch se gotovo prevalio na pod od svoje ukusne duhovitosti. I drugi su se nasmijali - među njima i nekoliko djevojčica. Da je u tom trenutku ispod njega zjanula jama koja vodi u donji svijet, Ben bi u nju propao a da ne bi ni pisnuo... ili možda uz najnečujniji zahvalni mrmor.

Od tog dana nosio je debele majice. Imao ih je četiri - vrećasto smeđu, vrećasto zelenu i dvije vrećasto plave. Bila je to jedna od stvari u kojima se uspio usprotiviti svojoj majci, jedna od malobrojnih crta koju je, tijekom svog mahom ugodnog djetinjstva, morao povući. Da je tog dana vidio Beverly Marsh kako hihoće s ostalima, vjerojatno bi svisnuo.

„Bilo mi je zadovoljstvo što si mi ove godine bio učenik, Benjamine“, reče gospođa Douglas pružajući mu knjižicu.

„Hvala, gospođo Douglas.“

Podrugljivi falseto doleprša odnekud iz pozadine prostorije: „Fala, gospa Douglas.“

Bio je to, naravno, Henry Bowers. Henry je bio u petom razredu s Benom umjesto u šestom sa svojim kompićima Belchom Hugginsom i Victorom Crissom zato što je ponavljao razred. Benu se činilo da će Bowers ponovno opetovati godinu. Njegovo ime nije bilo prozvano kad je gospođa Douglas uručivala knjižice, a to je značilo nevolje. Benu je zbog tog bilo neugodno, jer ako Henry ponovno bude ponavljao godinu, Ben će djelomice biti odgovoran za to... a Henry je to znao.

Prošlog tjedna, u vrijeme završnih godišnjih testova, gospođa Douglas ih je ispremiješala tako što je izvlačila imena iz šešira na katedri. Ben je završio u zadnjem redu pokraj Henryja Bowersa. Kao i uvijek, Ben je savio ruku oko svog papira, a onda se nagnuo nad njega, osjećajući na neki način ugodan pritisak svog trbuha o klupu, oblizujući povremeno svoju Be-Bop olovku radi nadahnuća.

U utorak, otprilike na polovici ispita iz matematike, do Bena preko prolaza doplovi šapat. Bio je tih, prigušen i stručan poput šapta zatvorskog veterana koji prenosi poruku u zatvorskom dvorištu u vrijeme rekreacije: „Daj da prepišem.“

Ben je pogledao ulijevo, ravno u crne i gnjevne oči Henryja Bowersa. Henry je bio krupan dječak čak i s dvanaest godina. Ruke i noge bile su mu nabijene mišićima zemljoradnika. Njegov otac, za kojeg se pričalo da je lud, imao je malu okućnicu na kraju Kansas Streeta, blizu granice grada Newporta, i Henry je bar trideset sati tjedno okopavao, plijevio, sadio, vadio kamenje, sjekao drva i žeo, kao da je bilo nešto za žetvu.

Henryjeva je kosa bila ošišana srdito ravno i kratko, dovoljno kratko da se kroz nju providi bijela lubanja. Sprijeda je stavljao Butch-Wax²², iz tube koju je uvijek nosio u džepu traperica, pa mu je kosa tik iznad čela izgledala poput zuba motorne kosilice. Oko njega je uvijek visio miris znoja i kaugume Juicy Fruit. U školuje nosio ružičastu motorističku jaknu s orlom na leđima. Jednom je neki učenik četvrtog razreda bio nepažljiv i nasmijao se toj jakni. Henry se ustremio na malog bezobraznika, gibak kao lasica i brz kao guja, pa bijednika dvaput odalamio od rada zaprljanom šakom. Bezobraznik je ostao bez tri prednja zuba. Henry je dobio dvotjedne praznike. Ben se bio nadao, nejasnom ali gorućom nadom ugnjetenih i teroriziranih, da će Henryja izbaciti iz škole a ne samo suspendirati. Nije bio te sreće. Kukolj uvijek ispliva.

Kad mu je suspenzija prošla, Henry se kočoperno ušetao u školsko dvorište, ubojito blistav u svojoj ružičastoj motorističkoj jakni, s toliko Butch-Waxa u kosi da se činilo kao da mu kosa vrišti s lubanje. Na oba oka imao je natečene, raznobojne tragove batina koje je dobio od ludog oca zbog „tučnjave na igralištu“. Tragovi batina su naposljetku izblijedjeli; no nije i lekcija djeci koja su nekako morala ostvariti suživot s Henryjem u Derryju. Koliko je Ben znao, nakon toga nitko više nije rekao ni riječi o Henryjevoj ružičastoj motorističkoj jakni s orlom na leđima.

Kad je Henry mrko došapnuo Benu da mu da prepisati od njega, kroz Benov mozak - koji je bio brz i hitar koliko mu je tijelo bilo gojazno - prolete tri misli u razmaku od nekoliko sekundi. Prva je bila ta da će, ako gospođa Douglas uhvati Henryja kako prepisuje odgovore s njegova papira, obojica dobiti na testu nulu. Druga je bila to da će ga, ako mu ne dopusti prepisati, Henry poslije škole sigurno uhvatiti i prilijepiti njemu svoj nadaleko poznati dvostruki kroše, dok će ga Huggins vjerojatno držati za jednu, a Criss za drugu ruku.

Bile su to djetinje misli i u tome nije bilo ničeg iznenađujućeg, jer on i jest bio dijete. No treća i posljednja misao bila je složenija - gotovo odrasla.

On me može srediti, to je sigurno. Ali možda ću ga se uspjeti kloniti posljednji tjedan škole. Prilično sam siguran da bi mi to moglo uspjeti, potrudim li se. A mislim da će preko ljeta on na to zaboraviti. Da. Prilično je glup. A padne li na ovom testu, možda će morati ponovno ponavljati razred. A ako bude ponavljao, ja ću biti u razredu ispred njega. Više neću biti s njim u istoj prostoriji... Otići ću u srednju školu prije njega. Ja... mogao bih ga se osloboditi.

„Daj da prepišem“, šapne Henry ponovno. Njegove crne oči sad su žegle, zahtijevale.

Ben odmahne glavom i još više svine ruku oko svog papira.

„Sredit ću te, debeljko“, šapne Henry, sad malo glasnije. Njegov je papir bio potpuno čist, izuzevši imena. Bio je očajan. Padne li na ispitu i još jednom ponavlja razred, otac će mu rascopati glavu batinama. „Daj da prepišem ili ću te gadno srediti.“

Ben ponovno odmahne glavom, a vilice su mu podrhtavale. Bio je uplašen, ali i odlučan. Prvi put u životu shvatio je da se svjesno odlučio za neki postupak i to ga je također uplašilo, iako nije točno znao zašto - proći će puno godina prije nego što će shvatiti da ga je više od Henryja prestrašila hladnokrvnost njegovih kalkulacija, promišljen i pragmatični proračun troškova, s nagovještajem skorašnjeg odrastanja. Henryja će možda izbjeći. No kad-tad će morati odrasti, a tad će gotovo uvijek razmišljati na taj način.

„Je li to netko priča otraga?“ reče tad gospođa Douglas, vrlo razgovijetno. „Ako je tako, smjesta neka prestane.“

Sljedećih deset minuta zavlada tajac; male glave ostale su pomnjivo pognute nad ispitnim papirima koji su mirisali na aromatičnu ljubičastu geštetner tintu, a onda Henryjev šapat ponovno doplovi preko prolaza, tanak, jedva čujan, jeziv u mirnoj sigurnosti svog obećanja:

„Mrtav si, debeli.“

3

BEN UZME SVJEDODŽBU I POBJEGNE, ZAHVALAN ONIM BOGOVIMA KOJI ČUVAJU debele jedanaestogodišnjake na tome da Henryju Bowersu, zahvaljujući abecednom redu, nije bilo dopušteno da šmugne iz razreda prije Bena i negdje ga dočeka.

Nije otrčao niz hodnik kao ostala djeca. Mogao je potrčati, i to prilično brzo za dijete svoje kilaže, ali je bio živo svjestan kako smiješno pritom izgleda. No hodao je brzo i uskoro iz svježeg školskog hodnika koji je mirisao na knjige izronio na jarko lipanjsko sunce. Ostane na trenutak stajati lica podignuta prema tom suncu, zahvalan na njegovoj toplini i svojoj slobodi. Rujan je bio milijun godina daleko od današnjeg dana. Kalendar možda kaže nešto drugo, ali kalendar laže. Ljeto će biti puno duže od zbroja svojih dana i pripada njemu. Osjećao se visokim poput vodotornja i širokim poput grada.

Netko se zabuba u njega - i to jako. Ugodne misli o ljetu koje leži pred njim budu mu istjerane iz glave dok se divlje klatio na rubu kamenih stuba da povrati ravnotežu. U posljednji se trenutak čvrsto uhvati za željeznu ogradu i izbavi od neugodnog pada.

„Sklanjaj mi se s puta, mješino jedna.“ Bio je to Victor Criss, kose začešljane prema natrag kao u Elvisovoj kokotici, sjajne od Brylcreema. Siđe niz stube i ode stazom prema ulaznim vratima, s rukama u džepovima traperica, ovratnika košulje podignuta na frajerski način, i metalnim pločicama na teškim čizmama koje su greble i lupkale.

Ben, kome je srce još brzo tuklo od straha, ugleda Belcha Hugginsa kako stoji preko puta ulice i puši. Mahne rukom Victoru i pruži mu cigaretu kad mu se Victor pridružio. Victor povuče dim, vrati cigaretu Belchu, a potom pokaže prema mjestu gdje je stajao Ben, sad negdje na polovici stuba. Reče nešto i obojica prasnu u smijeh. Benovo se lice potmulo žarilo. Uvijek te se dočepaju. Bilo je to kao sudbina ili nešto slično.

„Ovo ti se mjesto toliko sviđa da ćeš tu stajati cijeli dan?“ reče glas pokraj njega.

Ben se okrene i lice mu se još jače zažari. Bila je to Beverly Marsh, crvenkastokestenjaste kose poput zasljepljujućeg oblaka oko glave i na ramenima i prelijepih sivozelenih očiju. Njezin pulover, rukava podignutih do lakata, bio je iznucan oko vrata i vrećast gotovo kao i Benova majica. Svakako odveć vrećast da bi se vidjelo niče li joj već nešto na prsima, ali Benu to nije bilo važno; kad se ljubav dogodi prije puberteta, dođe u valovima tako bistrim i silnim da se njezinu jednostavnom imperativu nitko ne može suprotstaviti pa se Ben nije ni trudio to pokušati. Jednostavno se predao. Osjećao se i budalasto i ushićeno, i bijedno postiđeno kao nikad u životu... a ipak i nesumnjivo blaženo. Ti su se beznadni osjećaji smiješali u opojno piće od kojeg je istodobno osjećao mučninu ali i radost.

„Ne“, zarokće on. „Zamisli - ne.“ Na licu mu se pojavi širok osmijeh. Znao je koliko idiotski izgleda, ali se nije mogao suzdržati.

„To je dobro. Jer škola je gotova, znaš. Hvala Bogu!“

„Lijepo...“ Ponovno je zaroktao.

Morao se nakašljati, pa je još više pocrvenio. „Lijepo se provedi preko ljeta, Beverly.“

„I ti, Ben. Vidimo se dogodine.“

Ona brzo siđe niza stube, a Ben svojim zaljubljenim okom obuhvati sljedeće: kričavi škotski uzorak njezine suknje, poskakivanje njezine crvene kose po leđima pulovera, njezinu mliječnu put, malu zaliječenu posjekotinu preko stražnje strane nožnog lista i (iz nekog razloga ovo posljednje izazove novi val osjećaja koji ga zapljusne toliko snažno da se ponovno morao uhvatiti za ogradu; osjećaj je bio silan, nemušt, milosrdno kratkotrajan; možda neki hormonski signal, nerazumljiv njegovu tijelu, u kojem su endokrine žlijezde još spavale gotovo bez snova, no blještav poput ljetne munje), jarko zlatni lančić oko gležnja koji je nosila tik iznad desne mokasinke i koji je namigivao suncu u blistavim malim odbljescima.

Otme mu se zvuk - nekakav zvuk. On siđe niza stube poput klecavog starca i stane u podnožju, gledajući za njom dok nije skrenula lijevo i iščeznula iza visoke živice koja je odvajala školsko dvorište od pločnika.

4

STAJAO JE TAMO SAMO TRENUTAK, A ONDA, DOK SU GRUPICE DJECE JOŠ PROMICALE trčeći pokraj njega i derući se, on se sjeti Henryja Bowersa i požuri iza zgrade. Prijeđe preko igrališta za niže razrede, prelazeći prstima po lancima ljuljački kako bi zazveckali, hodajući preko klackalica. Izađe kroz puno manja vrata koja su vodila na Charter Street i okrene lijevo, ne osvrnuvši se nijednom prema hrpi kamenja u kojoj je proveo najveći dio proteklih devet mjeseci. Strpa knjižicu u stražnji džep i počne fućkati. Na nogama je imao par Kedsica, ali, koliko je mogao zaključiti, njihovi potplati nekih osam ulica nisu ni dotaknuli pločnik.

Škola je završila malo poslije podneva; majka mu se neće vratiti kući barem do šest, jer petkom poslije posla odlazi u Shop'n Save. Ostatak dana bio je njegov.

Ode do parka McCarron i neko vrijeme ostane sjediti ispod stabla, ne radeći ništa osim što bi povremeno tiho prošaptao „Volim Beverly Marsh“. Svaki put kad bi to izgovorio, osjećao se sve bezbrižnije i romantičnije. U jednom trenutku, kad je skupina dječaka ušetala u park i počela birati strane za utakmicu bejzbola, dvaput je prošaputao riječi

„Beverly Hanscom“, a potom je morao zagnjuriti lice u travu dok mu se gorući obrazi nisu ohladili.

Uskoro poslije toga ustao je i zaputio se kroz park prema Aveniji Costello. Kad prođe još pet ulica, stići će do Gradske knjižnice koja mu je, vjerojatno, cijelo ovo vrijeme i bila odredište. Gotovo je izašao iz parka kad ga ugleda učenik šestog razreda po imenu Peter Gordon i vikne: „Hej, Sisati! Hoćeš igrati? Treba nam netko na desnom krilu!“ Začuje se grohot. Ben pobjegne najbrže što je mogao, uvukavši vrat u ovratnik poput kornjače koja se povlači u oklop.

No, sve u svemu, smatrao je da je imao sreće: da je neki drugi dan, ti bi dječaci možda potrčali za njim, možda samo da ga izvrijeđaju, a možda i da ga uvaljaju u prašinu i vide hoće li zaplakati. Danas su bili odveć zauzeti organizacijom utakmice i određivanjem pravila. Ben ih sav sretan prepusti obredima koji prethode prvoj ljetnoj utakmici i nastavi svojim putem.

Tri ulice niže, u Costellovoj, on primijeti nešto zanimljivo, možda čak i unosno, ispod nečije prednje živice. Kroz poderanu papirnatu vrećicu svjetlucalo je staklo. Ben nogom dohvati vrećicu i dovuče je na pločnik. Čini se da je zaista imao sreće. Unutra su bile četiri pivske boce i četiri velike boce soda-vode. Velike su vrijedile svaka po pet centi, a boce Rheingolda po dva. Dvadeset osam centi pod nečijom živicom, koji samo čekaju da naiđe neko dijete i pokupi ih. Neko sretno dijete.

„Taj sam“, Ben reče sretno, nemajući pojma što mu još nosi ostatak dana. Ponovno krene, držeći vrećicu za dno da se ne bi potrgala. Samoposluživanje na Aveniji Costello bilo je ulicu niže i Ben uđe u nj. Zamijenio je boce za gotovinu, a najveći dio gotovine za slatkiše.

Stajao je pokraj vitrine s jeftinim slatkišima i pokazivao, radostan kao i uvijek zbog kloparavog zvuka koji su ispuštala klizna vrata vitrine kad bi ih vlasnik trgovine gurnuo niz žlijeb ispunjen kuglagerima. Dobio je pet crvenih i pet crnih lizalica, deset bombona punjenih likerom (dva za cent), vrpcu plosnatih bombona za pet centi (pet u jednom redu, pet redova na jednoj vrpci za pet centi, a jelo ih se s papira), paketić Likem Adea i paketić Peza za svoj Pez-pištolj kod kuće.

Ben izađe noseći smeđu vrećicu slatkiša u ruci i četiri centa u desnom prednjem džepu novih traperica. Pogleda smeđu vrećicu i njezin tovar slatkiša i jedna se misao iznenada pokuša probiti na površinu (nastavi tako jesti i Beverly Marsh te nikad neće ni pogledati), ali bila je to neugodna misao i on je odagna. Otišla je sasvim lako; bila je to misao naviknuta da je se tjera.

Da ga je netko upitao je li osamljen, on bi tog nekog pogledao zaista iznenađeno. Njemu to pitanje nikad nije palo na pamet. Nije imao prijatelje, ali je imao svoje knjige i snove; imao je svoje Revell makete; imao je divovski komplet Lincoln Logs i od njih je gradio svakojake stvari. Njegova je majka više nego jednom kliknula kako Benove kuće od Lincoln Logsa izgledaju bolje od nekih pravih koje su se gradile prema nacrtima. A imao je i prilično dobar Erection Set. Nadao se Super Setu kad mu u listopadu bude rođendan. Time se mogao načiniti sat koji stvarno pokazuje vrijeme i automobil s pravim mjenjačem brzina. Osamljen? Mogao bi uzvratiti protupitanjem, iskreno zbunjen. Ha? Kako molim?

Dijete slijepo od rođenja i ne zna da je slijepo dok mu to netko ne kaže. Čak i tad ono ima isključivo teorijsku predodžbu o tome što je sljepoća; samo oni koji su prije bili obdareni vidom mogu stvarno pojmiti što je to. Ben Hanscom nije imao osjećaj da je osamljen zato što je uvijek i jedino bio osamljen. Da je to stanje bilo novo, ili lokaliziranije, još bi i mogao shvatiti, ali osamljenost je obuhvaćala njegov život, prožimala ga. Ona je jednostavno bila, kao i njegov palac s dva zgloba ili čudna mala izraslina odmah iza jednog od njegovih prednjih zuba, izraslinica preko koje bi njegov jezik počeo prelaziti kad god je bio nervozan.

Beverly je bila slatki san; slatkiši su bili slatka java. Slatkiši su bili njegovi prijatelji. Pa je tako rekao onoj tuđinskoj misli da prošeće i ona je otišla tiho, ne prosvjedujući nimalo. Između trgovine u Aveniji Costello i knjižnice smazao je sve slatkiše iz vrećice. Iskreno je namjeravao sačuvati Pez za gledanje televizije te večeri - volio je njima puniti mali plastični držak Pez-pištolj a, jedan po jedan, volio čuti prihvaćajući škljocaj male opruge u njemu, a najviše od svega volio ih je ispucavati u usta jedan po jedan, kao dijete koje izvodi samoubojstvo šećerom. Te su večeri na programu bili Whirlybirds, s Kennethom Tobeyem kao neustrašivim pilotom helikoptera, pa Dragnet o istinitim slučajevima samo s promijenjenim imenima da bi se zaštitili nedužni, te njegov najomiljeniji policijski serijal svih vremena, Highway Patrol, u kojoj je glavnu ulogu igrao Broderick Crawford kao prometni policajac Dan Matthews. Broderick Crawford bio je opak, Broderick Crawford nije se dao zajebavati... i najbolje od svega, Broderick Crawford bio je debeo.

On stigne do ugla Costellove i Kansas Streeta, pa prijeđe na stranu gdje se nalazila Gradska knjižnica. Bile su to, zapravo, dvije zgrade - stara kamena građevina sprijeda, sagrađena 1890. novcem nekog tajkuna, liferanta drvne građe, te nova niska zgrada od pješčenjaka iza nje, u kojoj je bila smještena dječja knjižnica. Knjižnica za odrasle sprijeda i dječja knjižnica straga bile su spojene staklenim hodnikom.

Ovako blizu središta grada, Kansas Street bila je jednosmjerna, pa je Ben pogledao samo u jednom smjeru - desno - prije nego što je prešao cestu. Da je pogledao lijevo, doživio bi gadan šok. U sjeni velikog starog hrasta na travnjaku City Centera, ulicu niže, stajali su Belch Huggins, Victor Criss i Henry Bowers.

5

„SREDIMO GA, HANK.“ VICTOR JE GOTOVO DAHTAO.

Henry je gledao kako mali debeli prdonja prelazi ulicu, trbuh mu poskakuje, zalizana kosa na zatiljku skače gore-dolje kao jebeni Slinky²³, a dupe mu vrcka u novim trapericama kao u djevojčice. Procijenio je udaljenost između njih trojice, ovdje na travnjaku City Centera i Hanscoma, te između Hanscoma i sigurnosti knjižnice. Vjerojatno bi ga mogli ščepati prije nego što stigne do knjižnice, ali bi Hanscom mogao početi vrištati. To ne bi bilo ništa čudno od tog pederčića. A ako bi to učinio, mogao bi se umiješati netko od odraslih, a Henry nije želio da se itko miješa.

Ona gadura Douglasova rekla je Henryju da je pao iz engleskog i matematike. Pustit će ga, rekla je, ali mora sjediti na četiri tjedna produžne nastave. Henry bi radije ponavljao razred. Bude li ponavljao, otac će ga prebiti jedanput. No bude li Henry sjedio u školi četiri sata dnevno četiri tjedna usred najvećeg posla na farmi, otac bi ga mogao prebiti pet-šest puta, možda i više. Pomirio se s tom crnom budućnošću samo zato što se danas poslije podne namjeravao iskaliti na tom debelom malom pederu. S kamatom.

„Aha, krenimo“, reče Belch. „Pričekat ćemo da izađe.“

Gledali su kako Ben otvara jedna od velikih dvostrukih vrata i ulazi, a onda su posjedali, pušili cigarete, pričali viceve o trgovačkim putnicima i čekali ga da izađe.

Naposljetku, Henry je znao, on će izaći. A kad to učini, Henry će se pobrinuti da zažali što se uopće rodio.

6

BEN JE OBOŽAVAO KNJIŽNICU.

Volio je način na koji je u njoj uvijek bilo svježe, čak i u najtoplijim danima dugog toplog ljeta; obožavao je njezinu tišinu, poremećenu samo povremenim šaptom, prigušenim udarcima kojima knjižničar žigom označuje knjige i iskaznice, ili šuškanjem listova koji se okreću u sobi s časopisima, gdje su se zadržavali starci i čitali novine navučene na duge štapove. Volio je vrstu svjetlosti koja je poslije podne koso padala kroz visoke, uske prozore, ili se u zimskim večerima žarila u lijenim lokvicama koje su bacale svjetiljke kugle obješene o lanac, dok je vani cvilio vjetar. Obožavao je miris knjiga - pikantan miris, pomalo raskošan. Ponekad bi prošetao između polica u knjižnici za odrasle, razgledavao tisuće tomova i zamišljao svijet života u svakom od njih, onako kako je ponekad šetao svojom ulicom u plamtećem, kao dimom zamagljenom sutonu kasnog listopadskog poslijepodneva, kad bi sunce bilo samo gorka narančasta crta na obzoru, zamišljajući živote iza svih tih prozora - ljude koji se smiju ili svađaju, aranžiraju cvijeće, ili hrane djecu ili kućne ljubimce, ili sebe dok gledaju telku. Volio je način na koji je u onom staklenom hodniku između stare zgrade i dječje knjižnice uvijek bilo vruće, čak i zimi, osim ako nije bilo nekoliko oblačnih dana zaredom; gospođa Starrett, ravnateljica dječje knjižnice, rekla mu je da je tome razlog nešto što se zove efekt staklenika. Bena je ta ideja oduševila. Poslije puno godina on će sagraditi kontroverzni BBC-jev komunikacijski centar u Londonu i rasprave bi mogle bjesnjeti idućih tisuću godina a da nitko ne bi shvatio (osim samog Bena) da je taj komunikacijski centar zapravo stakleni hodnik Gradske knjižnice u Derryju postavljen okomito.

Volio je i dječju knjižnicu, premda ona nije imala nimalo sjenovite dražesti koja se osjećala u staroj knjižnici, s njezinim svjetiljkama-kuglama i vijugavim željeznim stubištem odveć uskim da bi se na njemu mimoišlo dvoje ljudi - jedno se uvijek moralo maknuti.

Dječja je knjižnica bila svijetla i sunčana, malo bučnija usprkos natpisima

BUDIMO TIHI, MOŽE?

postavljenim unaokolo. Najviše galame najčešće je dopiralo iz Poohova kutića, kamo su dolazila mala djeca gledati slikovnice. Kad je tog dana Ben ušao, tamo je upravo počelo čitanje priče. Gospođica Daviš, lijepa mlada knjižničarka, čitala je „Tri svadljiva kozlića“.

„Tko to po mom mostu tako hop-hop-hopše-še?“

Gospođica Davis govorila je dubokim, režećim glasom zlog vilenjaka-trola iz priče. Neki mališani pokrili su usta i hihotali, ali je većina ozbiljno gledala u nju, prihvaćajući realnost trolova glasa kao što su prihvaćali realnost glasova iz svojih snova i njihove su ozbiljne oči odražavale vječnu očaranost bajkom: hoće li čudovište biti nasamareno... ili će se pogostiti?

Posvuda su bili obješeni živopisni plakati. Plakat s karikaturom dobrog djeteta koje je pralo zube dok mu se usta nisu zapjenila poput gubice bijesnog psa; plakat s karikaturom o zločestom djetetu koje puši (KAD ODRASTEM, ŽELIM ČESTO BITI BOLESTAN, BAŠ KAO I MOJ TATA, pisalo je ispod njega); pa predivna fotografija milijarde sićušnih točkica svjetla kako plamte u tami. Natpis ispod nje glasio je:

JEDNA IDEJA PALI TISUĆU SVIJEĆA.

Ralph Waldo Emerson

Bilo je tu poziva da OSJETITE ČARI IZVIĐAČKOG ŽIVOTA. Zatim plakat koji je tvrdio da se U KLUBOVIMA ZA DJEVOJČICE DANAS IZGRAĐUJU ŽENE SUTRAŠNJICE. Pa papir za prijavu za softball, kao i prijave za dječje kazalište u City Centern. I naravno, plakat koji poziva djecu da se UKLJUČE U LJETNI PROGRAM ČITANJA. Ben je bio veliki ljubitelj ljetnih programa čitanja. Uz prijavu, dobio bi se zemljovid Sjedinjenih Država, a za svaku pročitanu knjigu i napisani prikaz, samoljepljiva naljepnica jedne od država koju bi se prilijepilo na zemljovid. Naljepnica je sadržavala informacije kao što su koja je ptica simbol te države, koji cvijet, godina ulaska države u Američki savez, te koji su predsjednici, ako ih je bilo, potjecali iz te države. Kad se zalijepi svih četrdeset osam naljepnica na zemljovid, dobije se besplatna knjiga. Vraški dobar posao. Ben je namjeravao učiniti upravo ono što je plakat predlagao: „Ne gubi vrijeme, prijavi se još danas.“

Upadljiv u tom kričavom i ugodnom šarenilu boja stajao je jednostavan plakat zalijepljen za glavni pult - nije na njemu bilo karikatura ni lijepih fotografija, samo velika crna slova na bijelom papiru kojima je bilo ispisano:

NE ZABORAVITE NA POLICIJSKI SAT 7 NAVEČER

POLICIJA GRADA DERRYJA

Bio je dovoljan samo pogled na ta slova pa da Bena prožme jeza. U uzbuđenju zbog podjele svjedodžbi, zabrinutosti zbog Henryja Bowersa, razgovora s Beverly, te početka ljetnih praznika, potpuno je zaboravio na policijski sat i na ubojstva.

Ljudi se nisu mogli složiti oko toga koliko ih je bilo, ali svi su se slagali da ih se od prošle zime dogodilo najmanje četiri-pet ako se ubroji i George Denbrough (mnogi su zastupali mišljenje da je smrt malog Denbrougha bila nekakva bizarna nesreća). Prvo ubojstvo u koje su svi bili sigurni bilo je ono Betty Ripsom, koja je pronađena dan poslije Božića u okolici gradilišta autoceste u Outer Jackson Streetu. Ta je trinaestogodišnjakinja nađena osakaćena i smrznuta u blatnoj zemlji. O tome nije bilo spomena u novinama, niti je to bilo nešto o čemu bi odrasli pričali Benu; bilo je to nešto što je slučajno načuo iz razgovora.

Oko tri i pol mjeseca kasnije, nedugo poslije početka sezone ribolova na pastrve, ribič koji je pecao duž obale rječice trideset kilometara istočno od Derryja zakvačio je nešto za što je isprva pomislio da je štap. No ispostavilo se da je posrijedi šaka, zapešće i deset centimetara djevojačke podlaktice. Njegova je udica uhvatila taj užasni trofej za opnu mesa između palca i kažiprsta.

Državna policija pronašla je ostatak Cheryl Lamonice sedamdeset metara nizvodno, gdje je zapela za drvo koje je prošle zime palo preko rječice. Pukom srećom tijelo nije otplavljeno u Penobscot, a potom, s proljetnim bujicama, i u more.

Maloj Lamonici bilo je šesnaest godina. Bila je iz Derryja, ali nije išla u školu; prije tri godine rodila je kćerku, Andreu. Ona i njezina kći živjele su u kući s Cherylinim roditeljima. „Cheryl je ponekad bila malo divlja, ali je u duši bila dobra djevojka“, jecajući je rekao njezin otac policiji. „Andi stalno pita 'Gdje je moja mamica?', a ja ne znam što da joj kažem.“

Djevojčin je nestanak prijavljen pet tjedana prije pronalaska tijela. Policijska istraga smrti Cheryl Lamonice krenula je od sasvim logične pretpostavke: da ju je ubio jedan od njezinih momaka. Imala je puno dečki. Mnogi su bili iz zrakoplovne baze na cesti za Bangor. „Bili su to fini dečki, uglavnom“, rekla je Cherylina majka. Jedan od tih „finih dečki“ bio je četrdesetogodišnji pukovnik vojnog zrakoplovstva sa ženom i troje djece u New Mexicu. Drugi je upravo služio kaznu u Shawshanku zbog oružane pljačke.

Dečko, smatrala je policija. Ili možda neki neznanac. Seksualni manijak.

Ako je to bio seksualni manijak, onda je bio manijak i za dječake. Naime, potkraj travnja, srednjoškolski nastavnik na planinarenju sa svojim osmim razredom spazi kako iz otvora odvodnog kanala ispod Meritove viri par crvenih tenisica i plave samtaste hlače. Taj je dio Meritove bio zagrađen ježevima. Prošle jeseni buldožerom je skinut asfalt. Produžetak autoceste trebao je proći tuda na putu sjeverno prema Bangoru.

Bilo je to tijelo trogodišnjeg Matthewa Clementsa, čiji su roditelji nestanak prijavili samo dan prije (njegova je slika bila na naslovnoj stranici Derryjevskog Newsa - tamnokosi klinac koji se junački kesi objektivu, s kapom Red Soxa nataknutom na glavu). Obitelj Clements živjela je u Kansas Streetu, na sasvim suprotnoj strani grada. Njegova majka, tako ošamućena svojom boli da se činilo kao da živi u staklenoj kugli posvemašnjeg spokoja, rekla je policiji da se Matty vozikao triciklom gore-dolje po pločniku ispred kuće, koja je stajala na uglu Kansas Streeta i Kossuth Lanea. Ona je otišla staviti rublje u sušilicu, a kad je ponovno pogledala kroz prozor da provjeri što Matty radi, njega više nije bilo. Samo se vidio njegov tricikl prevrnut na travi između pločnika i ulice. Jedan od stražnjih kotača još se lijeno okretao. I dok je ona tako gledala u nj, kotač se zaustavi.

To je za šefa Bortona bilo dovoljno. Iduće večeri na izvanrednom sastanku Gradskog vijeća, on predloži policijski sat od sedam sati navečer; to bude jednoglasno prihvaćeno i stupi na snagu već sutradan. Mala su djeca morala biti u stalnoj pratnji „kvalificiranih odraslih osoba“, kako je pisalo u članku u Newsu koji je objavio vijest o policijskom sata U Benovoj je školi prije mjesec dana održan izvanredni sastanak. Šef policije se popeo na pozornicu, zataknuo palce za opasač i uvjerio djecu da nemaju razloga za zabrinutost sve dok poštuju nekoliko jednostavnih pravila: ne razgovarajte s nepoznatim ljudima, ne ulazite u automobil ljudi koje ne poznajete dobro, uvijek imajte na umu geslo: Policajac je vaš prijatelj... i poštujte policijski sat.

Prije dva tjedna, dječak kojeg je Ben samo ovlaš poznavao iz osnovne škole, zavirio je ujedan od odvoda kod Neiboltove i ugledao unutra nešto što je izgledalo kao griva plutajuće kose. Taj dječak, koji se zvao Frankie ili Freddy Ross (ili možda Roth), dao se u potragu za plijenom s uređajem koji je sam izumio, a koji je nazvao ČAROBNA ŽVAKOLOVKA. Kad bi o njoj govorio, stekao bi se dojam da je on doživljava upravo na taj način, velikim slovima (i to možda neonskim). ČAROBNA ŽVAKOLOVKA bila je brezova grančica na čiji je vrh bila nataknuta velika kuglica žvakače gume. U slobodno vrijeme, Freddy (ili Frankie) šetao bi s njom po Derryju i zavirivao u kanalizacijske otvore i odvode. Ponekad bi ugledao novac - uglavnom kovanice od jednog centa, no katkad i one od deset pa čak i od četvrt dolara (o potonjima bi poslije govorio, iz razloga poznatog samo njemu, kao o „pristanišnim čudovištima“). Kad bi spazio novac, Frenkie-Freddy i ČAROBNA ŽVAKOLOVKA krenuli bi u akciju. Jedan ubod kroz rešetke i novčić mu je već bio u džepu.

Ben je čuo glasine o Frenkieju-ili-Freddyju i njegovu štapu sa žvakaćom puno prije nego što je taj klinac dospio u središte pozornosti time što je našao tijelo Veronice Grogan. „On je stvarno gnusan“, povjerio se jednog dana Benu klinac po imenu Richie Tozier u vrijeme slobodnih aktivnosti. Tozier je bio mršavko s naočalama. Ben je smatrao da Tozier bez njih vidi vjerojatno dobro koliko i Mr Magoo²⁴; njegove uvećane oči plivale su iza debelih stakala s izrazom trajnog iznenađenja. Usto je imao i goleme prednje zube zbog kojih je zaradio nadimak Bucky Beaver²⁵. Išao je u isti razred s Freddyjem-ili-Frenkiejem.

„Gura taj svoj štap u kanalizaciju cijeli dan, a noću žvače žvakaču s njegova vrha.“

„Uh bljak, to je užas!“ uzviknuo je Ben.

„U pravu si, prijatelju“, reče Tozier i ode.

Frankie-ili-Freddy čačkao je ČAROBNOM ŽVAKOLOVKOM kroz rešetke kanalizacijskog otvora, uvjeren da je našao periku. Pomislio je da bi je mogao osušiti i pokloniti majci za rođendan, ili tako nešto. Poslije nekoliko minuta bockanja i čačkanja, baš kad je namjeravao odustati, iz mutne vode u začepljenom odvodu isplivalo je lice, lice s uvelim lišćem zalijepljenim za bijele obraze i zemljom u zurećim očima.

Freddy-ili-Frankie pobjegao je kući vrišteći.

Veronica Grogan išla je u četvrti razred Crkvene škole u Neiboltovoj, koju su vodili ljudi koje je Benova majka zvala „isusovcima“. Pokopana je na dan koji bi joj bio deseti rođendan.

Poslije tog najnovijeg užasa, Arlene Hanscom jedne večeri odvede Bena u dnevnu sobu i sjedne pokraj njega na kauč. Uhvati ga za ruke i napregnuto mu se zagleda u lice. Ben joj uzvrati pogled, osjećajući se pomalo nelagodno.

„Ben,“ reče ona uskoro, „jesi li ti budala?“

„Ne, mama“, reče Ben osjećajući se još nelagodnije. Nije imao blagog pojma o čemu je riječ. Nije se mogao sjetiti da je njegova mama ikad izgledala ovako ozbiljno.

„Ne“, ponovi ona. „Uvjerena sam da nisi.“

Tad je zašutjela i dugo nije ništa rekla, ne gledajući u Bena, već zamišljeno kroz prozor.

Ben se trenutak pitao nije li potpuno zaboravila na njega. Ona je još bila mlada žena - bile su joj samo trideset dvije godine - ali to što je sama podizala sina ostavilo je traga na njoj. Radila je četrdeset sati tjedno u predionici Stark's Mills u Newportu i u dane kad bi prašina i dlačice bile iznimno guste, kašljala bi tako dugo i jako da bi se Ben prepao. Tih bi noći on dugo ležao budan i gledao kroz prozor pokraj kreveta u tamu, pitajući se što bi bilo s njim kad bi ona umrla. Pretpostavljao je da bi tad ostao siroče. Možda bi postao državno dijete (mislio je da to znači da moraš živjeti s farmerima koji te tjeraju da radiš od zore do mraka) ili bi ga možda poslali u bangorsko sirotište. Pokušavao si je dokazati da je glupost brinuti se zbog takvih stvari, ali to nije ama baš ništa pomagalo. A nije se zabrinuo samo zbog sebe; zabrinuo se i za nju. Bila je ona oštra žena, njegova mama, i uglavnom je zahtijevala da bude po njezinu, ali je bila dobra mama. Jako ju je volio.

„Ti znaš za ova ubojstva“, reče ona i napokon ga ponovno pogleda. On kimne glavom.

„Ljudi su najprije mislili da su to...“ Kolebala se kod sljedeće riječi, nikad dotad izgovorene pred sinom, ali su okolnosti bile neuobičajene i ona se prisili na to. „...seksualni zločini. Možda su bili, a možda i nisu. Možda im je došao kraj, a možda i nije. Nitko više ni u što ne može biti siguran, osim da je tamo vani neki luđak koji vreba malu djecu. Razumiješ li me, Ben?“ On kimne glavom.

„I znaš na što mislim kad kažem da su to možda seksualni zločini?“

Nije znao - barem ne točno - ali je ponovno kimnuo glavom. Ako njegova majka smatra da osim o ovome mora s njim porazgovarati i o rodama, pomislio je da će umrijeti od stida.

„Brinem se za tebe, Ben. Brinem se da te ne odgajam dobro.“

Ben se promeškolji i ne reče ništa.

„Puno si sam. Previše, pretpostavljam. Ti - „

„Mama - „

„Šuti dok razgovaram s tobom“, reče ona i Ben zašuti. „Moraš paziti, Ben. Dolazi ljeto i ne želim ti pokvariti praznike, ali moraš biti oprezan. Hoću da svakog dana za večeru budeš kod kuće. U koje vrijeme večeramo?“

„U šest sati.“

„Na treći znak Geofizičkog zavoda! Zato čuj što ću ti reći: postavim li stol i natočim ti mlijeko, a ne vidim Bena da pere ruke u umivaoniku, prilazim telefonu, zovem policiju i prijavljujem tvoj nestanak. Razumiješ li?“

„Da, mama.“

„I vjeruješ da mislim ono što kažem?“

„Da.“

„Vjerojatno će se ispostaviti da sam to učinila nepotrebno, ako ikad to uopće i budem morala učiniti. Nisam potpuna neznalica kad su posrijedi dječja muška posla. Znam da se dečki rado zaigraju za vrijeme ljetnih praznika, unesu u svoje igre i projekte - prate pčele do košnice ili igraju košarku, našutavaju limenke ili što sve ne. Vidiš, imam prilično dobru predodžbu o tome što ti i tvoj i prijatelji radite.“

Ben ozbiljno kimne glavom i pomisli kako ona, ako ne zna da on nema prijatelja, vjerojatno ne zna ni približno onoliko o njegovu djetinjstvu koliko misli da zna. No njemu ni u snu ne bi palo na pamet reći joj nešto takvo, ni u deset tisuća godina snova.

Ona izvadi nešto iz džepa kućne haljine i pruži mu. Bila je to plastična kutijica. Ben je otvori. Kad je ugledao što je unutra, zine. „Hej!“ reče, s potpuno neizvještačenim divljenjem. „Hvala!“

Bio je to Timexov sat s malim srebrnim znamenkama i remenom od imitacije kože. Već ga je podesila i navila; čuo ga je kako otkucava.

„Isuse, najbolji je!“ On je oduševljeno zagrli i glasno poljubi u obraz.

Nasmiješila se, zadovoljna da je on zadovoljan, i kimnula glavom. Onda se ponovno uozbiljila. „Stavi ga, ne skidaj ga, nosi ga, navijaj ga, pazi ga, ne gubi ga.“

„Vrijedi.“

„Sad kad imaš sat, nema razloga da kasniš kući. Upamti što sam rekla: ne dođeš li na vrijeme, tražit će te policija u moje ime. Dok ne uhvate tu bitangu koja ubija ovdašnju djecu, da se nisi usudio zakasniti makar i minutu, jer ću u protivnom ja zasjesti na telefon.“

„Da, mama.“

„Još nešto. Neću da okolo hodaš sam. Već znaš da ne smiješ uzimati slatkiše od nepoznatih ljudi ni ulaziti u njihove automobile - oboje se slažemo u tome da nisi budala - i krupan si za svoj uzrast, ali odrastao muškarac, pogotovo ako je lud, može svladati dijete ako to zaista želi. Kad ideš u park ili knjižnicu, idi s nekim od prijatelja.“

„Hoću, mama.“

Ponovno je pogledala kroz prozor i uzdahnula zabrinuto. „Na što je svijet došao kad nešto ovakvo može potrajati. Ima nečeg gadnog u vezi s ovim gradom, da znaš. Uvijek sam tako mislila.“ Ponovno ga je pogledala, namrštena čela. „Ti lunjaš gradom, Ben. Sigurno poznaš sve dijelove Derryja, zar ne? Barem one gradske.“

Ben nije bio tako siguran da pozna sve dijelove, ali ih je poznavao prilično. I bio je toliko oduševljen neočekivanim poklonom Timexa da bi se te večeri složio i da mu je majka rekla kako bi John Wayne trebao glumiti Adolfa Hitlera u mjuziklu o Drugom svjetskom ratu. Kimnuo je glavom.

„Ti nisi nikad ništa vidio, zar ne?“ upita ona. „Ništa ili nikog... sumnjivog? Bilo što neobično? Ništa što te uplašilo?“

I zbog svog zadovoljstva glede sata i zbog toga što je osjećao ljubav prema njoj, zbog svojeg dječačkog zadovoljstva zbog njezine brige (koja je istodobno bila i pomalo zastrašujuća u svojoj neskrivenoj i nesputanoj žestini), zamalo joj je ispričao o onome što se dogodilo prošlog siječnja.

Otvorio je usta, a onda ih nešto - neka moćna intuicija - ponovno zatvori.

Što je bilo to nešto, zapravo? Intuicija. Ni više - ni manje - od toga. Čak i djeca mogu s vremena na vrijeme intuicijom naslutiti složenije obveze ljubavi i osjetiti da je nekad bolje da šute. To je bio dio razloga zbog kojeg je Ben zatvorio usta. No bilo je tu i nečeg drugog, nečeg ne tako plemenitog. Znala je biti naporna, njegova mama. Znala je biti gazda. Nikad ga nije nazvala „debelim“; govorila bi mu da je „krupan“ (ponekad pojačano u „krupan za svoj uzrast“) i kad bi što ostalo od ručka, često bi mu to donijela dok gleda televiziju ili uči, i on bi to pojeo, premda je nekim svojim neosviještenim dijelom mrzio što to čini (ali nikad i mamu zato što je stavila hranu pred njega - Ben Hanscom ne bi se usudio mrziti svoju mamu; Bog bi ga jamačno zgromio munjom zbog tako zvjerskog, nezahvalnog osjećaja, makar trenutačnog). A možda je neki njegov još neizraženiji dio - daleki Tibet Benovih dubljih misli - naslućivao njezine motive u pozadini tog neprekidnog hranjenja. Je li to bila samo ljubav? Je li to moglo biti i nešto drugo? Nikako. Ali... pitao se. Ono što je još važnije - ona nije znala da on nema prijatelja. Zbog te neobaviještenosti nije imao povjerenja u nju, nije bio siguran u to kakva bi bila njezina reakcija na njegovu priču o onome što mu se dogodilo u siječnju. Ako se nešto uopće i dogodilo. Dolaziti u šest sati i ostajati kod kuće možda i nije tako loše. Mogao bi čitati, gledati televiziju,

(jesti)

graditi građevine od svojih kocaka. Ali bi bilo jako loše kad bi morao biti kod kuće cijeli dan... a kad bi joj ispričao što je vidio - ili mislio da je vidio - u siječnju, mogla bi ga prisiliti upravo na to.

I tako, iz raznoraznih razloga, Ben je tu priču zadržao za sebe.

„Ne, mama“, rekao je. „Samo gospodina McKibbona kako prekapa po tuđem smeću.“

To je natjera na smijeh - ona nije voljela gospodina McKibbona, koji je bio republikanac, a i „isusovac“ - i njezin smijeh zaključi razgovor o toj temi. Te je noći Ben dokasno ležao budan, ali nisu ga morile misli o tome kako će, bez roditelja, biti bačen u surovi svijet. Osjećao se voljenim i sigurnim dok je ležao u krevetu i gledao mjesečinu koja je ulazila kroz prozor i slijevala se preko kreveta na pod. Naizmjence je prinosio sat uhu (kako bi slušao njegove otkucaje) i očima (kako bi se mogao diviti sablasnoj kazaljci od radija).

Naposljetku je zaspao i usnio da igra bejzbol s drugim dječacima na praznom gradilištu iza parkirališta za kamione braće Tracker. Upravo je postigao zgoditak, zamahnuvši iz pete, osvojivši svaki centimetar terena, a njegovi suigrači hrpimice su ga dočekali kličući kod nulte baze. Udarali su ga i tapšali po leđima. Podigli su ga na ramena i odnijeli prema mjestu gdje im je stajala razbacana oprema. U snu je gotovo pucao od ponosa i sreće... a onda je pogledao prema središnjem polju, gdje je žičana ograda bila granica između gradilišta pokrivenog šljakom i korovom pokrivenog zemljišta koje se spuštalo prema Jalovini. U tom zapletenom korovu i šipražju, gotovo izvan vidokruga, stajao je neki lik. Držao je pregršt balona - crvenih, žutih, plavih, zelenih - u ruci s bijelom rukavicom. Drugom ga je rukom dozivao. Nije vidio lice tog lika, ali je vidio vrećast kostim s velikim, narančastim pucetima-coflima sprijeda i velikom žutom leptir-kravatom.

Bio je to klaun.

U pwavu si, pwijatelju, složi se sablasni glas.

Kad se Ben sutradan ujutro probudio, zaboravio je san, ali mu je jastuk bio vlažan na dodir... kao da je noću plakao.

7

ODE DO GLAVNOG PULTA U DJEČJOJ KNJIŽNICI, OTRESAVŠI NIZ MISLI KOJE JE pokrenuo natpis o policijskom satu s lakoćom kojom psi otresaju vodu poslije plivanja.

„Zdravo, Benny“, reče gospođa Starrett. Kao i gospođa Douglas u školi, ona je istinski voljela Bena. Odrasli, a poglavito oni kojima je dio posla bio da povremeno smiruju djecu, mahom su ga voljeli, jer je bio pristojan, umiljat, ozbiljan, ponekad čak i zabavan na neki vrlo tih način. Odreda razlozi zbog kojih su ga mnoga djeca smatrala ljigavcem. „Jesi li se već umorio od praznika?“

Ben se osmjehne. Bila je to standardna dosjetka gospođe Starrett. „Još ne,“ reče on, „budući da praznici traju tek“, on pogleda na sat, „jedan sat i sedamnaest minuta. Dajte mi još sat vremena.“

Gospođa Starrett se nasmije, pokrivši usta rukom da ne bude odveć glasna. Upita Bena želi li se upisati u ljetni program čitanja i Ben reče da želi. Ona mu da zemljovid Sjedinjenih Država i Ben joj pristojno zahvali.

Potom odluta među police. Izvlačio je knjige, prelistavao, pa vraćao na policu. Odabir knjiga je ozbiljan posao. Mora se biti oprezan. Odrasli mogu posuditi koliko god knjiga žele, ali djeca smiju iznijeti samo tri odjednom. Izabereš li nekakvu bljuzgu, nema povratka.

Napokon odabere svoje tri - Buldožer, Crni pastuh i nešto onako naslijepo; knjiga s nazivom Vreli kotači, čovjeka po imenu Henry Gregor Felsen.

„Ova ti se možda neće svidjeti“, napomene mu gospođa Starrett, udarajući datum u knjigu. „Silno je krvava. Preporučujem je tinejdžerima, naročito onima koji su nedavno dobili vozačku dozvolu, zato što im daje misliti. Vjerujem da neke od njih natjera da voze sporije barem tjedan dana.“

„Pa, vidjet ću“, reče Ben i odnese knjige do jednog od stolova podalje od Poohova kutka, gdje se kozlić Veliki Billy Svađalica spremao zločestom trolu ispod mosta pokazati svog vraga.

Pročita nekoliko stranica iz Vrelih kotača - nije bila strašno ljigava. Ni najmanje. Radilo se o klincu koji je bio sjajan vozač, ali je tu bio i taj policajac koji je uvijek kvario zabavu i pokušavao ga usporiti. Ben otkrije da u Iowi, gdje se radnja knjige događala, ne postoji ograničenje brzine. To je na neki način bilo super.

Podigne pogled poslije tri poglavlja i pogled mu zapne za novi izložak. Plakat na vrhu (knjižnica je bila luda za plakatima, mili Bože) prikazivao je sretnog poštara koji uručuje pismo sretnom djetetu. KNJIŽNICE SU I ZA PISANJE, priopćavao je plakat. ZAŠTO VEĆ DANAS NE PIŠETE PRIJATELJU? OSMIJESI NA NJIHOVU LICU SU ZAJAMČENI!

Ispod plakata nalazile su se poličice pune frankiranih dopisnica i omotnica te papira za pisanje s crtežom Gradske knjižnice Derry u zaglavlju izvedenom u plavoj tinti. Omotnice s markom stajale su pet centi, dopisnice tri. Papir je bio dva lista za cent.

Ben pročeprka po džepu. Preostala četiri centa njegova novca od boca još su bila tamo. On označi gdje je stao u Vrelim kotačima i vrati se do pulta. „Mogu li, molim vas, dobiti jednu dopisnicu?“

„Naravno, Ben.“ Kao i uvijek, gospođu je Starrett očarala njegova ozbiljna uljudnost, a rastužio njegov stas. Njezina bi majka rekla da si taj dečko kopa grob nožem i vilicom. Ona mu da dopisnicu i zagleda se za njim kako se vraća prema svom stolcu. Bio je to stol za kojim je moglo sjediti šestero ljudi, ali je Ben tamo bio jedini. Nikad nije vidjela Bena s nekim drugim dječakom. Šteta, jer je ona vjerovala da Ben Hanscom u sebi nosi zakopana blaga. On bi ih ustupio nekom ljubaznom i strpljivom istraživaču... ako se takav ikad pojavi.

8

BEN IZVADI KEMIJSKU OLOVKU, ŠKLJOCNE DA IZAĐE VRH I ADRESIRA DOPISNICU sasvim jednostavno: Gospođica Beverly Marsh, Lower Main Street, Derry, Maine, Zona 2. Nije znao točan broj njezine zgrade, ali mama mu je rekla da većina poštara stekne prilično dobru orijentaciju o svojim klijentima nakon što im izvjesno vrijeme donosi poštu. Ako poštar koji nosi poštu u Lower Main Street isporuči ovu dopisnicu - divno. A ako ne, završit će u uredu za neisporučene pošiljke, a njemu će propasti tri centa. Njemu se svakako neće vratiti, jer nije imao namjeru napisati svoje ime i adresu.

Noseći dopisnicu s adresom okrenutom prema dolje (nije htio riskirati, premda nije vidio nikog poznatog), uzme nekoliko četvrtastih listova papira iz drvene kutije kod kartotečnog ormarića. Odnese ih natrag do svog mjesta i počne žustro pisati, precrtavati, pa ponovno pisati.

Posljednjeg tjedna škole prije ispita, na satovima književnosti čitali su i pisali haiku, japansku poeziju, kratku, discipliniranu. Haiku, rekla je gospođa Douglas, smije biti duga samo sedamnaest slogova - ni više, ni manje. Najčešće je usmjerena na jednu jasnu sliku koja je vezana za jedan specifičan osjećaj: tugu, radost, nostalgiju, sreću... ljubav.

Ben je bio potpuno očaran tom idejom. Uživao je u satovima književnosti, premda to nije išlo dalje od blagog uživanja. Učinio bi sve što se tražilo od njega, ali kao po pravilu u tome nije bilo ničega što bi ga dublje zainteresiralo. No u koncepciji haikua bilo je nečeg što mu je raspirivalo maštu. Ta ga je ideja usrećila, kao što ga je usrećilo i objašnjenje gospođe Starrett o efektu staklenika. Haiku je bila dobra poezija, osjećao je Ben, zato što je to bila strukturirana poezija. Nije bilo tajnih pravila. Sedamnaest slogova, jedna slika, jedan osjećaj - i isplivao si. Bingo! Bila je čista, militaristička, potpuno samodovoljna i ovisila o vlastitim pravilima. Sviđala mu se i sama riječ, glatka struja zraka prekinuta kao perforacijom zvukom „k“ na nepcu: haiku.

Njezina kosa, pomisli on i ugleda je kako silazi niza školske stube dok joj kosa poskakuje na ramenima. Sunce nije svjetlucalo na njoj, nego kao da je plamtjelo u njoj.

Radeći pomnjivo dvadeset minuta (s jednom pauzom da ode po još papira), križajući preduge riječi, mijenjajući, brišući, Ben smisli ovo:

Kosa tvoja zimski plam

Siječnja žar.

U kojem izgaram.

Nije bio lud od zadovoljstva, ali bolje nije mogao. Bojao se da će se, bude li predugo prčkao i petljao po njoj, razmišljao je li dobra ili nije, naposljetku pomutiti i napisati nešto puno lošije. Ili ništa. Nije želio da se to dogodi. Trenutak koji je odvojila da porazgovara s njim bio je za Bena važan. Želio ga je obilježiti u svom sjećanju. Vjerojatno se Beverly sviđa neki stariji dečko - iz šestog ili možda sedmog razreda - i pomislit će da joj je haiku poslao taj dječak. To će je učiniti sretnom, pa će dan kad ga je dobila ostati obilježen u njezinu sjećanju. I premda nikad neće znati da je Ben Hanscom bio taj koji joj ga je obilježio, to nije važno - on će znati.

Prepiše dovršenu pjesmu na poleđinu poštanske dopisnice (pišući tiskanim slovima, kao da prepisuje otmičarevu poruku a ne ljubavnu pjesmu), vrati kemijsku olovku u džep i gume dopisnicu otraga u Vrele kotače.

Onda ustane i na izlasku reče doviđenja gospođi Starrett.

„Doviđenja, Ben“, reče gospođa Starrett. „Uživaj u praznicima, ali ne zaboravi na policijski sat.“

„Neću.“

Ben polako odšeta kroz zastakljeni prolaz između dviju zgrada, uživajući u njegovoj toplini (efekt staklenika, pomisli zadovoljno), a nakon toga u svježini knjižnice za odrasle. Jedan je starac čitao News u jednom od prastarih, udobno pretapeciranih naslonjača u niši čitaonice. Odmah ispod zaglavlja, bliještao je naslov: DULLES OBEĆAO DA ĆE TRUPE SJEDINJENIH DRŽAVA POMOĆI LIBANONU AKO USTREBA! Bila je tu i Ikeova fotografija, kako se rukuje s nekim Arapom u Ružičnjaku Bijele kuće. Benova je mama rekla da će se stvari možda ponovno pokrenuti s mrtve točke kad zemlja izabere Huberta Humphreyja za predsjednika 1966. Ben je bio nejasno svjestan da upravo traje nešto što se zove recesija i da se njegova mama boji da bi mogla dobiti otkaz.

Manji naslov na donjoj polovici stranice glasio je POLICIJA NASTAVLJA LOV NA PSIHOPATA.

Ben gurne velika ulazna vrata knjižnice i izađe.

U podnožju stuba nalazio se poštanski sandučić. Ben izvuče dopisnicu iz knjige i ubaci je. Osjeti kako mu otkucaji srca malo ubrzavaju dok mu je klizila iz prstiju. Što ako nekako bude znala da sam to ja?

Ne budi budala, odgovori on, pomalo usplahiren zbog toga koliko mu se ta pomisao učinila uzbudljivom.

Krene niz Kansas Street, jedva svjestan kuda ide, a i ne hajući ni najmanje. U njegovim se mislima počne oblikovati fantazija. U njoj, prilazi mu Beverly Marsh, krupnih sivozelenih očiju, riđe kose vezane u konjski rep. Želim te nešto upitati, Ben, reče ta izmišljena djevojčica u njegovim mislima, a ti se moraš zakleti da ćeš govoriti istinu. Podigne dopisnicu. Jesi li ti ovo napisao?

Bila je to užasna fantazija. Bila je to predivna fantazija. Želio je da prestane. Nije želio da ikad prestane. Lice mu se ponovno zažari.

Ben je hodao, sanjario, prebacivao svoje posuđene knjige iz jedne ruke u drugu, a onda počeo zviždati. Vjerojatno ćeš pomisliti da sam užasna, rekla je Beverly, ali mislim da te želim poljubiti. Usne joj se malo razdvoje. Benove su usne odjednom bile odveć suhe za zviždanje. „Mislim da želim da to učiniš“, šapne i nasmiješi se budalastim, smetenim i apsolutno predivnim osmijehom od uha do uha.

Da je u tom trenutku pogledao u pločnik, vidio bi da su još tri sjene niknule oko njegove; da je osluhnuo, čuo bi zvuk Victorovih plehova na potplatima cipela dok su se on, Belch i Henry primicali. Ali on nije ni čuo ni vidio. Ben je bio daleko, osjećao kako Beverlyne usne nježno dodiruju njegove i podizao svoje stidljive ruke da dodirne zapretenu irsku vatru njezine kose.

9

POPUT MNOGIH GRADOVA, MALIH I VELIKIH, DERRY NIJE BIO PLANIRAN, VEĆ JE - kao Topsy²⁶ - jednostavno niknuo. Prije svega, gradski ga urbanisti nikad ne bi smjestili tamo gdje se nalazio. Središte Derryja nalazilo se u dolini koju je načinila rječica Kenduskeag, a koja je pretjecala kroz poslovnu četvrt poprečno od jugozapada prema sjeveroistoku. Ostatak grada rojio se po padinama okolnih brda.

Dolina u koju su došli prvi doseljenici bila je močvarna i obrasla gustim raslinjem. Rječica Kenduskeag i rijeka Penobscot u koju se Kenduskeag ulijevao bile su izvrsne za trgovce, no loše za one koji su imali nasade ili kuće odveć blizu njih - poglavito blizu Kenduskeaga, zato što bi se izlio svake treće ili četvrte godine. Grad je još bio sklon poplavama, bez obzira na golema novčana sredstva utrošena u posljednjih pedeset godina da se tom problemu stane na kraj. Da je poplave uzrokovala samo ta rječica, problem bi se mogao riješiti jednostavnim sustavom ustava. No bilo je i drugih čimbenika. Jedan su bile niske obale Kenduskeaga. Drugi je bio sporo isušivanje cijelog područja. Od početka stoljeća, u Derryju je došlo do mnogih ozbiljnih poplava, i jedne katastrofalne -1931. godine.

Da situacija bude još gora, brda na kojima je velikim dijelom Derry bio izgrađen bila su ispresijecana potocima kao saće - potok Torrault u kojem je nađeno tijelo Cheryl Lamonice, bio je jedan od njih. Za kišnih razdoblja, svi su potoci bili skloni izlijevanju iz korita. „Ako dva tjedna pada kiša, cijeli grad dobije infekciju sinusa“, rekao je jednom tata Mucavog Billa.

Kenduskeag je bio zarobljen u betonskom kanalu dugom tri kilometra dok je prolazio središtem grada. Kanal bi zaronio ispod Main Streeta kod raskrižja s Canal Streetom i tako postao ponornica, dok otprilike kilometar dalje ne bi ponovno izbio na površinu kod parka Bassey. Canal Street, gdje je većina Derryjevskih barova bila poredana poput kriminalaca na identifikaciji, protezala se usporedno s kanalom na izlasku iz grada i svakih nekoliko tjedana policija je morala vaditi automobil nekog pijanca iz vode smrtonosno zagađene otpadnim vodama iz kanalizacije i željezare. S vremena na vrijeme, u Kanalu bi se uhvatila pokoja riba, no to su bili nejestivi mutanti.

Na sjeveroistočnoj strani grada - kanalskoj strani - rijeka je bila donekle ukroćena.

Trgovina je cvjetala duž nje, usprkos povremenim poplavama. Ljudi su šetali pokraj Kanala, ponekad se držali za ruke (ako je vjetar puhao iz dobrog smjera; ako nije, smrad je takvoj šetnji oduzimao romantiku), a u parku Bassey, preko puta srednje škole s druge strane Kanala, kadšto bi se podigli izviđački kampovi i priređivale roštiljade izviđačkog podmlatka. Godine 1969. građani će se sablazniti i ojaditi kad otkriju da su tamo hipiji (jedan od njih zašio je američku zastavu na tur hlača, no taj peder uhićen je prije nego što je uspio reći Gene McCarthy²⁷) pušili travu i trgovali tabletama. Do 1969. park Bassey postao je ljekarna na otvorenom. Čekajte samo, govorili su ljudi. Netko će smrtno stradati prije nego što se tome stane na kraj.

I naravno, netko je naposljetku zaista i stradao - sedamnaestogodišnji mladić pronađen je mrtav pokraj Kanala, vena punih gotovo čistog heroina - onoga što su klinci nazivali bijelim Cadillacom. Poslije toga, narkići su se počeli kloniti parka Bassey; čak se pričalo da duh tog mladića hoda po parku. Priča je bila glupa, naravno, ali ako je otjerala hašomane i tabletomane, bila je to barem korisna glupa priča.

Na jugozapadnoj strani grada rijeka je bila još veći problem. Tu su brda bila duboko rasječena klizanjem velikog glečera i još izranjavana beskrajnom vodenom erozijom Kenduskeaga i mreže njegovih pritoka; na mnogim se mjestima moglo vidjeti stjenovito dno poput poluiskopanih kostiju dinosaura. Stariji službenici u Odjelu za javne radove grada Derryja znali su da poslije prvog jakog jesenskog mraza mogu računati na priličan broj krpanja pločnika na jugozapadnoj strani grada. Beton bi se stegnuo, postao krhak, a onda bi ga stjenovito tlo razlomilo, kao da zemlja namjerava nešto izleći.

Ono što je najbolje raslo u preostalom plitkom tlu bile su biljke plitkog korijenja i izdržljive prirode - korov i bezvrijedno raslinje. Drugim riječima, kržljavo drveće, gusto šipražje i opake najezde otrovnog bršljana i hrasta niknuli bi gdje god bi se uspjeli uhvatiti za nekakvu podlogu. Na jugozapadu se zemljište strmo obrušavalo u područje poznato u Derryju kao Jalovina. Jalovina - koja je bila sve samo ne jalova - bila je gusto obraslo zemljište širine oko dva kilometra i dužine pet kilometara. Na jednoj strani graničila je s gornjim dijelom Kansas Streeta, a na drugoj s Old Capeom. Old Cape je bilo stambeno naselje za one s nižim prihodima i drenaža je bila tako loša da se pričalo kako tamo zahodi i kanalizacijske cijevi znaju eksplodirati.

Kenduskeag je tekao kroz središte Jalovine. Grad je izrastao prema sjeveroistoku i s obje strane Jalovine, ali u njoj su jedini tragovi grada bili crpilište br. 3 (gradska kanalizacijska crpna stanica) i gradsko smetlište. Iz zraka, Jalovina je nalikovala na veliki zeleni bodež okrenut prema središtu grada.

Jedino što je Benu sva ta geografija u kombinaciji s geologijom značila bila je nejasna svijest o tome da s njegove desne strane sad više nema kuća; zemljište se strmo spuštalo. Uz pločnik se protezala rahitična okrečena ograda, visoka do struka, simbolična gesta zaštite. Čuo je slabi zvuk tekuće vode; bila je to glazbena podloga njegovoj fantaziji koja se nastavljala. Zastao je i pogledao preko Jalovine, još zamišljajući njezine oči, čisti miris njezine kose.

Odavde je rječica Kenduskeag bila samo niz odsjaja viđenih kroz pukotine u gustom raslinju. Neka su djeca pričala da u Jalovini u ovo doba godine ima komaraca velikih poput vrabaca; drugi, pak, da na prilazu rijeci ima živog pijeska. Ben nije vjerovao to o komarcima, ali pomisao na živi pijesak ga je plašila.

Malo sa svoje lijeve strane ugleda oblak galebova koji su kružili pa se obrušavali: odlagalište otpada. Njihovi su krici jedva čujno dopirali do njega. Preko puta ugleda Derry Heights i niske krovove naselja Old Cape, kuća najbližih Jalovini. Desno od Old Capea stajao je vodotoranj poput bucmastog bijelog prsta uprtog u nebo. Odmah ispod njega zahrđala odvodna cijev stršila je iz zemlje i razlijevala bezbojnu vodu nizbrdo u svjetlucavom potočiću koji je nestajao u guštiku stabala i grmlja.

Benovo ugodno maštanje o Beverly iznenada je bilo prekinuto jednim puno mračnijim: što da sad iz tog odvoda ispadne mrtva ruka, ovog trenutka, dok on gleda? A kad se on okrene da nađe telefon i pozove policiju, ugleda kako tamo stoji klaun? Čudan klaun u vrećastom kostimu s velikim narančastim coflima umjesto puceta? Recimo da -

Na Benovo se rame spusti ruka i on vrisne.

Začuje se smijeh. On se okrene i skutri uz bijelu ogradu koja je dijelila siguran, svakodnevni pločnik Kansas Streeta od divlje nepripitomljenosti Jalovine (ograda čujno zaškripi) i ugleda Henryja Bowersa, Belcha Hugginsa i Victora Crissa.

„Bok, Sisati“, reče Henry.

„Što hoćeš?“ upita Ben, pokušavajući zvučati hrabro.

„Hoću te prebiti“, reče Henry. Činilo se da tu mogućnost trijezno, čak i ozbiljno razmatra. Ali su - o samo kako! - njegove crne oči sijevale. „Moram te nešto naučiti, Sisati. Nećeš imati ništa protiv. Ti voliš učiti nove stvari, ha?“ On posegne za Benom. Ben se izmakne.

„Drž'te ga, dečki.“

Belch i Victor ščepaju ga za ruke. Ben zacvili. Bio je to kukavički zvuk, zečji i slab, ali se nije mogao suzdržati. Molim te, Bože, ne dopusti da me natjeraju u plač i ne daj da mi razbiju sat, pomisli Ben mahnito. Nije znao hoće li doći do toga da mu razbiju sat, ali je bio prilično siguran da će se rasplakati. Bio je prilično siguran da će se naplakati prije nego što oni završe s njim.

„Isuse, zvuči baš kao prase“, reče Victor. On iskrene Benovo zapešće. „Zar ne zvuči kao prase?“

„I te kako“, zahihoće Belch.

Ben srne najprije na jednu, pa na drugu stranu. Belch i Victor pratili su ga s lakoćom; dopustili bi mu da potrči, a potom ga povukli natrag.

Henry zgrabi prednji dio Benove majice i naglim je pokretom povuče prema gore. Otkrije mu trbuh koji je visio preko remena poput otečene kile. „Gle samo tu trbušinu!“ vikne Henry zapanjeno zgađen. „Isuse, smiluj nam se!“

Victor i Belch ponovno se nasmiju. Ben je sumanuto zvjerao okolo tražeći pomoć. Ne ugleda nikog. Iza njega, dolje u Jalovini, cvrčci su cvrčali a galebovi kreštali.

„Bolje vam je da prestanete!“ reče on. Još nije cmoljio, ali je bio na rubu. „Bolje vam je!“

„Ili što?“ upita Henry kao da ga to zaista zanima. „Ili što, Sisati? Ili što, ha?“

Ben se uhvati kako misli na Brodericka Crawforda koji je glumio Dana Matthewsa u Highway Patrol - ta je mrcina bila čvrsta, ta je mrcina bila opaka, ta se mrcina ni od kog nije dala zajebavati - a onda brizne u plač. Dan Matthews gurnuo bi ove tipove kroz ogradu, niz nasip, pa u šipražje. Učinio bi to svojim trbuhom.

„O Bože, ma pogledaj ti ovu bebu!“ likovao je Victor. Belch mu se pridruži. Henry se malko nasmiješio, ali lice mu je i dalje zadržalo ozbiljni, zamišljeni kalup - taj gotovo tužan izgled. Bena je to plašilo. To je ukazivalo na mogućnost da slijedi više od običnih batina.

Kao u znak potvrde te pretpostavke, Henry gume ruku u džep svojih traperica i izvadi skakavac.

Benova prepast eksplodira. Dotad se uzaludno bacakao lijevo-desno; sad se baci naprijed. U jednom je trenutku bio uvjeren da će se izvući. Jako se znojio i dečki koji su ga držali u najboljem su ga slučaju držali u vrlo skliskom zahvatu. Belch ga je uspio ščepati za desno zapešće, ali jedva. Victoru se sasvim izmigoljio. Još jedan trzaj...

Prije nego što mu je to uspjelo, Henry zakorači prema njemu i gurne ga. Ben poleti natraške. Ograda ovaj put jekne glasnije i on osjeti kako se čak i ugiba pod njegovom težinom. Belch i Victor ga ponovno ščepaju.

„Sad ga držite“, reče Henry. „Čujete me?“

„Naravno, Henry“, reče Belch. Zvučao je pomalo strašljivo. „Neće pobjeći. Ne brini se.“

Henry se primakne sve dok njegov plosnati trbuh nije gotovo dotaknuo Benov. Ben je zurio u njega, dok su mu se suze bespomoćno slijevale iz razrogačenih očiju. Uhvaćen! Ja sam uhvaćen! kukao je dio njegova mozga. Pokušao ga je spriječiti - uopće ne može misliti dok to kukanje traje - ali nikako da prestane. Uhvaćen! Uhvaćen! Uhvaćen!

Henry izbaci oštricu, dugu i široku, na kojoj je bilo ugravirano njegovo ime. Vrh bljesne na popodnevnom suncu.

„Sad slijedi jedan mali test“, reče Henry istim tim zamišljenim glasom. „Vrijeme je za ispite, Sisati, i teško tebi ako nisi spreman.“

Ben je plakao. Srce mu je luđački tuklo u grudima. Šmrkalj mu je curio iz nosa i skupljao mu se na gornjoj usni. Njegove knjige iz knjižnice ležale su razbacane pod njegovim nogama. Henry stane na Buldožer, spusti pogled i porine ga u slivnik ploštimičnim udarcem crne čizme.

„Evo prvog ispitnog pitanja, Sisati. Kad netko kaže 'Daj da prepišem' za vrijeme završnih ispita, što ćeš odgovoriti?“

„Da!“ smjesta vikne Ben. „Reći ću da! Naravno! Može! Prepisuj što god hoćeš!“

Vršak noža klizne kroz pet centimetara zraka i pritisne Benov trbuh. Bio je hladan kao posuda za kockice leda upravo izvađena iz hladnjaka. Ben uvuče trbuh dalje od njega. Na trenutak je svijet posivio. Henryjeva su se usta micala, ali Ben nije mogao razlučiti što on govori. Henry je bio kao televizor s isključenim tonom, a svijet je plivao... plivao...

Da se nisi usudio onesvijestiti se! vrisne usplahireni glas. Ako se onesvijestiš, on bi se mogao razbjesniti i ubiti te!

Svijetu se donekle vrate jasni obrisi. Vidio je da su se i Belch i Victor prestali smijati.

Izgledali su nervozno... gotovo uplašeno. To je kod Bena postiglo učinak pljuske koji mu je razbistrio glavu. Oni više ne znaju što će on učiniti ili dokle bi mogao otići. Koliko god si mislio da je situacija nepovoljna, eto koliko je zapravo nepovoljna... možda čak još i nepovoljnija. Moraš misliti. Ako nikad nisi, ili nećeš, misli sad. Jer njegove oči poručuju da oni s pravom izgledaju nervozno. Njegove oči govore da je lud kao bijesan pas.

„Pogrešan odgovor, Sisati“, reče Henry. „Ako netko kaže 'Daj da prepišem', jebe mi se što ćeš ti reći. Shvaćaš?“

„Da“, reče Ben, dok mu se trbuh grčio od jecaja. „Da, shvaćam.“

„No dobro, u redu. To je jedan pogrešan odgovor, ali ona teška pitanja tek slijede. Spreman si za teška pitanja?“

„Ja... valjda.“

Polako im se približavao automobil. Bio je to prašni Ford iz '51. sa starcem i staricom nasađenima na prednjem sjedištu poput para zaboravljenih lutaka iz robne kuće. Ben ugleda kako se starčeva glava polako okrenula prema njemu. Henry se primakne Benu, skrivajući nož. Ben je osjećao kako mu je vrh noža načinio jamicu u mesu tik iznad pupka. I dalje je bio hladan. Nije mogao shvatiti kako je to moguće, ali bio je.

„Hajde samo, viči“, reče Henry. „Pa ćeš guliti svoja usrana crijeva s tenisica.“ Bili su dovoljno blizu za poljubac. Ben je osjećao slatki miris žvakaće Juicy Fruit u Henryjevu dahu.

Automobil prođe i nastavi vožnju niz Kansas Street, polako i spokojno poput automobila na paradi Turnira ruža.

„U redu, Sisati, evo drugog pitanja. Ako ja kažem 'Daj da prepišem' za vrijeme završnih ispita, što ćeš ti reći?“

„Da. Reći ću da. Odmah.“

I Henry se nasmiješi. „To je dobro. To si ispravno shvatio, Sisati. A sad evo trećeg pitanja: kako mogu biti siguran da to nikad nećeš zaboraviti?“

„Ja... ne znam“, šapne Ben.

Henry se nasmiješi. Lice mu se ozari i na trenutak je bilo gotovo lijepo. „Ja znam!“ reče on, kao da je otkrio veliku istinu. „Ja znam, Sisati! Urezat ću svoje ime u tvoju debelu trbušinu!“

Victor i Belch se naglo ponovno počnu smijati. Na trenutak Ben osjeti neku vrstu raspamećenog olakšanja, pomislivši kako je sve ovo tek puka izmišljotina - mala travestija koju su njih trojica sklepala da bi ga nasmrt preplašila. Ali se Henry Bowers nije smijao i Ben shvati da se Victor i Belch smiju zato što je i njima odlanulo. Obojici im je postalo jasno da Henry nikako ne misli ozbiljno. Samo što je Henry ozbiljno mislio.

Nož klizne naviše, glatko kao kroz maslac. Pojavi se krv u žarkocrvenoj crti na Benovoj blijedoj koži.

„Hej!“ vikne Victor. Ta riječ izađe prigušena, iz zaprepašteno stegnutog grla.

„Drž'te ga!“ zareži Henry. „Drž'te ga samo, čujete me?“ Sad na Henryjevu licu nije bilo ničeg ozbiljnog i zamišljenog; sad je to bilo izobličeno lice sotone.

„Isusa mu, Henry, nemoj ga stvarno srezati!“ vrisne Belch, a glas mu je bio visok, gotovo djevojački.

Tad se sve odigra brzo, ali se Benu Hanscomu činilo sporo; činilo se da se dogodilo u nizu škljočaja fotoaparata, poput sekvencije fotografija u fotopričama u časopisu Life. Njegove je panike nestalo. Odjednom je otkrio nešto u sebi, a budući da to nešto od panike nije imalo nikakve koristi, ono ju je izjelo.

U prvom škljocaju, Henry mu zadigne majicu sve do bradavica. Krv se slije iz plitkog, okomitog reza iznad pupka.

U drugom škljocaju, Henry ponovno povuče nož naniže, operirajući brzo, poput sluđenog ratnog kirurga u vrijeme zračnog bombardiranja. Poteče svježa krv.

Natrag, pomisli Ben hladno dok se krv slijevala i skupljala između remena traperica i kože. Moram potrčati prema natrag. To je jedini smjer kojim im mogu pobjeći. Belch i Victor više ga nisu držali. Usprkos Henryjevoj naredbi, povukli su se. Povukli su se užasnuti. No potrči li, Bowers će ga uhvatiti.

U trećem škljocaju, Henry spoji dva okomita reza kratkim vodoravnim potezom. Ben je osjećao kako mu krv sad curi u gaćice, a ljepljiv pužev trag puzio mu je niz lijevo bedro.

Henry se na trenutak malo nagne natrag, mršteći se zamišljenom koncentracijom umjetnika koji slika pejzaž. Poslije H dolazi E, pomisli Ben, i to je bilo sve što mu je bilo potrebno da ga pokrene. Pomakne se prema naprijed, ali ga Henry ponovno gurne natrag.

Ben se odgurne nogama, dodajući svoj zamah Henryjevu. Udari u okrečenu ogradu između Kansas Streeta i strmine prema Jalovini. U istom trenutku podigne desnu nogu i gurne Henryja u trbuh. To nije bio čin osvete; Ben je samo želio pojačati moment sile prema natrag. A opet, kad je ugledao izraz krajnjeg zaprepaštenja na Henryjevu licu, ispuni ga čista divljačka radost - osjećaj toliko krepak da je na trenutak pomislio da će mu se rasprsnuti tjeme.

Tad se začuje krckanje i lomljava ograde. Ben ugleda kako su Victor i Belch uhvatili Henryja da ne bi pao na tur u slivnik pokraj ostataka Buldožera, no tad je Ben već padao natraške u prazan prostor. Otišao je s vriskom koji je napola bio i smijeh.

Ben tresne o padinu leđima i stražnjicom tik ispod one odvodne cijevi koju je ranije primijetio. Dobro da se prizemljio ispod nje; da je pao na nju, mogao je lako slomiti kralježnicu. Ovako, prizemljio se na mekani jastuk od korova i paprati i jedva osjetio udarac. Prekobacio se natraške, a stopala i noge prebacili su mu se preko glave. U sjedećem se položaju odskliže niz obronak natraške kao dijete na velikom akvaganu; majica mu se podigla do vrata, a rukama je mlatarao ne bi li se za nešto uhvatio, no uspio je samo iščupati pramen za pramenom paprati i vještičje trave.

Vidio je kako se vrh nasipa (činilo se nemogućim da je netom stajao tamo) udaljava sumanutom brzinom crtanog filma. Vidio je Victora i Belcha, njihova lica poput dva okrugla slova O, kako bulje u njega. Imao je dovoljno vremena da oplače svoje knjige iz knjižnice. A onda je uz silnu bol tresnuo o nešto i gotovo si pregrizao jezik.

Bilo je to srušeno drvo i ono je skratilo Benov pad, no gotovo mu je slomilo lijevu nogu. On malo uspuže natrag uz padinu pa stenjući izvuče nogu. Drvo ga je zaustavilo otprilike na pola puta do podnožja. Niže na padini, grmlje je bilo gušće. Voda koja je padala iz odvodne cijevi tekla mu je preko ruku u tankim mlazovima.

Iznad njega se zaori krik. Ben ponovno podigne pogled i ugleda Henryja Bowersa kako leti preko ruba, s nožem čvrsto stisnutim u zubima. Dočekao se na obje noge, tijela nagnuta prema natrag pod oštrim kutom da se ne bi prevalio prema naprijed. Odskliže do kraja divovskog para tragova nogu pa počne trčati niz nasip u nizu nezgrapnih klokanskih skokova.

„Uit u e, iati!“ kreštao je Henry kroz nož i Benu nije bio potreban prevoditelj UN-a da mu kaže da Henry govori: Ubit ću te, Sisati!

„Uit u e, iati, jeem ti aer!“

Onim hladnim generalskim okom koje je otkrio u sebi gore na pločniku, Ben sad shvati što mora učiniti. Uspio se osoviti na noge trenutak prije nego što je Henry pristigao, sad s nožem u ruci, ispruženim prema naprijed poput bajuneta. Ben je tek kutom oka bio svjestan da mu je lijeva nogavica traperica potrgana i da mu iz noge krvari puno jače nego iz trbuha... ali ga je noga držala, a to je značilo da nije slomljena. Barem se nadao da je tako.

Ben malo čučne da zadrži svoju nepouzdanu ravnotežu, i dok je Henry jednom rukom posezao za njim, a drugom zamahnuo nožem u dugom, ravnom luku, Ben se odmakne u stranu. Izgubio je ravnotežu, ali u padu ispruži svoju rasječenu lijevu nogu. Henryjeve goljenice udare u nju, a to mu vrlo djelotvorno izmakne tlo pod nogama. Na trenutak je Ben zinuo, jer mu je prepast nadjačala mješavina strahopoštovanja i divljenja. Henry Bowers kao Supermen preleti preko srušenog drveta koje je zaustavilo Bena. Ruke je ispružio ravno naprijed, onako kako ih je George Reeves držao u televizijskom serijalu. Samo što je George Reeves uvijek djelovao kao da je letenje prirodno koliko i kupanje ili objedovanje na stražnjem trijemu. Henry je djelovao kao da mu je netko nabio užareni žarač u dupe. Usta su mu se otvarala i zatvarala. Tanak mlaz sline šikne mu iz jednog kuta usta i rasprsne mu se na usni.

A tad Henry tresne natrag na zemlju. Nož mu izleti iz ruke. Prevrnuo se na rame, prizemljio na leđa i otklizao u grmlje nogu raširenih u slovu V. Začuje se uzvik. Udarac. A potom muk.

Ben je sjedio, ošamućen, i gledao u izgaženo mjesto u grmlju gdje je Henry izveo svoju točku s nestajanjem. Odjednom oko njega počnu poskakivati kamenje i obluci. On ponovno podigne pogled. Victor i Belch sad su se spuštali niz nasip. Kretali su se pažljivije od Henryja, i zato i sporije, ali stići će do njega za tridesetak sekundi ili manje ako nešto ne učini.

On zastenje. Zar ovoj ludosti nema kraja?

Držeći ih na oku, uspentra se preko srušenog drveta i počne se mukotrpno spuštati niz nasip, hripavo dašćući. U slabini ga je probadalo. Jezik ga je vraški bolio. Grmlje je sad bilo gotovo Benove visine. Jedak zeleni miris biljaka koje neobuzdano bujaju ispuni mu nos.

Negdje u blizini čuo je tekuću vodu kako klokoće preko kamenja i žubori između njih.

Noge mu se poskliznu i on se ponovno strmoglavi; kotrljao se i sklizao, odrao zapešće na stršećem kamenu i proletio kroz trnje koje se zakvačilo i počupalo plavosive komadiće pamuka s majice i otkidalo komadiće mesa s ruku i obraza.

Ljosne na zemlju i sav izgreben zaustavi se u sjedećem položaju, s nogama u vodi. Bio je to krivudavi potočić koji je zavijao u gusti šumarak mladog raslinja s njegove desne strane; tamo je izgledalo mračno kao u špilji. Pogleda ulijevo i ugleda Henryja Bowersa kako leži na leđima usred potoka. U njegovim poluotvorenim očima vidjele su se samo bjeloočnice. Krv mu je curila iz jednog uha i tekla prema Benu u krhkim nitima.

O moj Bože, ubio sam ga! O moj Bože, ja sam ubojica! O moj Bože!

Zaboravivši da su Belch i Victor iza njega (ili možda shvaćajući da će izgubiti želju da ga prebiju namrtvo kad ustanove da je njihov neustrašivi vođa mrtav), Ben odgaca šest metara uzvodno do mjesta gdje je ležao Henry, košulje potrgane na rezance, traperica natopljenih tako da su izgledale crne, bez jedne cipele. Ben je bio nejasno svjestan da je i od njegove odjeće ostalo malo toga i da mu je tijelo velika olupina patnje i boli. Lijevi je gležanj najgore prošao; već mu je otekao i napinjao njegovu natopljenu tenisicu; on ga je toliko štedio da zapravo i nije hodao nego glavinjao poput mornara na obali poslije dugog putovanja morem.

Sagne se nad Henryja Bowersa. Henryjeve se oči naglo širom otvore. Jednom izgrebenom i krvavom rukom on zgrabi Bena za potkoljenicu. Usta su mu se micala i premda iz njih nije izašlo ništa osim niza pištećih dahtaja, Ben je svejedno razaznao što on govori: Ubit ću te, govno jedno debelo.

Henry se pokušavao uspraviti, služeći se Benovom nogom kao motkom. Ben se izbezumljeno odmakne. Henryjeva ruka sklizne, pa padne. Ben se zanese natraške; zamahne rukama po zraku, no padne na stražnjicu rekordni treći put u posljednje četiri minute. Usto se i ponovno ugrize za jezik. Voda pljusne oko njega. Pred Benovim očima na trenutak bljesne duga. Benu se živo fućkalo za dugu. Živo mu se fućkalo za ćup zlata. Zadovoljio bi se i svojim bijednim, debelim životom.

Henry se prevrnuo na bok. Pokušao ustati. Ponovno pao. Uspio se pridići na ruke i koljena. I naposljetku se teturajući osovio na noge. Zurio je u Bena tim crnim očima. Prednji mu je dio frizure bio sad spljošten na sve strane, baš poput brkova na klipu kukuruza poslije jakog vjetra.

Ben se odjednom razljuti. Ne - to je bilo više od ljutnje. Pobjesnio je. Bio je hodao s knjigama iz knjižnice pod rukom, nevino sanjario o tome kako ljubi Beverly Marsh, nikome nije smetao. A gle sad. Vidi ti to. Hlače potrgane. Lijevi gležanj možda nije slomljen, ali je svakako gadno iščašen. Noga rasječena, jezik rasječen, monogram prokletog Henryja Bowersa na njegovu trbuhu. Što kažete na to divno sranje, ljubitelji športa? No vjerojatno je pomisao na knjige iz knjižnice - za koje je bio zadužen! - bilo ono što ga je potaknulo da se baci na Henryja Bowersa. Uništene knjige iz knjižnice i njegova mentalna predodžba toga kako će oči gospođe Starrett biti pune prijekora kad joj bude za to rekao. Bez obzira na to što je bio razlog - posjekotine, iščašenje, knjige iz knjižnice, pa čak i pomisao na mokru i vjerojatno nečitku iskaznicu u njegovu stražnjem džepu - bio je dovoljan da ga pokrene. Zaglavinja, a mljaskave su mu Kedsice šljapkale po plićaku, pa udari Henryja nogom ravno u jaja. Henry ispusti užasan cvileći krik od kojeg su ptice poletjele s drveća. Stajao je trenutak raskrečenih nogu, držao se za prepone, buljeći s nevjericom u Bena. „Ug“, reče on utanjenim glasom.

„Točno tako“, reče Ben.

„Ug“, reče Henry, utanjivši glas još više.

„Točno tako“, ponovi Ben.

Henry ponovno polako padne na koljena, ne kao vreća, nego kao da se svija. I dalje je gledao u Bena tim crnim očima punim nevjerice.

„Ug.“

„Vraški si u pravu“, reče Ben.

Henry padne na bok, još se držeći za prepone i počne se lagano okretati s jedne strane na drugu.

„Ug!“ jekne Henry. „Moja muda. Ug! Razbio si mi muda. Ug - ug!“ Njegov je glas počeo dobivati na snazi i Ben počne uzmicati korak po korak. Bila mu je muka od onog što je učinio, ali je bio i ispunjen nekom vrstom pravedničke, obamiruće opčinjenosti. „Ug! - moja jebena muda - ug - UG! - o moja JAJA, jebote!“

Ben bi možda ostao stajati u blizini stanovito vrijeme - možda čak i dok se Henry dovoljno ne oporavi da krene za njim - no tad ga pogodi kamen iznad desnog uha i izazove takvu duboku, svrdlastu bol da je pomislio da ga je ubola osa, no tad ponovno osjeti kako mu teče topla krv.

On se okrene i ugleda onu dvojicu kako grabe sredinom potoka prema njemu. Svaki je imao punu ruku oblutaka. Victor baci jedan i Ben ga začuje kako mu je prosvirao pokraj uha. On se sagne, a drugi ga pogodi u desno koljeno, pa on vrisne od iznenađenja i boli. Treći mu odskoči od desne jagodice i oko mu zasuzi.

Otklipše prema suprotnoj obali i uspentra se uz nju što je brže mogao; hvatao se za stršeće korijenje i verao loveći se za grmlje. Uspio je stići do vrha (posljednji ga kamen pogodi u stražnjicu kad se prebacio preko vrha) i baci pogled preko ramena.

Belch je klečao pokraj Henryja, a Victor stajao metar-dva podalje i ispaljivao kamenje; jedan veličine bejzbolske loptice prozuji kroz visoko grmlje pokraj Bena. Vidio je dovoljno; zapravo, vidio je i više nego dovoljno. A najgore od svega je bilo to što je Henry Bowers ponovno ustajao. Kao Benov sat Timex, po Henryju ste mogli pucati a da on svejedno nastavi kucati. Ben se okrene i uleti u grmlje, s mukom se probijajući u smjeru za koji se nadao da ga vodi prema zapadu. Kad bi mogao prijeći na onu stranu Jalovine gdje je Old Cape, mogao bi od nekog izmoliti deset centi da se odveze autobusom kući. A kad stigne tamo, zaključat će za sobom vrata i zakopati ovu dronjavu i krvavu odjeću u smeće i ovaj će luđački san napokon završiti. Ben se zamisli kako sjedi u dnevnoj sobi u svom naslonjaču, svježe okupan, u debelom crvenom kupaćem ogrtaču, gleda crtice s Paškom Patkom u Mighty Ninety i pije mlijeko kroz slamku Fla-R-Straw s okusom jagode. Zadrži tu sliku, reče si on turobno, i nastavi teturati.

Grmlje bi mu poput opruge iskakalo pred lice. Ben ga je gurao u stranu. Trnje je posezalo za njim i greblo ga. Pokušavao je ne obraćati pozornost na to. Stigne do ravnog komada zemljišta, crnog i žitkog. Po njemu se širilo gusto bambusoliko raslinje, a zemlja je zaudarala. Zlokobna misao

(živi pijesak)

klizne mu poput sjene kroz mozak dok je gledao u sjaj stajaće vode dublje u gaju onih bambusolikih biljaka. Nije želio ići tamo. Čak i da nije živi pijesak, blato bi mu usisalo tenisice s nogu. Umjesto toga, skrene desno, trčeći pokraj prednjeg dijela bambusova šumarka i napokon u pravu šumu.

Drveće je, mahom jele, bilo gusto, raslo posvuda, boreći se za ono malo prostora i sunca, ali je tu bilo manje niskog raslinja i mogao se brže kretati. Više nije bio siguran u kojem smjeru ide, ali je mislio da je ipak, sve u svemu, korak ispred. Jalovina je Derryjem bila okružena s tri strane, a s četvrte obrubljena poludovršenim produžetkom autoceste. Prije ili poslije izaći će negdje.

Trbuh mu je bolno pulsirao i on zadigne ostatke svoje majice da pogleda. Lecne se i zviždeći usiše zrak kroza zube. Trbuh mu je sličio na nakaznu kuglicu za božićno drvce, obložen zgrušanom krvlju i umrljan zelenom bojom od klizanja niz nasip. Ponovno spusti majicu. Od gledanja u taj užas dobivao je želju da povrati objed.

Sad negdje sprijeda začuje tiho zujanje - neprekidan ton odmah iznad donjeg praga čujnosti. Odrasla osoba, s jedinim ciljem da odmagli što dalje odavde (Bena su sad našli i komarci, pa premda nisu bili ni približno veliki kao vrapci, bili su prilično veliki) ne bi se na nj ni obazrela ili ga ne bi ni čula. No Ben je bio dječak i već na rubu da prevlada strah. Naglo skrene ulijevo i probije se kroz nisko grmlje lovora. Iza njega, iz zemlje je stršao gornji metar betonskog cilindra širine otprilike metar i dvadeset. Bio je pokriven rešetkastim kanalizacijskim poklopcem. Na poklopcu su bile otisnute riječi GRADSKA KANALIZACIJA. Onaj zvuk - ovako blizu zvučalo je to više kao brundanje nego zujanje - dopirao je odnekud iz njegove dubine.

Ben stavi oko na otvor, ali ništa ne ugleda. Čuo je to brundanje i vodu kako otječe negdje tamo dolje, ali ništa više. On udahne, osjeti zapah kiselog mirisa koji je bio i memljiv i smrdljiv i odmakne se žmirnuvši. Bila je to samo kanalizacija i ništa više. Ili možda kanalizacija i tunel za drenažu zajedno - takvih je bilo puno u Derryju, gradu stalno na oprezu od poplava. Ništa naročito. Ali ga od njega prožme neobična jeza. Djelomice jer je ugledao djelo ljudskih ruku u ovoj zarasloj pustari, ali dijelom i zbog oblika te stvarčice - betonski valjak koji strši iz zemlje. Ben je prije godinu dana pročitao Vremenski stroj H. G. Wellsa, najprije u verziji Classics Comicsa, a potom i cijelu knjigu. Ovaj cilindar s rešetkastim željeznim poklopcem podsjećao ga je na bunare koji vode u zemlju zgurenih, ogavnih Morlocka.

Brzo se odmakne od njega, pokušavajući ponovno naći zapad. Stigne do male čistine i skrene tako da mu sjena bude što više iza njega. Tad krene ravno.

Poslije pet minuta začuje još tekuće vode - i glasove. Dječje glasove.

On stane da osluhne, no tad začuje lomljavu grančica i druge glasove iza sebe. Bili su savršeno prepoznatljivi. Pripadali su Victoru, Belchu i neponovljivom Henryju Bowersu. Noćnoj mori, čini se, još nije kraj.

Ben se osvrne tražeći rupu u zemlji u koju bi se zavukao.

10

IZAŠAO JE IZ SVOG SKROVIŠTA DVA SATA KASNIJE, PRLJAVIJI NEGO IKAD, ALI DONEKLE osvježen. Koliko god mu se to činilo nevjerojatno, bio je zadrijemao.

Kad je iza sebe čuo onu trojku još na njegovu tragu, Ben je bio opasno na rubu da se skameni, poput životinje ispred prednjih farova nailazećeg kamiona. Počela ga je obuzimati paralizirajuća omamljenost. Padne mu na um pomisao da legne, sklupča se u klupko kao jež, i dopusti im da učine s njim što god misle da moraju. Bila je to luda pomisao, ali se ujedno činila i kao neobično dobra ideja.

No umjesto toga, Ben krene prema zvuku tekuće vode i te druge djece. Pokuša im razabrati glasove i uhvatiti smisao onoga što su govorili - sve samo da odagna tu zastrašujuću paralizu duha. Neki projekt. Govorili su o nekom projektu. Jedan ili dva glasa bili su mu čak pomalo i poznati. Začuje se pljasak vode, popraćen dobroćudnim grohotom. Smijeh ispuni Bena nekom vrstom glupave žudnje i više nego išta drugo učini svjesnijim opasnosti njegova položaja.

Ako već treba biti uhvaćen, nema potrebe da zbog njega i ova djeca okuse mjericu lijeka koja njemu sljeduje. Ben ponovno skrene desno. Poput mnogih krupnih ljudi, bio je iznimno lakog koraka. Prošao je dovoljno blizu dječaka da bi vidio kako im se sjene kreću amo-tamo između njega i blještave vode, ali ga oni nisu ni vidjeli ni čuli. Postupno njihovi glasovi počnu blijedjeti.

Ben izbije na usku stazu utabanu do gole zemlje. Zamisli se na trenutak, a onda odmahne glavom. Prijeđe preko staze i ponovno zaroni u šipražje. Sad se kretao sporije i odmicao grmlje u stranu, umjesto da se bezglavo probija kroz njega. Još se kretao usporedno s rječicom pokraj koje su se ona druga djeca igrala. Čak i kroz grmlje i drveće koje ih je dijelilo, vidio je da je puno šira od one u koju su upali on i Henry.

Tu se nalazio još jedan betonski cilindar, jedva vidljiv usred kolopleta puzavica kupina, koji je tiho pjevušio sam za sebe. Iza njega, nasip se spuštao do rječice, gdje se stari, kvrgavi brijest zgrbio nad vodom. Njegovo korijenje, napola ogoljeno erozijom obale, nalikovalo je na smršenu, prljavu kosu.

Nadajući se da neće biti kukaca ili zmija, ali odveć umoran i otupio od straha da bi hajao,

Ben se provuče između korijenja u plitku špilju ispod njega. Nasloni se leđima. Korijen ga ubode poput srditog prsta. Malo promijeni položaj i onaj ga korijen sad ugodno podboči.

Naiđu Henry, Belch i Victor. Pomislio je da će se možda prevariti i krenuti onom stazom, ali nije bio te sreće. Stajali su na trenutak blizu njega - da su se još malo približili, mogao bi ispružiti ruku iz skrovišta i dotaknuti ih.

„Kladim se da su ga oni slinavci tamo vidjeli“, reče Belch.

„Da provjerimo“, odgovori Henry i oni okrenu putem kojim su i došli. Nekoliko trenutaka potom, Ben ga začuje kako urla: „Kog boga vi klinci to radite?“

Začuje se neki odgovor, ali Ben nije mogao čuti što: djeca su bila predaleko, a ovako blizu rječice - bio je to Kenduskeag, naravno - bilo je odveć bučno. No učini mu se da dijete zvuči uplašeno. Ben osjeti suosjećanje.

Onda Victor Criss vikne nešto što Ben uopće nije razumio: „Jebote, kakva bebasta brana! „

Dječja brana? Dječja hrana? Ili je Victor možda rekao kakva gomila sranja, a Ben ga je pogrešno razumio.

„Srušimo je!“ predloži Belch.

Začuju se negodujući povici praćeni bolnim vriskom. Netko je počeo plakati. Da, Ben je suosjećao s njim. Nisu uspjeli uhvatiti njega (bar ne još), ali evo još jedne skupine klinaca na kojoj su se mogli iskaliti.

„Naravno, srušite je“, reče Henry.

Pljuskanje vode. Povici. Glasni, tupavi grohot Belchova i Victorova smijeha. Bolan, gnjevan uzvik jednog mališana.

„Da mi nisi ništa srao, nakazico mucava“, reče Henry Bowers. „Danas više neću ni od kog trpjeti nikakvo sranje.“

Začuje se pucanje drveta. Zvuk tekuće vode nizvodno se pojača i nakratko zagrmi prije nego što se stiša do prijašnjeg smirenog žubora. Ben shvati. Bebasta brana, tako je, to je Victor bio rekao. Djeca - dvoje ili troje sudeći po zvukovima koje je čuo dok je prolazio pokraj njih - sagradila su branu. Henry i njegovi prijatelji upravo su je srušili. Ben je čak mislio da zna tko je jedno od te djece. Jedina „nakazica mucava“ koju je poznavao iz škole bio je Bili Denbrough, koji je bio u susjednom petom razredu.

„Niste morali to učiniti!“ zapišti tanak glas pun straha i Ben prepozna i taj glas, premda ga nije odmah mogao spojiti s licem. „Zašto ste to učinili?“

„Zato što mi se prohtjelo, jebote!“ uzvrati Henry urlikom. Začuje se mesnat potmuo udarac. Poprati ga bolan vrisak, a vrisak bude popraćen plačem.

„Začepi“, reče Victor. „Da si prestao s tim plakanjem, klinjo, ili ću ti nategnuti uši i svezati ti ih ispod brade u čvor.“

Plač se pretvori u prigušeno šmrcanje.

„Idemo,“ reče Henry, „ali prije nego što to učinimo, hoću nešto znati. Jeste vidjeli nekakvog debelog klinca u posljednjih deset minuta? Krupnog debelog klinca, krvavog i razrezanog?“

Odgovor je bio odveć kratak da bi bio nešto više od ne.

„Siguran si?“ upita Belch. „Bolje da jesi, frfljo.“

„S-s-siguran sam“, odgovori Bili Denbrough.

„Hajdemo“, reče Henry. „Vjerojatno je pregazio rječicu tamo iza.“

„Pa-pa, dečki“, oglasi se Victor Criss. „Bila je to prava bebasta brana, vjerujte. Bolje vam je bez nje.“

Prštanje vode. Belchov glas ponovno doplovi do Bena, ali sad udaljeniji. Ben nije mogao razaznati riječi. Zapravo, nije želio razaznati riječi. Bliže njemu, onaj dječak koji je bio plakao, sad se ponovno rasplače. Čuli su se utješni glasovi onog drugog dječaka. Ben zaključi da su samo dvojica, Mucavi Bili i plačko.

Napola je sjedio, napola ležao, slušao dvojicu dječaka pokraj potoka i zamiruće zvuke Henryja i njegovih prijatelja dinosaura kako se probijaju prema suprotnoj strani Jalovine.

Sunce mu je treperilo na očima i stvaralo male kovanice svjetlosti na smršenom korijenju iznad i oko njega. Tu je bilo prljavo, ali i udobno... sigurno. Zvuk tekuće vode je smirivao. Čak je i zvuk onog zaplakanog djeteta bio smirujući. Njegovi bolovi jenjali su do razine tupog kuckanja, a zvuk dinosaura zamre sasvim. Pričekat će još malo, samo da bude siguran da se neće vratiti, a onda put pod noge.

Ben je čuo kako bubnjanje strojeva za drenažu dopire kroz zemlju - čak ga je i osjetio: duboke, neprekidne vibracije koje su se prenosile iz zemlje na korijen na koji se naslonio, a onda na njegova leđa. Ponovno pomisli na Morlocke, na njihovu golu put; zamišljao je da bi ona zaudarala baš kao pljesniv i kužan zrak koji je dopirao kroz rupe za ventilaciju na onom željeznom poklopcu. Mislio je na njihove bunare prevrtane duboko u zemlju, bunare sa zahrđalim ljestvama sa zavrtnjima pričvršćenima za njihove stijenke. On zadrijema, i u jednom trenutku njegove se misli prometnu u san.

11

ONO ŠTO JE SANJAO NISU BILI MORLOCI. SANJAO JE O ONOME ŠTO MU SE DOGODILO u siječnju, o onome što nije mogao ispričati majci.

Bio je to prvi dan škole poslije dugih božićnih praznika. Gospođa Douglas tražila je dobrovoljca koji bi ostao poslije nastave i pomogao joj prebrojiti knjige vraćene neposredno prije praznika. Ben je podigao ruku.

„Hvala ti, Ben“, rekla je gospođa Douglas, nagradivši ga osmijehom takvog sjaja da ga je zagrijao sve do nožnih prstiju.

„Dupelizac“, primijeti Henry Bowers poluglasno.

Bio je to jedan od onih zimskih dana u Maineu koji su ujedno najbolji i najgori: bez oblaka, sunčani da oči suze, ali toliko hladni da je to pomalo zastrašujuće. Temperaturu od minus dvanaest stupnjeva pogoršavao je jaki vjetar koji je hladnoći davao trpku britkost.

Ben je brojio knjige i izvikivao brojeve; gospođa Douglas ih je zapisivala (ne trudeći se čak ni provjeravati njegov posao, s ponosom primijeti on), a onda su oboje odnijeli knjige u skladište kroz hodnike u kojima su radijatori sanjivo zveckali. Škola je isprva bila puna zvukova: lupa vrata ormarića, kuckanja pisaćeg stroja gospođe Thomas u tajništvu, pomalo raštimana izvedba pjevačkog zbora na katu, nervozni potmuli udarci košarkaških lopti iz gimnastičke dvorane i cvilež i mukli udarci tenisica poput onih kad igrači jure prema koševima ili naglo mijenjaju smjer na ulaštenom drvenom podu.

Malo-pomalo ti su zvuci prestali, sve dok i posljednja hrpa knjiga nije bila odnesena (jedna je manjkala, ali to nije važno, uzdahnula je gospođa Douglas - ionako se svi mi držimo zubima za vjetar), pa su jedini zvukovi dolazili iz radijatora, jedva čujan hviš-hviš metle gospodina Fazija dok je gurao obojenu piljevinu po podu hodnika, te zvuk zavijanja vjetra.

Ben pogleda prema jedinom uskom prozoru prostorije s knjigama i ugleda kako svjetlo brzo iščezava s neba. Bila su četiri sata, a sumrak nadomak ruke. Opne suhog snijega letjele su oko zaleđenih penjalica i fijukale oko klackalica koje su se čvrsto sledile s tlom. Jedino će travanjsko zatopljenje uspjeti razbiti te studene zimske varove. U Jacksonovoj nije vidio ama baš nikog. Zagleda se još trenutak, očekujući da raskrižjem Jacksonove i Witchamove prođe neki automobil, ali se to ne dogodi. Svi u Derryju, osim njega i gospođe Douglas, mogli su biti mrtvi ili odbjegli, sudeći po tome što je odavde mogao vidjeti.

On pogleda prema njoj i shvati, uz natruhu stvarnog straha, da ona osjeća gotovo isto što i on. Vidio je to po izrazu njezinih očiju. Bile su duboke, zamišljene i negdje daleko, ne oči četrdesetogodišnje učiteljice, već oči djeteta. Ruke je sklopila odmah ispod grudi, kao u molitvi.

Bojim se, pomisli Ben, a i ona se boji. Ali čega se to zapravo bojimo?

Nije znao. Tad ga ona pogleda i ispusti kratak, gotovo postiđen smijeh. „Predugo sam te zadržala“, reče ona. „Oprosti, Ben.“

„U redu je“, reče Ben i pogleda u svoje cipele. Malko ju je volio, doduše ne onom iskrenom i neupitnom ljubavlju kojom je obasipao gospođicu Thibodeau, svoju učiteljicu u prvom razredu... ali ju je volio.

„Da sam autom, povezla bih te,“ reče ona, „ali nisam. Suprug će doći po mene oko pet i petnaest. Pričekaš li, mogli bismo - „

„Ne, hvala“, reče Ben. „Moram stići kući prije toga.“ To zapravo i nije bila istina, ali je on osjećao čudnu nesklonost prema ideji da upozna supruga gospođe Douglas.

„Možda bi tvoja majka mogla - „

„Ni ona nema auto“, reče Ben. „Nema veze. Do kuće imam samo kilometar.“

„Kilometar nije daleko kad je vrijeme lijepo, ali po ovom vremenu to može biti jako dug put. Sklonit ćeš se negdje ako odveć zahladi, zar ne, Ben?“

„O, svakako. Ući ću u Costello Street Market i malo postajati pokraj peći, ili nešto. Gospodinu Gedreauu to ne smeta. A imam i termo-hlače. I svoj novi božićni šal.“

Gospođa Douglas djelovala je malo smirenije... a tad ponovno pogleda kroz prozor.

„Samo... čini se da je vani tako hladno“, reče ona. „Tako... nesklono. „ Nije znao tu riječ, ali je točno znao što ona želi reći. Nešto se upravo dogodilo - što?

Vidio ju je, shvati on, kao osobu umjesto samo kao učiteljicu. Eto što se dogodilo. Odjednom je njezino lice vidio u potpuno drukčijem svjetlu i zato je ono postalo novo lice - lice umorne pjesnikinje. Mogao ju je zamisliti kako odlazi kući sa svojim suprugom, sklopljenih ruku sjeda pokraj njega u automobil, grijač sikće a on priča kako je bilo na poslu. Vidio je kako im sprema večeru. Padne mu na um neobična misao i s usana mu se zamalo otkine pitanje s domjenaka: Imate li djece, gospođo Douglas?

„U ovo doba godine često pomislim da zapravo nije bilo predviđeno da ljudi žive ovako daleko od ekvatora na sjeveru“, reče ona. „Bar ne na ovoj geografskoj širini.“ Tad se nasmiješi i nešto od one čudnovatosti nestane s njezina lica ili iz njegova oka - vidio ju je, barem djelomice, onako kako ju je uvijek vidio. Ali nikad je više nećeš vidjeti na taj način, ne sasvim, pomisli on zbunjeno.

„Osjećat ću se starom do proljeća, a onda ću se ponovno osjećati mladom. Tako je svake godine. Siguran si da će sve biti u redu, Ben?“

„Ništa mi neće biti.“

„Da, vjerojatno. Ti si dobar dječak, Ben.“

On se ponovno zagleda u svoje cipele, pocrvenjevši, voleći je više nego ikad.

U hodniku, gospodin Fazio reče: „Pazi se ozeblina, mali“, ne dižući pogled sa svoje crvene piljevine.

„Hoću.“

Priđe svom ormariću, otvori ga i naglim pokretom izvuče iz njega termo-hlače. Bio je bolno nesretan kad je njegova majka ustrajala u tome da ih on i ove zime odijeva u posebno hladne dane, jer ih je smatrao odjećom za klince, ali mu je bilo drago da ih danas ima. Polako krene prema vratima, povlačeći zatvarač kaputa, potežući uzice da mu kapuljača leži čvrsto, navlačeći rukavice s jednim prstom. Izađe i na trenutak ostane stajati na gornjoj stubi prednjeg stubišta prekrivenoj ugaženim snijegom, osluhnuvši kako su vrata škljocnula kad su se zatvorila - i zaključala - iza njega.

Osnovna škola Derry čamila je ispod modrikaste opne neba. Vjetar je uporno puhao.

Kukice užeta na koplju za zastavu zveketale su osamljenim povečerjem po čeličnoj motki.

Vjetar smjesta zasiječe u toplo i nespremno meso Benova lica, odrvenjevši mu obraze. Pazi se ozeblina, mali.

Brzo podigne šal tako da je sličio na malu, bucmastu karikaturu Reda Rydera. Tamneće nebo imalo je neku fantastičnu ljepotu, ali Ben nije zastao da mu se divi; bilo je odveć hladno za to. On krene.

Isprva mu je vjetar puhao u leđa i situacija nije izgledala tako loše; zapravo, činilo se kao da mu vjetar pomaže. No u Canal Street morao je skrenuti desno i gotovo sasvim u vjetar.

Sad se činilo da ga zadržava... kao da ima neka posla s njim. Šal mu je donekle pomagao, ali nedovoljno. U očima mu je kuckalo, a vlaga u nosu zaledila se u ledenu koru. Noge su mu utrnule. Nekoliko je puta zabio ruke u rukavicama s jednim prstom pod pazuha kako bi ih ugrijao. Vjetar je vriskao i urlao, ponekad gotovo ljudski.

Ben se osjećao i uplašeno i ushićeno. Uplašeno jer je sad mogao shvatiti priče koje je pročitao, primjerice Upaliti vatru Jacka Londona, u kojoj bi se ljudi stvarno smrznuli. Bilo bi se sasvim moguće smrznuti u noćima kao što je ova, noćima kad se živa u termometru spušta i do minus dvadeset pet.

Ushićenje je bilo teško objasniti. Bilo je to samotnjačko osjećanje - nekako sjetno. Bio je vani; hodao je na krilima vjetra i nitko od ljudi iza jarko osvijetljenih kvadrata prozora nije ga vidio. Oni su bili unutra, unutra gdje je bilo svjetlosti i topline.

Nisu znali da je prošao pokraj njih; znao je to samo on. Bila je to tajna.

Uskovitlani zrak peckao je poput iglica, ali je bio svjež i čist. Bijeli dim šikljao mu je iz nosa u urednim malim mlazovima.

A kad je sunce počelo zalaziti i posljednji ostatak dana postao hladna žutonarančasta crta na zapadnom obzoru, i prve zvijezde zasvjetlucale poput nebrušenih dijamantnih krhotina gore na nebu, on stigne do Kanala. Sad je bio samo tri ulice od kuće, željan osjetiti toplinu na licu i nogama, da mu se ponovno pokrene krv, da ga zaškaklja.

A ipak - zastane.

Kanal je bio zaleđen u betonskom tijeku poput smrznute rijeke od ružičastog mlijeka, površine grbave, napukle i zamagljene. Bio je nepokretan, a ipak potpuno živ na ovom strogom puritanskom zimskom svjetlu; posjedovao je vlastitu jedinstvenu i tešku ljepotu.

Ben se okrene na drugu stranu - prema jugozapadu. Prema Jalovini. Kad je pogledao u tom smjeru, vjetar mu ponovno puhne u leđa. Od njega mu termo-hlače zalepršaju i zašušte. Kanal je tekao ravno između betonskih zidova možda kilometar; tad bi beton prestao, a rijeka se prostrla po Jalovini, koja je u ovo doba godine bila ogoljeni svijet zaleđenog trnjaka i stršećih golih grana.

Tamo dolje na ledu stajala je spodoba.

Ben blene u nju i pomisli: Tamo dolje možda stoji čovjek, no bi li on na sebi imao ono što se čini da ima? To je nemoguće, zar ne?

Spodoba je bila odjevena u nešto što je sličilo klaunskom odijelu bijelosrebrne boje, koje je lepršalo oko nje na polarnom vjetru. Na nogama je imala prevelike narančaste cipele, iste boje kao i puceta-cofli koja su se protezala prednjom stranom kostima. Jednom je rukom držao svežanj uzica koje su se dizale do kričavog buketa balona, a kad je Ben primijetio da baloni plove kroz zrak prema njemu, osjeti kako ga još jače preplavljuje osjećaj nestvarnosti. Zatvori oči, protrlja ih, otvori. Baloni kao da su još plovili prema njemu.

U glavi začuje glas gospodina Fazija: Pazi se ozeblina, mali.

To je morala biti halucinacija ili opsjena izazvana nekom čudnom sljeparijom vremenskih prilika. Tamo dolje na ledu možda se zaista nalazi čovjek; pretpostavljao je da je tehnički moguće čak i da je u klaunovskom kostimu. Ali baloni ne mogu ploviti prema Benu, protiv vjetra. No činilo se da upravo to čine.

Ben! zazove ga klaun s leda. Ben pomisli da taj glas čuje samo u svojoj glavi, iako se činilo da ga je čuo ušima. Hoćeš balon, Ben?

U tom je glasu bilo nečeg toliko zlog, toliko užasnog, da je Ben poželio pobjeći što brže, ali stopala kao da su mu bila zavarena za pločnik baš kao klackalice u školskom dvorištu za zemlju.

Plove, Ben! Svi oni plove! Pokušaj i vidjet ćeš!

Klaun krene po ledu prema Canal Bridgeu gdje je stajao Ben. Ben ga je promatrao kako prilazi, ne pomaknuvši se; promatrao ga je onako kako ptica promatra zmiju koja joj se približava. Baloni su se trebali rasprsnuti na silnoj studeni, ali nisu; lebdjeli su iznad i ispred klauna, a zapravo su trebali kliziti za njim, pokušavati pobjeći natrag u Jalovinu... odakle je, uvjeravao je Bena neki dio njegova uma, to stvorenje i došlo.

Sad Ben primijeti još nešto.

Iako je posljednja dnevna svjetlost bacala ružičasti žar po ledu Kanala, klaun nije bacao sjenu. Nikakvu.

Svidjet će ti se ovdje, Ben, reče klaun. Sad je bio dovoljno blizu da Ben čuje klap-klap, zvuk koji su proizvodile njegove smiješne cipele dok su prelazile preko neravnog leda.

Svidjet će ti se ovdje, obećavam, svim dječacima i djevojčicama koje upoznam ovdje se sviđa zato što je to kao Otok zadovoljstva u Pinokiju i Zemlja Nedođija u Petru Panu; oni nikad ne moraju odrasti a to je ono što sva djeca žele! Pa zato dođi! Razgledaj malo, uzmi balon, nahrani slonove, spusti se niz tobogan! O svidjet će ti se i - o Bene, kako ćeš ploviti -

I usprkos strahu, Ben shvati da jedan njegov dio zaista želi balon. Tko na cijelom svijetu ima balon koji plovi u vjetar? Tko je ikad čuo za takvo što? Da... želio je balon i želio je vidjeti klaunovo lice, koje je bilo pognuto prema ledu, kao da se sklanja od tog ubojitog vjetra.

Što bi se bilo dogodilo da baš u tom trenutku sirena na vrhu Gradske vijećnice nije označila pet sati, Ben nije znao... nije želio znati. Važno je da se jest oglasila - bilo je to šilo za led od zvuka koje je prosvrdlalo duboku zimsku studen. Klaun podigne pogled, kao da se prepao, i Ben mu ugleda lice.

Mumija! O moj Bože, pa to je mumija! bila je njegova prva misao, popraćena vrtoglavim užasom koji ga natjera da se čvrsto uhvati za ogradu mosta kako se ne bi onesvijestio. Naravno da to nije bila mumija, nije mogla biti mumija. Postoje egipatske mumije, mnoštvo njih, to je znao, ali njegova prva pomisao bila je da je to ona mumija - prašno čudovište kakvo je glumio Boris Karloff u onom starom filmu zbog kojeg je Ben ostao budan dokasno prošlog mjeseca, da bi ga gledao u sklopu serije Shock Theater.

Ne, nije to bila ta mumija, nije mogla biti, filmska čudovišta nisu stvarna, svatko to zna, čak i mala djeca. Ali -

Nije to bilo zbog šminke koju je klaun nosio. Niti je klaun bio umotan u gomilu zavoja.

Imao je nekoliko zavoja, uglavnom oko vrata i zapešća, koji su lepršali na vjetru, ali Ben je jasno vidio klaunovo lice. Bilo je duboko izborano, a koža kao pergamentni zemljovid bora - oronuli obrazi, sparušeno meso. Koža na čelu bila mu je rasječena ali beskrvna. Mrtve usne kesile su se s gubice u kojoj su zubi bili nahereni kao nadgrobne ploče. Desni su mu bile izrovane i crne. Ben nije vidio oči, ali nešto je svjetlucalo duboko otraga u crnim jamama tih naboranih duplji, nešto nalik na hladne dragulje u očima egipatskih skarabeja. Pa premda je vjetar puhao na pogrešnu stranu, činilo mu se da osjeća miris cimeta i začina, truli mrtvački pokrov obrađen neobičnim lijekovima, pijeskom, krvlju toliko starom da se osušila u ljuske i zrnca hrđe...

„Ovdje dolje svi mi plovimo“, zagrakće klaun-mumija i Ben iznova užasnut shvati da je taj stvor nekako stigao do mosta, da je sad točno ispod njega i pruža suhu i kvrgavu ruku na kojoj komadići kože šuškaju poput zastavica, ruku kroz koju se providi kost kao žućkasta slonovača.

Jedan prst gotovo bez mesa pomiluje vršak njegove čizme. Benova odrvenjelost se razbije: on protutnji ostatak puta preko mosta dok mu je zvižduk sirene u pet sati još pištao u ušima; prestalo je tek kad je stigao na suprotnu stranu. To je jamačno bila samo prikaza, sigurno. Klaun nije mogao stići tako daleko u ciglih deset ili petnaest sekundi koliko je pisak trajao.

Ali njegov strah nije bio tlapnja, kao ni vruće suze koje su mu briznule iz očiju i zaledile se na obrazima trenutak nakon što su bile prolivene. Trčao je, čizme su mu potmulo bubnjale po pločniku, a iza sebe je čuo kako se mumija u klaunskom odijelu penje iz Kanala, kako prastari kameni nokti grebu po željezu, a stare tetive škripe kao nepodmazane šarke. Čuo je suhi zvižduk daha kako se uvlači i izbacuje kroz nosnice lišene vlage baš kao i tuneli ispod Velike piramide. Osjećao je miris pokrova pjeskovitih začina i znao je da će se učas te ruke, beživotne baš kao i geometrijske konstrukcije koje je on sastavljao iz elemenata „Malog građevinara“, spustiti na njegova ramena. Okrenut će ga i on će zuriti u to smežurano, nasmiješeno lice. Preplavit će ga mrtva rijeka daha. Te crne očne duplje žarećih dubina nadnijet će se nad njega. Bezuba će usta zinuti i on će dobiti svoj balon.

O da. Sve balone koje poželi.

Ali kad je stigao do ugla svoje ulice, grcajući i zadihan, dok mu je srce čekićalo izbezumljene, skokovite otkucaje u ušima, kad je napokon pogledao preko ramena, ulica je bila prazna. I lučni most sa svojim niskim betonskim stranama i staromodnom kaldrmom također je bio prazan. Nije vidio Kanal, ali osjećao je da tamo ne bi vidio ništa kad bi ga i vidio. Ne - da mumija nije bila halucinacija ili fatamorgana, da je bila stvarna, čekala bi ispod mosta - poput trola u priči Tri svadljivci kozlića.

Ispod. Skrivala bi se ispod.

Ben pohita kući, osvrćući se svakih nekoliko koraka sve dok vrata nisu bila sigurno zatvorena i zaključana za njim. Objasnio je majci - koja je bila toliko umorna od iznimno napornog dana u tvornici da joj on, iskreno govoreći, i nije jako nedostajao - da je pomagao gospođi Douglas prebrojiti knjige. Tad sjedne za večeru koja se sastojala od širokih rezanaca i ostataka nedjeljnog purećeg pečenja. Natrpa u sebe tri porcije i sa svakom porcijom mumija se činila sve daljom i sve više nalik na san. To nije bilo stvarno, takve stvari nikad nisu stvarne, one oživljavaju samo između reklama u kasnim televizijskim filmovima ili na subotnjim matinejama gdje, uz malo sreće, možeš dobiti dva čudovišta za četvrt dolara - a ako imaš četvrt dolara povrh toga, možeš si kupiti kokica koliko možeš strpati u sebe.

Ne, ona nisu stvarna. Televizijska čudovišta, filmska čudovišta i čudovišta iz stripova nisu stvarna. Nisu stvarna dok ne odeš u krevet i ne možeš zaspati; nisu stvarna dok ne progutaš i posljednja četiri bombona, umotana u papir i sačuvana pod jastukom protiv noćnih zloduha; ne dok se krevet ne pretvori u jezero ustajalih snova, a vjetar vani fijuče i ti se bojiš pogledati u prozor jer bi tamo moglo biti lice, prastaro iscereno lice koje nije istrunulo, već se sasušilo kao stari list, očiju nalik na utonule dijamante zagurane duboko u crne duplje; nisu stvarna dok ne ugledaš jednu razderanu ruku nalik na pandžu kako drži pregršt balona: Razgledaj, uzmi balon, nahrani slonove, spusti se niz tobogan! Ben, o, Ben, kako ćeš ploviti -

12

BEN SE PROBUDI NAGLO UDAHNUVŠI ZRAK, JOŠ POD DOJMOM SNA S MUMIJOM, usplahiren zbog bliske, ustreptale tame posvuda oko sebe. Trgne se, a korijen ga prestane podupirati; ponovno ga bocne u leđa, kao od očaja.

Ben ugleda svjetlost i odvuče se prema njoj. Ispuže u popodnevno sunce i žubor potoka i sve ponovno dođe na svoje mjesto. Ljeto je, a ne zima. Mumija ga nije odnijela u svoju pustinjsku grobnicu; Ben se sakrio od velike djece u pjeskovitoj rupi ispod poluiščupanog stabla. U Jalovini je. Henry i njegovi kompići malo su se iživjeli na dvojici klinaca koja su se igrala nizvodno jer nisu uspjeli naći Bena da se ižive na njemu. Pa-pa, dečki. Bila je to prava bebasta brana, vjerujte. Bolje vam je bez nje.

Ben utučeno pogleda u svoju uništenu odjeću. Majka će ga provesti kroz šesnaest krugova pakla.

Spavao je taman toliko da se ukočio. Sklizne niz nasip, a onda krene niz potok, trzajući se pri svakom koraku. Bio je prepun boljetica i bolova; kao da mu u mišićima Spike Jones²⁸ svira neki brzi napjev na razbijenom staklu. Činilo mu se da na svakom centimetru svoje nepokrivene kože ima već skorene krvi ili krvi koja se tek suši. Djeca koja su gradila branu ionako su jamačno otišla, tješio se. Nije bio siguran koliko je dugo spavao, ali čak da je spavao samo pola sata, susret s Henryjem i njegovim prijateljima sigurno je uvjerio Denbrougha i njegova kompića da je neko drugo mjesto - Timbuktu, na primjer - zdravije za njih.

Ben je smrknuto klipsao, znajući da ne bi imao nikakvih izgleda da pobjegne kad bi se oni veliki dečki sad vratili. No, jedva da je mario.

Zaobiđe meandar rječice u obliku lakta i ostane tako trenutak, zagledan. Graditelji brane još su bili tu. Jedan od njih zaista je bio Mucavi Bili Denbrough. Klečao je pokraj drugog dječaka, koji je sjedio podbočen na obali rječice. Glava tog drugog djeteta bila je zabačena tako jako prema natrag da mu je Adamova jabučica stršila poput trokutastog čepa. Oko nosa, na bradi i duž vrata osušena je krv iscrtala nekoliko potočića. U jednoj je ruci labavo držao nešto bijelo.

Mucavi se Bili naglo okrene i ugleda Bena. Ben zbunjeno primijeti da s dječakom koji leži na obali nešto nije u redu; Denbrough je očito bio nasmrt preplašen. On pomisli očajno: Zar ovom danu nema kraja?

„M-m-možeš li mi p-p-pomoći?“ reče Bili Denbrough. „Njegov a-a - aspirator je p-pprazan. Mislim da on u-u-u - „

Lice mu se skamenilo, zajapurilo. Rovao je po toj riječi, mucao poput strojnice. Slina mu je letjela s usana i prošlo je gotovo trideset sekundi ispunjenih s „u-u-u“ prije nego što je Ben shvatio da Denbrough pokušava reći da onaj drugi klinac umire.

PETO POGLAVLJE

Bili Denbrough brži od vraga (I)

1

BILL DENBROUGH RAZMIŠLJA: Prokleto sam blizu brzine svjetlosti; kao da se nalazim u unutrašnjosti ispaljenog metka.

Premda je ova pomisao potpuno istinita, nije mu naročito ugodna. Zapravo, prvih sat vremena poslije polijetanja Concordea (odnosno, bolje rečeno lansiranja) s Heathrowa, borio se s blagim napadom klaustrofobije. Zrakoplov je uzak - uznemirujuće uzak. Jelo je gotovo izvrsno, ali osoblje koje ga poslužuje mora se izvijati, saginjati i čučati kako bi obavilo posao; djeluju poput gimnastičarske trupe. Promatranje tog napornog posluživanja Billu pomalo kvari užitak u jelu, premda se čini da putniku na sjedištu do njegova to posebno ne smeta.

Putnik do njega druga je smetnja. Debeo je i ne osobito čist; možda na površini kože ima kolonjsku vodu Ted Lapidus, ali ispod nje Bili njuši jasne mirise prljavštine i znoja. Osim toga, ne pazi ni što radi lijevim laktom; svako malo njime blago mune Billa.

Pogled mu neprestano privlači digitalno očitanje u prednjem dijelu putničke kabine. Ono pokazuje koliko se brzo kreće ovaj britanski metak. Sada, kad Concorde doseže svoju letnu brzinu, vozi brzinom nešto većom od 2 maha. Bili izvadi kemijsku olovku iz džepa na košulji i vrškom počne pritiskati tipke na kompjuterskom satu koji mu je Audra poklonila za prošli Božić. Ako je mahometar ispravan - u što Bili apsolutno nema razloga posumnjati - onda znači da praše brzinom većom od trideset kilometara u minuti. Nije siguran da mu je to zaista potrebno znati.

Izvan svog prozora, koji je malen i debeo kao na jednoj od starih svemirskih kapsula Mercury, vidi nebo koje nije plavo, već sumračno tamnoljubičasto, premda je sredina dana.

U točki gdje se dodiruju more i nebo, primjećuje da je crta obzora blago zakrivljena. Sjedim ovdje, razmišlja Bili, u ruci držim Bloody Mary, u biceps mi se zabada lakat prljavog debeljka, i promatram zaobljenost Zemlje.

On se blijedo nasmiješi i pomisli kako se čovjek koji se može suočiti s nečim takvim ne treba ničega bojati. Ali se on boji, i to ne samo zbog leta brzinom od trideset kilometara u minuti u ovoj uskoj krhkoj ljusci. Gotovo da osjeća kako Derry juri u susret njemu. A to je primjeren izraz. Trideset kilometara ili ne, osjeća se kao da je potpuno nepokretan dok Derry juri prema njemu poput nekog velikog mesoždera koji je dugo ležao u zasjedi i sad je najzad iskočio iz skrovišta. Derry, oh, Derry! Da napišemo odu Derryju? O smradu njegovih tvornica i rijeka? O dostojanstvenoj tišini njegovih ulica s drvoredima? O knjižnici? Vodotornju? Parku Bassey? Osnovnoj školi Derry? O Jalovini?

Svjetla se pale u njegovoj glavi: veliki filmski reflektori. Kao da je sjedio u zamračenoj kinodvorani dvadeset sedam godina, čekajući da se nešto dogodi i sad je napokon počelo. No scenografija koja se otkriva komad po komad i reflektor po reflektor nije iz neke bezazlene salonske komedije kao što je „Arsen i stare čipke“; Billu Denbroughu ona više sliči „Kabinetu doktora Caligarija“.

Sve te priče koje sam napisao, misli on glupo zabavljen. Svi ti romani. Iz Derryja je sve to poteklo; Derry je bio izvor. Nastali su iz onog što se dogodilo tog ljeta i onoga što se dogodilo Georgieju prethodne jeseni. Svi novinari koji su mi ikad postavili TO PITANJE... dao sam im pogrešan odgovor.

Lakat debeljka ponovno ga mune i on prolije malo svog pića. Bili zausti da nešto kaže, ali se predomisli.

TO PITANJE, naravno, glasilo je: „Odakle crpite svoje ideje?“ Bilo je to pitanje na koje, pretpostavljao je Bili, svi pisci beletristike moraju odgovoriti - ili se pretvarati da odgovaraju - barem dvaput tjedno, ali čovjek poput njega, koji živi od toga što piše o stvarima koje nikad nisu bile niti ikad mogu biti, morao je odgovarati na njega - ili se pretvarati da to čini - puno češće.

„Svi pisci imaju cjevovod koji se spušta u podsvijest“, rekao im je, propustivši spomenuti to da svake godine sve više i više sumnja da uopće postoji nešto kao što je podsvijest. „Ali muškarac ili žena koji pišu horor-priče imaju cjevovod koji zadire i dalje... u pod-podsvijest, ako želite. „

Elegantan je taj njegov odgovor, ali u njega nikad nije zaista povjerovao. Podsvijest?

Pa, dobro, tamo dolje ima nečeg, ali je Bili smatrao da ljudi pretjeruju s važnošću funkcije koja je vjerojatno mentalni ekvivalent suzenja očiju kad u njih padne prašina ili puštanja vjetra sat vremena poslije obilne večere. Ova je druga metafora vjerojatno bolja od one prve, ali novinarima se ne može samo tako reći da se, što se tebe tiče, stvari kao što su snovi i nejasne žudnje i osjećaji poput deja vua mogu zapravo svesti na najobičniju gomilu mentalnih prdaca. Ali njima kao da je nešto trebalo, svim tim novinarima s bilježnicama i malim japanskim kasetofonima i Bili im je želio pomoći koliko god može. Znao je da je pisanje težak posao, vraški težak posao. Nije bilo potrebe otežavati im život tako da im kaže: „Prijatelju, mogao bi me jednako tako upitati 'Tko je narezao sir?' pa da smo s tim gotovi. „

Sad pomisli: uvijek si znao da postavljaju pogrešno pitanje, čak i prije nego što je Mike nazvao, a sad znaš i koje je ispravno pitanje. Ne odakle ti ideje, već zašto. Postoji cjevovod, to je istina, ali ne izlazi on iz freudovske ili jungovske inačice podsvijesti; ne iz unutarnje kanalizacijske mreže uma, ne iz podzemne špilje pune Morlocka koji samo čekaju da se dogode. Nema ničeg na drugom kraju te cijevi osim Derryja. Samo Derryja. A... ... a tko to po mom mostu tako hop-hop-hopše-še?

On se iznenada uspravi u sjedištu i ovaj put zaluta njegov lakat te na trenutak utone duboko u slabinu debelog susjeda.

„Pripazite malo, prijatelju“, kaže debeljko. „Uski kreveti, znate.“

„Vi prestanite mene bockati svojim, a ja ću pokušati prestati b-b-bockati vas s-s-svojim. „Debeljko ga pogleda kiselim pogledom punim nevjerice, kao: o čemu vi to govorite. Bili nastavi piljiti u njega dok debeljko ne skrene pogled, mrmljajući si u bradu.

Tko je tamo?

Tko to tako preko moga mosta hop-hop-hopše-še?

Ponovno gleda kroz prozor i misli: Brži smo od vraga.

Po rukama i na zatiljku osjeti trnce. Strusi ostatak pića jednim gutljajem. Upalio se još jedan od tih velikih reflektora.

Srebrenko. Njegov bicikl. Tako ga je zvao, po konju Lonea Rangera²⁹. Veliki Schwinnov bicikl, visok sedamdeset centimetara. „Ubit ćeš se na tome, Billy“, rekao je njegov otac, ali bez prave zabrinutosti u glasu. On je poslije Georgiejeve smrti pokazivao malo brige za bilo što. Prije toga, bio je strog. Pravedan, ali strog. Poslije toga, moglo ga se smuljati. Pokazivao je očinske geste, ponašao se očinski, ali su to bile samo geste i postupci. Kao da je uvijek jednim uhom slušao neće li se George vratiti kući.

Bili je bio ugledao bicikl u izlogu Bike and Cycle Shoppea u Central Streetu, gdje se sumorno oslanjao na svoju nožicu, veći od najvećih izloženih modela, bez sjaja tamo gdje su ostali blistali, ravan na mjestima na kojima su drugi bili zaobljeni, svinut na mjestima gdje su drugi bili ravni. Na njegovu prednju gumu bio je naslonjen natpis:

POLOVAN

Dajte ponudu

Ono što se zapravo dogodilo bilo je to da je Bili ušao u trgovinu, a vlasnik je njemu dao ponudu, koju je Bili prihvatio - on se ne bi znao cjenkati s vlasnikom Bike and Cycle Shoppea baš da mu je život ovisio o tome, a cijena koju mu je čovjek ponudio - dvadeset četiri dolara - Billu se učinila razumnom, čak i velikodušnom. Platio je Srebrenka novcem koji je uštedio u posljednjih sedam-osam mjeseci - novcem od rođendana, novcem od Božića, novcem od košenja trave. Gledao je taj bicikl u izlogu još od Dana zahvalnosti. Platio ga je i odgurao do kuće čim se snijeg počeo trajno topiti. Bilo je to čudno, zato što mu do prošle godine nikad nije bilo jako stalo do toga da ima bicikl. Činilo se da mu je ta ideja došla u glavu naglo, možda jednog od onih beskrajnih dana nakon što je George umro. Bio ubijen.

U početku, Bili se zamalo zaista ubio. Prva vožnja na novom biciklu završila je tako da je Bili namjerno skočio s njega da se ne bi zabušio u plot na završetku Kossuth Lanea (nije se toliko bojao da će udariti u ogradu, nego da će proletjeti kroz nju i survati se dvadeset metara u Jalovinu). Iz toga se izvukao s osam centimetara dugom rasjekotinom između zapešća i lakta lijeve ruke. Nije prošlo ni tjedan dana a našao se u situaciji kad je ustanovio da ne može na vrijeme zakočiti, pa je prošišao kroz raskrižje Witchamove i Jacksonove brzinom od pedesetak kilometara na sat, malo dijete na prašnom sivom mastodontu od bicikla (Srebrenko je bio srebrn samo uz pomoć najdobronamjernije mašte), a štitnici kotača štektali su po žbicama prednjeg i stražnjeg kotača postojanom rikom, i da je naišao automobil, ostao bi na mjestu mrtav. Baš kao Georgie.

Svladavao je Srebrenka malo-pomalo kako je proljeće odmicalo. Ni majka ni otac nisu za to vrijeme primijetili da on na tom biciklu izaziva vraga. Učinilo mu se da su poslije prvih nekoliko dana oni prestali uopće primjećivati njegov bicikl - za njih je to bila samo relikvija oguljene boje koja je za kišnih dana stajala naslonjena na zid garaže.

No Srebrenko je bio puno više od neke prašne stare relikvije. Nije bogzna kako izgledao, ali je jurio poput vjetra. Billov prijatelj - jedini njegov pravi prijatelj - bio je klinac po imenu Eddie Kaspbrak, a Eddie je bio vješt s mehanikom. On je pokazao Billu kako da dotjera Srebrenka - koje zavrtnje da zategne i redovito provjerava, gdje da podmaže zupce, kako da zategne lanac, kako da pokrpa probušenu zračnicu a da se zakrpa ne odlijepi.

„Trebao bi ga ofarbati“, sjetio se kako mu je Eddie rekao jednog dana, ali Bili nije želio bojiti Srebrenka. Iz razloga koje ni sam sebi nije mogao objasniti, želio je da Schwinn ostane baš takav kakav jest. Izgledao je kao prava podrtina, kao oni bicikli koje nemarna djeca ostavljaju na travnjaku po kiši, bicikli u kojima nema ničeg do škripe, drmusanja i sporog trenja. Izgledao je kao krš, ali je jurio kao vjetar. Bio je -

„Bio je brži od vraga „, kaže on naglas i nasmije se. Njegov debeli susjed prostrijeli ga pogledom, jer Billov smijeh ima u sebi nešto zavijajuće, nešto zbog čega se i Audra bila naježila.

Da, izgledao je prilično bijedno, sa starom bojom i staromodnim prtljažnikom iznad stražnjeg kotača i prastarom umpa-pa! trubom s crnim gumenim mjehurom – ta je truba bila za vijeke vjekova pričvršćena za guvernal zahrđalim zavrtnjem veličine dječje šake. Prilično bijedno.

No je li Srebrenko mogao potegnuti? Je li mogao? Isuse! Vraški dobro je to mogao, jer Srebrenko je spasio život Billu Denbroughu četvrtog tjedna lipnja 1958. - tjedan dana nakon što je upoznao Bena Hanscoma, onog tjedna nakon što su on i Ben i Eddie sagradili branu, tjedna kad su se Ben i Richie „Laprdalo“ Tozier i Beverly Marsh pojavili u Jalovini poslije subotnje matineje. Richie se vozio iza njega, na Srebrenkovu prtljažniku, onog dana kad je Srebrenko spasio Billu život... znači, Srebrenko je spasio i Richiejev život. I sjetio se kuće od koje su bježali, i te kako. Toga se sasvim lijepo sjećao. Te proklete kuće u Neiboltovoj.

Utrkivao se s vragom tog dana, o da, nego što. Nekim vragom očiju ubojitih i sjajnih poput kovanica. Nekim dlakavim starim vragom usta punih krvavih zuba. Ali sve je to došlo poslije. Ako je Srebrenko spasio Richiejev i njegov život tog dana, onda je možda spasio život i Eddieju Kaspbraku onog dana kad su Bili i Eddie upoznali Bena kod ostataka nogom srušene brane u Jalovini.

Henry Bowers - koji je pomalo djelovao kao da ga je netko ubacio i provukao kroz kamion za odvoz smeća - razbio je Eddieju nos i tad je Eddie doživio jak napad astme, a ispostavilo se da mu je aspirator prazan. Tako da se Srebrenko proslavio i tog dana, Srebrenko je pritekao u pomoć.

Bili Denbrough, koji na biciklu nije bio gotovo sedamnaest godina, gleda kroz prozor zrakoplova u čije se postojanje 1958. ne bi povjeravalo, a čak ni zamislilo - osim u nekom znanstveno-fantastičnom časopisu. Điha, Srebrenko, POKREEET! misli on i mora zatvoriti oči zbog iznenadnih igličastih uboda suza.

Što se dogodilo sa Srebrenicom? Ne može se sjetiti. Taj je dio pozornice još u tami; taj reflektor tek valja uključiti. Možda je tako i bolje. Možda je to milosrdno.

Điha. Điha, Srebrenko. Điha, Srebrenko.

2

„POKREEET! „ VIKNE ON. VJETAR MU OTRGNE RIJEČI PREKO RAMENA POPUT lepršave vrpce od krep-papira. Izašle su velike i snažne, te riječi, u pobjedonosnom urliku. Jedine kojima je to uspijevalo.

Vozio je niz Kansas Street prema gradu, isprva lagano ubrzavajući. Srebrenko bi klizio kad bi se zahuktao, ali pokrenuti ga bio je posao i pol. Gledati taj sivi bicikl kako dobiva na brzini bilo je pomalo kao gledati veliki zrakoplov koji rula pistom. Isprva ne možete povjerovati da će se tako golema, gegajuća naprava ikad odlijepiti od zemlje - ta pomisao je krajnje smiješna. Ali onda ugledate ispod njega sjenu, i prije nego što se stignete zapitati je li to privid, sjena se vuče daleko iza zrakoplova, a on je već u zraku, krči si put kroz zrak, glatko i graciozno poput sna u zadovoljnom umu.

Srebrenko je bio takav.

Bili je došao na malu nizbrdicu i počeo brže okretati pedale, pumpajući nogama snažno gore-dolje stojeći nagnut preko račvišta bicikla. Jako je brzo naučio - nakon što ga je to račvište nekoliko puta opalilo u najgore mjesto u koje se dječaka može opaliti - da povuče gaćice najviše što može prije nego što zajaše Srebrenka. Kasnije tog ljeta, dok je promatrao taj postupak, Richie će reći: Bili to čini zato što smatra da će jednog dana možda poželjeti imati djecu koja bi poživjela. Meni se to čini loša ideja, ali hej! Djeca bi mogla sličiti njegovoj ženi, zar ne?

On i Eddie spustili su sjedalo do kraja, i ono ga je sad udaralo i greblo po križima dok je okretao pedale. Žena koja je plijevila korov u svojem cvjetnjaku zakloni oči da bi ga vidjela kako prolazi. Malo se nasmiješila. Taj dječak na golemom biciklu podsjetio ju je na majmuna kojeg je jednom vidjela kako vozi bicikl s jednim kotačem u cirkusu Barnum & Bailey. Premda, kad-tad će se negdje ubiti, pomisli ona, pa se vrati svom vrtu. Taj je bicikl prevelik za njega. To, međutim, nije bio njezin problem.

3

BILL JE IMAO TOLIKO PAMETI DA SE NE PREPIRE S VELIKIM DEČKIMA KAD SU izronili iz grmlja, nalik na neraspoložene lovce na tragu zvijeri koja je već jednog od njih raskomadala. No Eddie je brzopleto otvorio usta i Henry Bowers se iskalio na njemu.

Bili je dobro znao tko su oni; Henry, Belch i Victor bili su najgori dečki u školi. Nekoliko su puta istukli Richieja Toziera, s kojim se Bili kadšto družio. Po Billovu mišljenju, to je djelomice bila i Richiejeva krivnja; nije uzalud bio poznat kao „Laprdalo“.

Jednog travanjskog dana Richie je rekao nešto o njihovim ovratnicima dok su njih trojica prolazila dvorištem. Ovratnici su redom bili podignuti, kao u Vica Morrowa u filmu Džungla ispred školske ploče. Bili, koji je sjedio nedaleko od tog mjesta, naslonjen na školsku zgradu i bezvoljno se pikulao, nije čuo baš sve. Nisu čuli ni Henry ni njegovi prijatelji... ali su čuli dovoljno da se okrenu prema Richieju. Bili je pretpostavljao da je Richie htio reći ono što je rekao - samo tiše. Problem je bio u tome što Richie zapravo nije znao tiho govoriti.

„Što si rekao, nakazo mala četverooka?“ upitao je Victor Criss.

„Nisam ništa rekao“, reče Richie i to poricanje - zajedno s licem koje je djelovalo primjereno prestrašeno i užasnuto - moglo je okončati slučaj. No Richiejeva su usta bila kao polupripitomljeni konj koji se zna ritnuti bez ikakva razloga. Ona su nehotično dodala: „Trebao bi si iščačkati taj vosak iz ušiju, velki. Hoćeš malo baruta?“

Stajali su trenutak gledajući ga s nevjericom, a onda jurnu za njim. Mucavi Bili promatrao je tu neravnopravnu utrku od početka do predodređenog svršetka s mjesta na kojem je stajao kod školske zgrade. Nije imalo smisla miješati se; ta bi tri grubijana bila presretna kad bi o istom trošku mogla umjesto jednog, prebiti dva klinca.

Richie je potrčao poprečno preko igrališta za malu djecu, preskačući klackalice i saginjući se između ljuljački; shvatio je da je uletio u ćorsokak tek kad je tresnuo o žičanu ogradu između igrališta i parka koji je graničio sa školskim zemljištem. Pa se pokušao uzverati na ogradu, sav u zgrčenim prstima, vrhovima tenisica tražeći uporište; uzverao se otprilike dvije trećine do vrha kad su ga Henry i Victor Criss povukli natrag; Henry ga je zgrabio za leđa jakne, a Victor ščepao za stražnji dio traperica. Richie je vrištao dok su ga gulili s ograde. Udari leđima o asfalt. Naočale mu odlete. Posegnuo je za njima, no Belch Huggins ih šutne i to je bio razlog zbog kojeg im je ljetos jedno krilce okvira zakrpano ljepljivom vrpcom.

Bili žmirne i ode ispred zgrade. Primijetio je gospođu Moran, jednu od učiteljica četvrtih razreda, kako hita prekinuti tučnjavu, ali je znao da će prije toga oni srediti Richieja, i kad je ona stigla, Richie je već plakao. Cvilidreta, cvilidreta, pogledajte samo tog cvilidretu.

Bili je s njima imao samo manjih okršaja. Naravno, rugali su se njegovu mucanju. Poruga bi povremeno bila popraćena surovošću; jednog kišnog dana dok su išli na ručak u kantinu, Belch Huggins izbio je Billu iz ruke vrećicu s ručkom i nagazio je čizmom, zgnječivši sve što je bilo u njoj.

„O, do v-v-vraga!“ zavapi Belch podrugljivo užasnut, podigavši ruke i mlatarajući njima ispred svog lica. „B-b-baš mi je ž-ž-žao zbog tvog rr-ručka, d-d-debilu!“ A onda je odšetao niz hodnik prema mjestu gdje je Victor Criss stajao naslonjen na slavinu ispred vrata muške svlačionice i zamalo da je od smijeha dobio bruh. No, to nije bilo jako loše; Bili je od Eddieja Kaspbraka nažicao pola sendviča s maslacem od kikirikija i pekmezom, a Richie mu je rado dao kuhano jaje, jedno od onih koje bi mu majka spakirala za objed gotovo svaki drugi dan, a koja su ga, tvrdio je on, tjerala na povraćanje. Ali si im se morao uklanjati, a ako ti to ne bi uspjelo, morao si pokušati biti nevidljiv. Eddie je zaboravio ta pravila, pa su ga istamburali.

Nije mu bilo loše u trenutku kad su veliki dečki krenuli nizvodno i pregazili rječicu na drugu stranu, premda mu je iz nosa već i tad krvarilo kao iz vodoskoka. Kad je Eddiejev rupčić bio sasvim natopljen, Bili mu je dao svoj i prisilio ga da stavi ruku na zatiljak i zabaci glavu. Bili se sjetio kako je njegova majka tjerala Georgieja da to čini, zato što bi Georgieju kadšto krvarilo iz nosa -

Ali je bilo bolno misliti na Georgea.

Tek kad su zvukovi bizonskog probijanja velikih dječaka kroz Jalovinu potpuno zamrli, a Eddieju prestalo krvariti iz nosa, njegova se astma pogoršala. Počeo je duboko disati i hvatati zrak, šake su mu se otvarale pa naglo zatvarale poput slabih zamki, a disanje mu je zvučalo poput zviždaljke u grlu.

„Sranje!“ soptao je Eddie. „Astma! Užas!“

Prekopao je po džepu da bi našao aspirator i naposljetku ga izvuče iz džepa. Izgledao je gotovo kao bočica Windexa, ona s raspršivačem na vrhu. Nabio ga je u usta i pritisnuo raspršivač.

„Bolje?“ upita Bili zabrinuto.

„Ne. Prazan je.“ Eddie pogleda Billa uspaničenim očima koje su poručivale: U stupici sam, Bili! U stupici!

Prazan aspirator otkotrlja mu se iz ruke. Potok je nastavio žuboriti, ne hajući ni najmanje što Eddie Kaspbrak jedva diše. Bili pomisli kako su oni veliki dečki barem u jednome imali pravo: bila je to stvarno bebasta brana. Ali su se bili zabavljali njome, dovraga, i on osjeti iznenadni prigušeni gnjev što se sve tako završilo.

„S-s-samo polako, E-E-Eddie“, rekao je.

Sljedećih četrdesetak minuta Bili je sjedio pokraj njega, a njegovo očekivanje da će Eddiejev napad astme svakog trenutka minuti postupno je gasnulo uz osjećaj strepnje. U trenutku kad se pojavio Ben Hanscom, ta je strepnja prerasla u pravi strah. Astma ne samo da nije popuštala nego se i pogoršavala. A ljekarna u Center Streetu gdje je Eddie nabavljao punjenja bila je udaljena gotovo pet kilometara. Da ode uzeti Eddiejev lijek pa se vrati i zatekne ga onesviještenog? Onesviještenog ili

(ne seri, molim te, ne misli tako) ili čak mrtvog, neumoljivo je bio uporan njegov mozak. (Kao Georgie, mrtav kao Georgie.)

Ne budi takav seronja! Neće on umrijeti!

Ne, vjerojatno neće. Ali što ako se vrati i nađe Eddieja u agoniji? Bili je znao sve o agonijama; čak je zaključio da su dobile ime po genijima i to mu se učinilo sasvim ispravno - jer, na kraju krajeva, što je agonija nego pomračenje uma, kao u genija? U doktorskim serijalima kao što je Ben Casey, ljudi su stalno u agoniji, a ponekad tamo i ostanu usprkos naprasitoj dreki Bena Caseyja.

I tako je sjedio, znajući da bi trebao krenuti, da Eddieju ne može nikako pomoći ako ostane, ali ne želeći ga ostaviti samog. Iracionalan, praznovjeran dio njega, pouzdano je osjećao da će Eddie pasti u agoniju čim mu on, Bili, okrene leđa. Tad pogleda uzvodno i ugleda Bena Hanscoma. Znao je, naravno, tko je Ben; najdeblje dijete u svakoj školi uživa neku vrstu zlosretne popularnosti. Ben je bio u susjednom petom razredu. Bili ga je viđao na odmoru kako stoji sam - najčešće u kutu - i gleda u knjigu ili jede svoj objed iz vrećice veličine vreće za prljavo rublje.

Dok je sad gledao Bena, Bili pomisli kako izgleda još gore nego Henry Bowers. Bilo je to teško povjerovati, ali je bila istina. Bili nije mogao ni zamisliti kataklizmičku borbu u kojoj su ta dvojica sudjelovala. Benova je kosa stršila u zrak u zemljom slijepljenim šiljcima. Njegov pulover ili majica - bilo je teško reći što je to bilo na početku dana, a sad je i bilo nevažno - bila je zgužvana krpa, umrljana nečistom mješavinom krvi i trave. Hlače su mu bile rasporene na koljenima.

Vidio je kako ga Bili gleda pa malo ustukne, a pogled mu postane oprezan.

„N-n-ne i-i-idi!“ vikne Bili. Podigao je svoje prazne ruke u zrak, dlanova okrenutih prema van, da pokaže kako je bezopasan. „T-t-treba nam p-p - pomoć.“

Ben priđe i dalje opreznih očiju. Hodao je kao da ga užasno bole ili jedna noga ili obje.

„Jesu li otišli? Bowers i oni tipovi?“

„D-d-da“, reče Bili. „Čuj, m-m-možeš li o-o-stati s mojim p-p-prijateljem dok ja odem po njegov 1-1-lijek? On ima a-a-a-a - „

„Astmu?“ Bili kimne glavom. Ben siđe do ostataka brane i bolno klekne na koljeno pokraj Eddieja, koji je ležao na leđima uglavnom zatvorenih očiju, dok mu se prsni koš nadizao.

„Koji ga je udario?“ upita Ben naposljetku. Podigao je pogled i Bili na licu tog debeljka ugleda isti nijemi bijes koji je i on osjećao. „Je li to bio Henry Bowers?“ Bili kimne glavom. „Tako sam i mislio. Naravno, idi samo. Ja ću ostati s njim.“

„H-h-hvala.“

„O, nemoj meni zahvaljivati“, reče Ben. „Ja sam razlog zbog kojeg su vas oni uopće i napali. Hajde samo. Požuri se. Moram stići kući do večere.“

Bili krene ne rekavši više ništa. Bilo bi lijepo reći Benu da ne uzima sve ovo k srcu - za ono što se dogodilo Ben je bio kriv koliko i Eddie što je onako glupavo zinuo. Tipovi poput Henryja i njegovih kompića nesreća su koja samo čeka da se dogodi; za malu djecu, oni su inačica poplava ili orkana ili žučnog kamenca. Bilo bi lijepo da je to rekao, ali je on sad bio tako napet da bi mu za to trebalo dvadesetak minuta, a dotad bi Eddie mogao pasti u komu

(to je bilo još nešto što je Bili naučio od doktora Caseyja i doktora Kildarea: koma se nikad ne dobije; u nju se uvijek pada).

Požurio se nizvodno, osvrnuvši se jedanput. Ugleda Bena Hanscoma kako smrknut skuplja kamenje na rubu vode. Na trenutak Bili nije shvaćao što on to radi, a onda mu sine. Bilo je to skladište streljiva. Za svaki slučaj, ako se oni dečki vrate.

4

JALOVINA ZA BILLA NIJE BILA TAJNA. PROLJETOS SE ON TAMO ČESTO IGRAO, kadšto s Richiejem, češće s Eddiejem, kadšto sasvim sam. Nije stigao istražiti cijelo područje, to nikako, ali od Kenduskeaga je bez problema mogao naći put natrag do Kansas Streeta, i sad je to učinio. Izbio je van kod drvenog mosta gdje je Kansas Street prelazio iznad jednog od malih bezimenih potoka koji su izvirali u Derryjevu drenažnom sustavu, a ulijevali se u Kenduskeag. Srebrenko je bio skriven ispod tog mosta, guvernala privezanog za jedan od potpornih stupova komadom užeta da bi mu kotači bili izvan vode.

Bili odveže uže, strpa ga u košulju i odvuče Srebrenka gore do pločnika. Upro je svu snagu, dahtao i znojio se, izgubio ravnotežu dva puta i pao na trticu.

Ali je napokon dogurao bicikl. Prebaci nogu preko visokog račvišta.

I kao i uvijek, čim se našao na Srebrenku, postao je netko drugi.

5

„ĐIHA, SREBRENKO, POKREEET!“

Riječi su izašle dublje nego što je bio glas kojim je on inače govorio - bio je to gotovo glas muškarca u kojeg će tek izrasti. Srebrenko je lagano razvijao brzinu i sve brži kliketi-klak štitnika kotača marke Bicyde pričvršćenih za žbice označavao je ubrzanje. Bili se podigne na pedalama, ruku čvrsto stegnutih oko guvernala, zapešća okrenutih prema gore. Izgledao je kao čovjek koji pokušava podići čudesno težak uteg.

Tetive su mu iskočile na vratu. Vene zabubnjale u sljepoočnicama. Kutovi usta spustili su se u drhtavoj grimasi napora dok je vodio poznatu bitku protiv težine i inercije, trudeći se iz petnih žila pokrenuti Srebrenka. Kao i uvijek, isplatilo se.

Srebrenko se počne življe kotrljati. Kuće su glatko promicale pokraj njih, umjesto da su nicale jedna po jedna. S njegove lijeve strane, gdje se Kansas Street križala s Jacksonovom, nesputani Kenduskeag postao je Kanal. Nakon raskrižja, Kansas Street se brzo spuštao nizbrdo prema Center i Main Streetu, poslovnom središtu Derryja.

Tu su se ulice često križale, ali u svima je znak obvezatnog zaustavljanja išao Billu na ruku. Mogućnost da bi jednog dana neki vozač prošišao pokraj jednog od tih znakova i od njega načinio krvavu pljeskavicu na kolniku, nikad mu nije pala na um. A i da jest, teško da bi promijenio svoje navike. Možda je to mogao učiniti prije ili poslije u životu, ali ovo proljeće i početak ljeta bili su za njega čudnovato olujno razdoblje. Ben bi se zaprepastio da ga je netko upitao je li osamljen; Bili bi se jednako zaprepastio kad bi ga netko upitao izaziva li on na tom biciklu smrt. N-n-naravno d-d-da ne! odgovorio bi smjesta (i to ogorčeno), ali to nije mijenjalo činjenicu da su njegove jurnjave niz Kansas Street, kako je vrijeme bivalo toplije, sve više sličile banzai jurišima.

Ovaj dio Kansas Streeta bio je poznat pod nazivom Up-Mile Hill. Bili se zaleti na nju punom brzinom, nagnut nad guvernal Srebrenka kako bi smanjio otpor vjetra, jedne ruke nadnesene nad napuklu gumenu lopticu njegove umpa-pa! trube kako bi upozorio neoprezne, dok mu je crvena kosa vijorila u namreškanom valu. Čegrtanje štitnika pojačalo se do postojane rike. Ona grimasa napora pretvorila se u velik blentav osmijeh. Stambene zgrade na desnoj strani ustupile su mjesto poslovnim (uglavnom skladištima i pogonima za pakiranje mesa) koje su promicale poput nejasne mrlje u zastrašujućoj, ali ugodnoj jurnjavi. S lijeve strane Kanal mu je bio treptaj vatre u kutu oka.

„ĐIHA, SREBRENKO, POKREEET! „ vrištao je slavodobitno.

Srebrenko preleti preko prvog rubnika, i kao što bi se gotovo uvijek dogodilo u tom trenutku, Billova stopala izgube kontakt s pedalama. Sad se vozio ne okrećući pedale, potpuno prepušten na milost i nemilost Boga koji je bio zadužen štititi malu djecu. Naglo skrene na Up-Mile Hill, brzinom možda dvadeset kilometara većom od one od trideset pet kilometara dopuštene prometnim znakom.

Sad je sve ostalo iza njega: njegovo mucanje, prazne napaćene oči njegova oca dok se mota po radionici u garaži, užasan prizor prašnog i spuštenog poklopca glasovira na katu - prašnom zato što njegova majka više ne svira. Posljednji put je to učinila na Georgeovu pogrebu, odsvirala tri metodističke crkvene pjesme. George izlazi na kišu, u žutoj kabanici, nosi čamac od novina s glazurom od parafina; gospodin Gardener koji dolazi niz ulicu dvadeset minuta kasnije s njegovim tijelom umotanim u okrvavljeni pokrivač; krik smrtne boli njegove majke. Sve je to iza njega. On je sad Lone Ranger, John Wayne, Bo Diddley, on je sve što poželi, a ne netko tko plače i boji se i traži svoju m-m-mamu.

Srebrenko je letio, a Mucavi Bili Denbrough letio je s njim; njihova rešetkasta sjena hitala je za njima. Jurili su niz Up-Mile Hill zajedno; štitnici su urlali. Billova stopala ponovno pronađu pedale i on ih počne snažno okretati, u želji da ide još brže, u želji da postigne neku zamišljenu brzinu - ne zvuka, već sjećanja - i probije zid boli.

Jurio je, nagnut nad guvernalom; jurio je brže od vraga.

Trosmjerno raskrižje Kansas Streeta, Center Streeta i Main Streeta brzo se približavalo. Bio je to užas jednosmjernog prometa, proturječnih znakova i semafora koji su trebali biti sinkronizirani, ali baš i nisu bili. Posljedica toga je bila, prema riječima jednog od prošlogodišnjih uvodnika Derryjevskih News, kružni tok smišljen u paklu.

Kao i uvijek, Billove oči bace pogled lijevo-desno, brzo, procjenjujući promet, tražeći praznine. Bude li njegova procjena pogrešna - moglo bi se reći, ako zamuca - mogao bi biti teško ranjen ili poginuti.

Poput strijele se zabode među vozila koja su se polako kretala i zakrčila raskrižje, prođe kroz crveno i skrene desno kako bi izbjegao glomazni Buick s brodskim prozorima. Ispali puščani pogled preko ramena kako bi provjerio je li srednji trak prazan. Ponovno pogleda naprijed i shvati da će se za otprilike pet sekundi zabubati u stražnji dio kamioneta koji se naglo zaustavio nasred raskrižja, dok je starček za upravljačem izvijao vrat da bi pročitao sve znakove i uvjerio se da nije pogrešno skrenuo i nekako završio u Miami Beachu.

Trak s Billove desne strane zauzeo je međugradski autobus Derry-Bangor. On ipak skrene na tu stranu i prošiša kroz procijep između zaustavljenog kamioneta i autobusa, i dalje brzinom od šezdeset kilometara na sat. U posljednjem trenutku munjevito okrene glavu u stranu poput vojnika koji se odveć uživio u pozdrav pogled-naaa-deeesno! da mu retrovizor pričvršćen na suvozačkoj strani kamioneta ne bi presložio zube. Vrući dizel autobusa obloži mu grlo kao gutljaj žestice. Začuje tanki uzdišući cvilež kad jedan od njegovih rukohvata poljubi aluminijski bok autobusa. Samo okrzne pogledom vozača, lica bijela poput papira ispod šiljaste kape autobusne tvrtke Hudson. Vozač je Billu prijetio šakom i nešto vikao.

Bili je sumnjao da mu je poželio sretan rođendan.

No tu se zatekne i trio starijih gospođa koje su prelazile Main Street iz smjera New England Banka prema strani gdje se nalazio The Shoeboat. One začuju cik štitnika kotača njegova bicikla i podignu pogled. Zinule su kad dječak na golemom biciklu prošiša dvadeset centimetara od njih poput prikaze.

Najgori - i najbolji - dio puta sad je bio iza njega. Ponovno je pogledao vrlo realnoj mogućnosti smrti u oči i ponovno ustanovio da može odvratiti pogled. Autobus ga nije pregazio; nije ubio ni sebe ni tri stare gospođe s njihovim vrećicama robne kuće Freese's i mirovinskim čekovima; nije se pretvorio u kašu na stražnjem zaklopcu starog Dodgeova kamioneta onog starčeka. Sad se ponovno vozio uzbrdicom i brzina je otjecala kao da krvari. Nešto - ma, nazovimo to žudnjom, to je dovoljno dobro, zar ne? - otjecalo je s njom. A sve su ga misli i uspomene sustizale - bok, Bili, hej, zamalo smo te izgubili, ali evo nas - pridružile mu se ponovno, popele po majici, skočile mu u uho i skliznule u mozak kao što se mala djeca spuštaju niz tobogan. Osjećao je kako se udobno smještaju na svoja uobičajena mjesta, a njihova se grozničava tijela naguravaju. Super! Jupi! Evo nas ponovno u Billovoj glavi! Mislimo malo o Georgeu! Može? Tko će početi? Previše razmišljaš, Bili.

Ne - nije u tome problem. Problem je u tome što previše zamišlja.

Skrene u Richard's Alley i poslije nekoliko trenutaka izbije na Center Street, lagano okrećući pedale, osjećajući znoj na leđima i u kosi. Sjaše sa Srebrenka ispred ljekarne i uđe u nju.

6

PRIJE GEORGEOVE SMRTI, BILL JE GOSPODINU KEENEU USPIJEVAO U USMENOM obliku priopćiti najvažnije dijelove onoga što je imao reći. Ljekarnik nije bio previše uljudan - ili je barem Bili stekao takav dojam - ali je bio prilično strpljiv i nije ga zadirkivao ni zbijao šale. Ali se Billovo mucanje pogoršalo, a on se zaista bojao da bi se Eddieju moglo dogoditi nešto užasno ne učini li on nešto brzo.

Pa kad je gospodin Keene rekao: „Zdravo, Bili Denbrough, izvoli?“ Bili je uzeo brošuricu s reklamom za vitamine, okrenuo je i napisao na poleđini:

Eddie Kaspbrak i ja igrali smo se u Jalovini. Ima gadan napad astme, hoću reći, jedva može dihati. Možete mi napunit njegov aspirador?

Gurne tu poruku preko pulta pokrivenog staklenom plohom gospodinu Keeneu koji je pročita, pogleda u Billove uzbuđene plave oči i reče: „Naravno. Pričekaj i ne diraj ništa što nije za tebe.“

Bili se nestrpljivo premještao s noge na nogu dok je gospodin Keene bio u stražnjoj prostoriji. Premda se tamo zadržao manje od pet minuta, kao da je prošla cijela vječnost prije nego što se vratio s jednom od Eddiejevih plastičnih bočica na pritisak. Pruži je Billu, nasmiješi se i reče: „Ovo bi trebalo riješiti problem.“

„H-h-hvala“, reče Bili. „N-n-nemam n-n-nova - „

„U redu je, sinko. Gospođa Kaspbrak ovdje ima otvoren račun. Samo ću ovo dodati. Uvjeren sam da će ti zahvaliti na tvojoj brižnosti.“

S velikim olakšanjem, Bili zahvali gospodinu Keeneu i brzo ode. Gospodin Keene zaobiđe pult i zagleda se za njim. Vidio je kako Bili baca aspirator u košaru svog bicikla i nespretno ga zajahuje. Zar on zaista može voziti toliki bicikl? čudio se gospodin Keene. Sumnjam. Čisto sumnjam. Ali mali Denbrough ga je nekako pokrenuo a da nije pao naglavce, pa se odvezao polako okrećući pedale. Bicikl, koji je gospodinu Keeneu sličio na nečiju predodžbu dobrog vica, luđački se klatio s jedne strane na drugu. Aspirator se kotrljao amo-tamo u košari.

Gospodin Keene se lagano nasmiješi. Da je Bili vidio taj podrugljiv smiješak, možda bi to potvrdilo njegovo mišljenje da gospodin Keene i nije svjetski prvak u ljubaznosti. Bio je kiseo taj smiješak; osmijeh čovjeka koji u ljudskom postojanju nalazi puno čudnovatog, a gotovo ništa uznositog. Da - stavit će Eddiejev lijek protiv astme na račun Sonije Kaspbrak, i kao uvijek ona će se iznenaditi - od sumnjičavosti više nego zahvalnosti - što je lijek toliko jeftin. Ostali su lijekovi tako skupi, govorila je ona. Gospodin Keene znao je da je gospoda Kaspbrak jedna od onih koji vjeruju kako ništa jeftino ne može nekome bogzna kako pomoći. Mogao je on tu ženu odrati za Hydr-Ox Mist njezina sina, i nekoliko je puta pao u iskušenje... ali zašto da od sebe stvori suučesnika u gluposti te žene? Ta ne prijeti mu smrt od gladi.

Jeftin? O da, zaista. Hydr-Ox Mist (Primjena prema potrebi, uredno napisano na gumiranoj naljepnici koju je zalijepio na svaku bočicu aspiratora) bio je predivno jeftin, ali čak je i gospođa Kaspbrak bila voljna priznati da taj lijek, bez obzira na tu činjenicu, sasvim dobro drži pod kontrolom astmu njezina sina. Bio je jeftin jer je to bila samo mješavina vodika i kisika, uz dašak kamfora kako bi dobila blagi medicinski okus.

Drugim riječima, Eddiejev lijek protiv astme bio je čista voda.

7

BILLU JE TREBALO VIŠE VREMENA ZA POVRATAK JER JE VOZIO UZBRDO. NA nekoliko je mjesta morao sjahati i gurati Srebrenka. Osim na blagim usponima, u mišićima nije imao dovoljno snage da bi vozio bicikl uzbrdo.

Kad je sakrio bicikl na sigurno i vratio se do potoka, bilo je četiri sata i deset minuta. Svakojake crne pretpostavke rojile su mu se glavom. Mali Hanscom je pobjegao, ostavio Eddieja da umre. Ili su se oni batinaši vratili putem kojim su otišli i prebili ih kao mačke. Ili... najgore od svega... čovjek čiji je posao ubijati djecu možda je sredio obojicu. Kao što je sredio Georgea.

Znao je da se o tome puno govorka i raspravlja. Bili je gadno mucao, ali nije bio gluh - premda bi ljudi kadšto pomislili da jest, budući da je govorio samo kad je to bilo nužno. Neki su ljudi smatrali da ubojstvo njegova brata nema veze s ubojstvima Betty Ripsom, Cheryl Lamonice, Matthewa Clementsa i Veronice Grogan. Drugi su tvrdili da je Georgea, Ripsomovu i Lamonicovu ubio isti čovjek, a da su ostala dva ubojstva bila djelo „ubojice oponašatelja“. Treća filozofska škola smatrala je da je dječake ubio jedan, a djevojčice drugi čovjek.

Bili je vjerovao da ih je sve ubila ista osoba... ako je to bila osoba. Ponekad nije bio siguran u to. Kao što se ovog ljeta kadšto pitao što osjeća za Derry. Je li to još posljedica Georgeove smrti ili načina na koji se čini da ga roditelji zanemaruju, toliko izgubljeni u žalovanju za mlađim sinom da ne shvaćaju jednostavnu činjenicu da je Bili još živ i da možda sam sebi nanosi bol? Ili posljedica svega toga povezana s ostalim ubojstvima? Ili s glasovima koji kao da ponekad govore u njegovoj glavi, šapću mu (a to ni u kojem slučaju nisu bile inačice njegova glasa, jer ti glasovi nisu mucali - bili su tihi, ali samouvjereni), savjetuju mu da nešto čini a nešto ne? Djeluje li mu Derry sad drukčije zbog toga svega? Nekako prijeteće, s neistraženim ulicama koje ne djeluju gostoljubivo, već kao da zijevaju u nekoj vrsti zloslutne tišine? Izgledaju li mu neka lica zbog toga svega tajanstveno i uplašeno?

Nije znao, ali je vjerovao - kao što je i vjerovao da su sva ubojstva djelo iste pokretačke sile - da se Derry zaista promijenio i da je smrt njegova brata navijestila početak te promjene. Te crne pretpostavke u njegovoj glavi potjecale su od podmukle pomisli da se u Derryju sad može dogoditi bilo što. Bilo što.

Ali kad je prošao posljednji zavoj, sve je izgledalo u redu. Ben Hanscom je još bio tamo, sjedio je pokraj Eddieja. I Eddie je sad sjedio, ruku koje su mu mlitavo visjele u krilu, pognute glave, još hripljući. Sunce se spustilo dovoljno nisko da baca duge zelene sjene preko rječice.

„Hej, to se zove brzo“, reče Ben ustajući. „Nisam te očekivao još pola sata.“

„Imam b-b-brzi b-b-bicikl“, reče Bili ponosno. Trenutak su se njih dvojica gledala oprezno, procjenjivački. Tad se Ben nasmiješi kao za probu, a Bili mu uzvrati osmijehom.

Klinac je debeo, ali je inače u redu. Ostao je uz Eddieja. Za to mu je jamačno trebalo hrabrosti, s obzirom na Henryja i njegove maloljetne delinkventne prijatelje koji se možda još motaju u blizini.

Bili namigne Eddieju, koji ga je gledao s tupom zahvalnošću. „E-e-evo ti, E-E-Eddie.“ On mu dobaci aspirator. Eddie ga gume u svoja otvorena usta, stisne i grčevito naglo udahne. Onda se nasloni na obalu, zatvorenih očiju. Ben je sve to zabrinuto promatrao.

„Isuse! Dobro ga je zgrabilo, ha?“ Bili kimne glavom.

„Neko sam se vrijeme prilično bojao“, reče Ben tihim glasom. „Pitao sam se što da radim ako se počne grčiti ili tako nešto. Stalno sam se pokušavao sjetiti što su nas u travnju učili na tečaju iz prve pomoći. Jedino čega sam se uspio sjetiti bilo je da mu stavim komad drveta u usta da si ne bi odgrizao jezik.“

„M-m-mislim da je to za e-e-epileptičare.“

„Ah. Aha, mislim da si u pravu.“

„Sad n-n-neće imati g-g-grčeve“, reče Bili. „Taj 1-1-lijek će ga s-s-smiriti. P-p-pogledaj.“ Eddiejevo se tegobno disanje ublažilo. Otvorio je oči i pogledao ih.

„Hvala, Bili“, reče on. „Ovo je bio pravi užas.“

„Počelo je kad su ti naravnali nos, ha?“ upita Ben.

Eddie se nasmije sjetno, ustane i strpa aspirator u stražnji džep. „Nisam ni pomislio na nos. Mislio sam na mamu.“

„Da? Stvarno?“ Ben je zvučao iznenađeno, ali mu se ruka podigne do dronjaka majice i počne tamo nervozno petljati.

„Kad ugleda krv na mojoj košulji, za pet sekundi će me odvesti u traumatološku.“

„Zašto?“ upita Ben. „Pa prestalo je, zar ne? Hej, sjećam se nekog klinca s kojim sam bio u vrtiću, Scootera Morgana, razbio je nos kad je pao s penjalice. Njega su odveli na hitnu, ali samo zato što mu je iz nosa i dalje krvarilo.“

„Da?“ upita Bili zainteresirano. „Je li u-u-umro?“

„Nije, ali ga tjedan dana nije bilo u školi.“

„Nije važno je li prestalo ili nije“, reče Eddie turobno. „Svejedno će me odvesti. Mislit će da je slomljen i da su mi se komadići kosti zabili u mozak ili tako nešto.“

„Z-z-zar kosti mogu dospjeti u m-m-mozak?“ upita Bili. Ovo se pretvaralo u najzanimljiviji razgovor u posljednjih nekoliko tjedana.

„Ne znam. Kad slušaš moju majku, može ti se dogoditi sve živo.“ Eddie se ponovno okrene prema Benu. „Vodi me na hitnu jedanput ili dvaput mjesečno. Mrzim to mjesto. Jednom je tamo bio neki bolničar. Rekao joj je da bi im trebala plaćati stanarinu. Zaista je prolupala.“

„Joj“, reče Ben. Eddiejeva majka jamačno je jako uvrnuta. Nije bio svjestan da mu sad obje ruke petljaju oko ostataka majice. „Zašto jednostavno ne kažeš ne? Reci nešto kao: 'Hej, mama, dobro mi je, samo želim ostati kod kuće i gledati Sea Hunt. ' Tako nešto.“

„Ajoj“, reče Eddie u neprilici, i zašuti.

„Ti si Ben H-H-Hanscom, je li?“ upita Bili.

„Da. A ti si Bili Denbrough.“

„D-d-da. A ovo je E-E- E-E-E - „

„Eddie Kaspbrak“, reče Eddie. „Mrzim kad zamuckuješ moje ime, Bili. Zvučiš kao Elmer Fudd³⁰.“

„O-o-oprosti.“

„Pa, drago mi je da sam vas obojicu upoznao“, reče Ben. To je zazvučalo afektirano i pomalo neuvjerljivo. Između njih trojice zavlada tajac. Ta tišina nije bila sasvim neugodna. Tako su postali prijatelji.

„Zašto su te oni tipovi ganjali?“ upita Eddie naposljetku.

„Oni u-u-uvijek n-n-nekog g-g-ganjaju“, reče Bili. „M-m-mrzim te pizde.“

Ben je na trenutak zanijemio - uglavnom od divljenja - zbog Billove uporabe onoga što je Benova majka ponekad nazivala „zaista jako prosta riječ“. Ben u životu nikad nije glasno izgovorio „zaista jako prostu riječ“, premda ju je napisao (jako malim slovima) na telefonskom stupu za pretprošlu Noć vještica.

„Bowersa su razmjestili pokraj mene za vrijeme ispita“, najzad će Ben. „Htio je prepisati od mene. Nisam mu dopustio.“

„Sigurno želiš umrijeti mlad, mali“, reče Eddie zadivljeno.

Mucavi Bili prasne u smijeh. Ben ga strogo pogleda, zaključi da se Bili ne smije njemu (bilo je teško reći kako je to znao, ali je znao) i široko se nasmiješi.

„Valjda“, reče on. „U svakom slučaju, mora ići na produžnu, pa su me on i ona druga dva tipa vrebali, eto kako se to dogodilo.“

„I-i-izgledaš kao da s-s-su te u-u-ubili“, reče Bili.

„Pao sam iz Kansas Streeta. Nizbrdo.“ On pogleda u Eddieja. „Kad malo bolje razmislim, vjerojatno ćemo se vidjeti na hitnoj. Kad mi mama ugleda odjeću, strpat će me tamo.“

Ovaj put i Bili i Eddie prasnu u smijeh, i Ben im se pridruži. Bolio ga je trbuh kad se smijao, ali se svejedno smijao, kreštavo i pomalo histerično. Naposljetku je morao sjesti na obalu, a bumbasti zvuk koji je njegova stražnjica proizvela kad je udarila o zemlju ponovno ga natjera na smijeh. Sviđalo mu se kako njegov smijeh zvuči zajedno s njihovim. Bio je to zvuk koji nikad prije nije čuo: ne skupni smijeh - to je čuo mnogo puta - već skupni smijeh čiji je sastavni dio njegov vlastiti.

Podigne pogled prema Billu Denbroughu, pogledi im se sretnu, i to je bilo dovoljno da ih obojicu ponovno spopadne smijeh.

Bili podigne hlače u struku, podigne ovratnik majice i počne razbacano hodati, namrgođeno se i bahato šepiriti. Glas mu postane dubok i on reče: „Ubit ću te, klinjo. Da mi nisi srao. Glup sam, al' sam velik. Čelom mogu razbiti orahe. Pišam ocat, kenjam cement. Zovem se Medenica Bowers i glavni sam čmar u Derryju i okolici.“

Eddie se svali na obalu potoka i počne se valjati po njoj, držeći se za trbuh i tuleći. Ben se presavinuo, s glavom među nogama; suze su mu frcale iz očiju, šmrkalj se objesio iz nosa dug i bijel. Smijao se kao hijena.

Bili sjedne s njima i malo-pomalo njih se trojica stišaju. „U tome ima jedna zaista dobra stvar“, reče Eddie. „Ako Bowers ide na produžnu, nećemo ga često viđati ovdje.“

„Često se igrate u Jalovini?“ upita Ben. Bila je to ideja koja njemu nikad ne bi pala na pamet, ni u tisuću godina - s obzirom na ugled koji je Jalovina uživala - ali sad kad je bio tu dolje, uopće nije izgledalo loše. Zapravo, ovaj komad niske obale bio je jako ugodan kako se poslijepodne polako približavalo sutonu.

„N-n-naravno. L-l-lijepo je. U-u-uglavnom n-n-nas nitko ne u-u-uznemirava ovdje d-ddolje. Ovdje se dobro z-z-zezamo. B-B-Bowers i ti d-d-drugi t-t-tipovi ionako ne d-d-dolaze ovamo.“

„Ti i Eddie?“

„R-R-R - „ Bili odmahne glavom. Kad bi mucao, lice bi mu se svezalo u čvor poput mokre krpe za posuđe, primijeti Ben, i odjednom mu padne na um čudna misao: Bili uopće nije mucao dok se rugao načinu govora Henryja Bowersa. „Richie!“ vikne Bili, posuti na trenutak, pa nastavi. „I Richie T-T-Tozier d-d-dolazi ovamo. Ali on i nj-nj-njegov t-t-tata su odlučili pospremiti t-t-t-t - „

„Tavan“, prevede Eddie i baci kamen u vodu. Buć.

„Aha, znam Richieja“, reče Ben. „Znači, vi dečki često dolazite ovamo, a?“ Ta ga je ideja opčinjavala - i izazivala u njemu nekakav glup osjećaj žudnje.

„P-p-prilično često“, reče Bili. „Z-z-zašto i t-t-ti ne b-b-bi svratio ovamo s-s-sutra? J-j-ja i E-E-Eddie smo p-p-pokušavali sagraditi b-b-branu.“

Ben nije mogao ništa reći. Zapanjila ga je ne samo ponuda nego i jednostavnost i prirodna ležernost kojom je upućena.

„Možda bismo trebali nešto drugo raditi“, reče Eddie. „Brana ionako nije naročito sjajno funkcionirala.“

Ben ustane i ode do potoka, otirući zemlju sa svojih golemih šunki od ruku. S obje strane potoka još je bilo hrpica isprepletenih grančica, ali sve ostalo što su skupili bilo je otplavljeno.

„Trebaju vam daske“, reče Ben. „Nabavite daske i složite ih u red... jednu nasuprot drugoj... kao kruh u sendviču.“

Bili i Eddie su ga promatrali, zbunjeni. Ben klekne na jedno koljeno. „Gledajte“, reče on. „Stavite daske ovdje i ovdje. Nabijete ih u dno potoka jednu nasuprot drugoj. U redu? A onda, prije nego što ih voda bude mogla otplaviti, popunite prostor između njih kamenjem i pijeskom - „

„M-m-mi“, reče Bili.

''Ha?“

„M-m-mi ćemo to učiniti.“

„Oh“, reče Ben, osjećajući se (a bio je uvjeren i izgledajući) krajnje glupo. Ali ga nije bilo briga izgleda li glupo, zato što se odjednom osjećao jako sretno. Nije se mogao ni sjetiti kad se posljednji put osjećao ovako sretno. „Aha. Mi. Dakle, ako vi - mi - ispunimo prostor između dasaka kamenjem i pijeskom, brana će ostati stajati. Kako se voda bude skupljala, uzvodna daska naslonit će se na kamenje i pijesak. Druga će se daska nagnuti prema natrag i vjerojatno poslije nekog vremena biti otplavljena, ali kad bismo imali treću dasku... pogledajte.“

Crtao je po zemlji štapom. Bili i Eddie Kaspbrak se nagnu i zamisle se nad tim malim crtežom s ozbiljnim zanimanjem: potporanj, kamenje, daske, pijesak.

„Jesi li ikad prije gradio branu?“ upita Eddie.

Govorio je s puno poštovanja gotovo strahopoštovanja.

„A-a.“

„Pa k-k-kako znaš da će to u-u-uspjeti?“

Ben pogleda Billa, zbunjen. „Naravno da hoće“, reče. „Zašto ne bi?“

„Ali o-o-otkud ti to z-z-znaš?“ upita Bili. Ben u tonu tog pitanja ne prepozna zajedljivu nevjericu nego iskreno zanimanje. „K-k-kako možeš to t-t-tvrditi?“

„Znam i gotovo“, reče Ben. Ponovno spusti pogled na svoj crtež na zemlji kao da želi sam sebi to potvrditi. U životu nije vidio kesonsku branu, ni na dijagramu ni u stvarnosti, i nije imao pojma da je upravo nacrtao prilično dobar nacrt jedne takve brane.

„U r-r-redu“, reče Bili i potapše Bena po leđima. „V-v-vidimo se s-s - sutra.“

„U koliko sati?“

„J-j-ja i E-E-Eddie ćemo doći oko p-p-pola devet - „

„Ako ja i moja mama ne budemo još čekali na hitnoj“, reče Eddie i uzdahne.

„Ja ću donijeti daske“, reče Ben. „Neki starkelja u mom susjedstvu ima cijelu hrpu. Maznut ću mu nekoliko.“

„Ponesi i nešto hrane“, reče Eddie. „Za jelo. Znaš već, sendviče, Ring-Dinge, tako to.“

„Može.“

„I-i-imaš kakvu p-p-pušku?“

„Imam zračnicu Daisy“, reče Ben. „Mama mi ju je poklonila za Božić, ali poludi ako opalim iz nje u kući.“

„D-d-donesi je“, reče Bili. „Možda ćemo se igrati p-p-pucnjave.“

„Može“, sretno će Ben. „Čujte, dečki, sad moram gibati kući.“

„I m-m-mi“, reče Bili.

Njih trojica krenu iz Jalovine zajedno. Ben je pomogao Billu izgurati Srebrenka uz nasip. Eddie je klipsao za njima, ponovno sipljiva daha i sav nesretan pogledavao u svoju krvlju umrljanu majicu.

Bili se pozdravi i odveze se, vičući: „Điha, Srebrenko, POKREEET!“ iz petnih žila.

„To je divovski bicikl“, reče Ben.

„Možeš se okladiti u gaće na štapu“, reče Eddie. Potegnuo je još jedanput iz aspiratora i sad je ponovno disao normalno. „Ponekad me poveze otraga. Vozi tako brzo da se userem od straha. Dobar je on frend, taj Bili.“ Rekao je to onako uzgred, ali oči su mu govorile nešto nedvosmislenije. Bile su pune obožavanja. „Znaš što se dogodilo njegovu bratu, zar ne?“

„Ne - što s njim?“

„Poginuo je prošle jeseni. Ubio ga neki tip. Iščupao mu jednu ruku, kao da muhi čupa krilo.“

„Isuse mili!“

„Bili je nekad samo malo mucao. No sad je stvarno gadno. Jesi li primijetio kako muca?“

„Pa... malo.“

„Ali njegov mozak ne muca - shvaćaš, ha?“

„Aha.“

„Dakle, rekao sam ti to samo zato da, ako želiš biti Billov prijatelj, ne razgovaraš s njim o njegovu bratu. Ne ispituj ga ili nešto slično. Zeznut je kad je riječ o tome.“

„Čovječe, i ja bih bio“, reče Ben. Sad se sjetio, maglovito, malog djeteta ubijenog jesenas. Upita se je li njegova majka imala na pameti Georgea Denbrougha kad mu je dala sat koji sad nosi ili samo novija ubojstva. „Je li se to dogodilo odmah poslije velike poplave?“

„Da.“

Stigli su do ugla Kansas Streeta i Jacksonove, gdje će se morati rastati. Djeca su trčkarala amo-tamo, igrala se lovice i bacala bejzbolske lopte. Jedan ludi klinac u širokim plavim kratkim hlačama kočoperno prođe pokraj Bena i Eddieja, s kapom od rakunova krzna a la Davy Crockett nataknutom naopako, tako da mu je rep visio između očiju. Koturao je hulahup i vikao „Hula-hup, dečki! Hula-hup, hoćete?“

Dva veća dječaka veselo pogledaju za njim, a onda Eddie reče: „Pa, moram ići.“

„Pričekaj sekundu“, reče Ben. „Imam ideju, ako zaista ne želiš ići na hitnu.“

„Je li?“ Eddie pogleda Bena sumnjičavo, ali želeći se nadati.

„Imaš pet centi?“

„Imam deset. Pa što?“

Ben se zagleda u crveno-smeđe mrlje na Eddiejevoj majici. „Svrati u robnu kuću i kupi čokoladno mlijeko. Prolij pola po majici. A kad dođeš kući, reci mami da si prolio cijelo.“

Eddiejeve se oči razvedre. U četiri godine nakon smrti njegova tate, vid njegove majke jako se pogoršao. Zbog taštine (a i zato što nije imala auto), odbijala je otići okulistu i nabaviti naočale. Osušene mrlje od krvi i mrlje od čokoladnog mlijeka izgledaju otprilike isto. Možda...

„To bi moglo upaliti“, reče on.

„Samo joj nemoj reći da je to bila moja ideja ako dozna.“

„Neću“, reče Eddie. „Vidimo se sutra.“

„Može.“

„Ne“, strpljivo će Eddie. „Kad ja to kažem, ti trebaš reći: 'Malo sutra'.“

„Ah. Malo sutra.“

„Shvatio si.“ Eddie se nasmiješi.

„Znaš što?“ reče Ben. „Vi ste dečki stvarno super.“

Eddieju je bilo više nego neugodno; izgledao je gotovo nervozno. „Bili jest“, reče on i krene.

Ben ga je gledao kako ide niz Jacksonovu, a onda skreće prema svojoj kući. Tri ulice dalje, on ugleda predobro poznate spodobe kako stoje na autobusnoj stanici na uglu Jacksonove i Main Streeta. Bili su mahom okrenuti Benu leđima, vraška sreća za njega. On čučne iza živice; srce mu je snažno tuklo. Pet minuta poslije, zaustavi se međugradski autobus Derry-Newport-Haven. Henry i njegovi kompići u visokom luku bace opuške na ulicu i ukrcaju se.

Ben pričeka da autobus nestane s vidika, a onda požuri kući.

8

TE SE NOĆI BILLU DENBROUGHU DOGODILO NEŠTO UŽASNO. I TO DRUGI PUT.

Njegovi mama i tata bili su u prizemlju i gledali televiziju, ne razgovarajući puno, sjedeći svaki na svom kraju kauča kao podupirači za knjige. Postojalo je vrijeme kad je dnevna soba iz koje se ulazilo u kuhinju bila puna razgovora i smijeha, ponekad toliko puna i jednog i drugog da se uopće nije mogao čuti televizor. „Umukni, Georgie!“ dreknuo bi Bili. „Prestani žderati toliko kokica pa i hoću“, uzvratio bi George. „Muma, reci Billu da mi da kokice.“ „Bili, daj mu kokice. I George, ne zovi me muma. Mu je zvuk kojim se glasa krava.“ Ili bi tata ispričao vic i svi bi se nasmijali, čak i mama. George ne bi uvijek shvatio vic, Bili je to znao, ali se smijao jer su se svi smijali.

I u to su vrijeme njegovi mama i tata bili podupirači za knjige na kauču, ali su on i George bili knjige. Bili je poslije Georgiejeve smrti pokušao biti knjiga između njih dok gledaju televiziju, ali kao da je sjedio u hladnjači. Iz oba smjera oni su zračili hladnoćom, a Billov odmrzivač jednostavno nije bio dovoljno velik da se s time nosi. U takvim bi trenucima morao otići jer bi mu ta vrsta hladnoće uvijek ledila obraze i tjerala suze na oči.

„Ž-ž-želite č-č-čuti vic koji sam d-d-danas čuo u š-š-školi?“ bio je pokušao jednom, prije nekoliko mjeseci.

Od njih ni glasa. Na televiziji je neki kriminalac preklinjao svog brata, svećenika, da ga sakrije. Billov je tata nakratko podigao pogled s časopisa True i pogledao u Billa blago iznenađen. Potom je ponovno spustio pogled na časopis. Tamo se nalazila slika lovca ispruženog u nanosu snijega koji zuri u divovskog iskešenog polarnog medvjeda. „Rastrgao ga ubojica iz bijele pustoši“, bio je naslov članka. Bili je pomislio: Ja znam gdje ima bijelih pustoši - točno tu na ovom kauču, između mog tate i mame.

Njegova majka nije čak ni podigla pogled.

„O tome k-k-koliko je F-F-Francuza potrebno da se p-p-promijeni ž-ž-žarulja“, nastavi Bili hrabro. Osjetio je kako mu je na čelu izbila fina maglica znoja, kao što bi mu se kadšto dogodilo u školi kad je znao da ga je učiteljica izbjegavala pitati najdulje što je mogla i da ga uskoro može prozvati. Glas mu je bio preglasan, ali kao da ga nije mogao stišati. Riječi su mu odzvanjale u glavi poput pomahnitalih crkvenih zvona, razlijegale se, gusnule, ponovno se izlijevale.

„Z-z-znate k-k-koliko?“

„Jedan da drži žarulju i četvorica da okreću kuću“, reče Zack Denbrough odsutno i okrene stranicu svog časopisa.

„Rekao si nešto, dušo?“ upita majka, a u Four Star Playhouse onaj brat svećenik rekao je bratu gangsteru da se preda i moli za oproštaj.

Bili je sjedio tamo, u hladnom znoju - jako hladnom. Bio je hladan zato što on zapravo nije bio jedina knjiga između dvaju podupirača; Georgie je još bio tu, samo što je to sad bio Georgie kojeg nije vidio, Georgie koji nikad nije tražio kokice niti se derao da ga Bili štipa. Ova nova inačica Georgieja nikad se nije glupirala. Bio je to jednoruki Georgie, blijedo i zamišljeno nijem u sjenovitom bijelo-plavom odsjaju Motorole; možda ta jaka studen nije potjecala od njegovih roditelja nego od Georgea; možda je Georgie bio pravi ubojica iz bijele pustoši. Bili je najzad pobjegao od tog hladnog, nevidljivog brata u svoju sobu, gdje je legao potrbuške na svoj krevet i plakao u jastuk.

Georgeova je soba bila potpuno ista kao onog dana kad je umro. Jednog dana, oko dva tjedna poslije Georgeova pogreba, Zack je potrpao gomilu Georgeovih igrački u kutiju, namijenivši ih ili Caritasu ili nekoj sličnoj instituciji, pretpostavljao je Bili. Sharon Denbrough ga je spazila kako izlazi s kutijom u rukama i ruke su joj poletjele prema glavi poput preplašenih bijelih ptica i zarile se duboko u kosu gdje su se stegnule u šake koje čupaju kosu. Bili je to već vidio i naslonio se na zid, jer su ga noge izdale. Njegova je majka izgledala luda kao Elsa Lanchester u Frankensteinovoj nevjesti. „Da se nisi USUDIO nositi njegove stvari!“ zakriještala je.

Zack se lecnuo, a onda bez riječi vratio kutiju s igračkama u Georgeovu sobu. Čak ih je vratio na isto mjesto s kojih ih je uzeo. Bili je ušao i ugledao oca kako kleči pokraj Georgeova kreveta (koji je njegova majka i dalje presvlačila, premda sad samo jedanput tjedno umjesto dvaput), glave položene na dlakave mišićave podlaktice. Bili je vidio da otac plače i to je pojačalo njegov užas. Zastrašujuća mu je mogućnost iznenada pala na um: možda stvari kadšto ne krenu po zlu i na tome stanu; možda se ponekad nastave pogoršavati sve dok se sve ne sjebe.

„T-t-tata - „

„Idi, Bili“, rekao je njegov otac. Glas mu je bio prigušen i drhtav. Leđa su mu se podizala i spuštala. Bili je silno želio dodirnuti očeva leda, da vidi može li njegova ruka smiriti to nemirno drhtanje. Nije se baš usuđivao. „Idi, prošeći.“

Otišao je. Odvukao se pokunjeno niz hodnik na katu, slušajući kako njegova majka plače dolje u kuhinji. Taj je zvuk bio kreštav i bespomoćan. Bili pomisli: Zašto plaču toliko udaljeni?, a potom odagna tu misao.

9

PRVE NOĆI LJETNIH PRAZNIKA, BILL ODE U GEORGIEJEVU SOBU. SRCE MU JE snažno tuklo u grudima, a imao je osjećaj da su mu noge odrvenjele i postale nespretne od napetosti. Često je odlazio u Georgeovu sobu, ali to nije značilo da mu se tamo sviđalo. Soba je bila toliko puna Georgeove prisutnosti, kao da je ukleta. On uđe u nju i nije mogao a da ne pomisli kako bi se svakog trenutka vrata ormara mogla škripeći odškrinuti i tamo bi između svojih košulja i hlača, još uredno obješenih, bio Georgie, Georgie odjeven u kišnu kabanicu prekrivenu crvenim mrljama i prugama, kišnu kabanicu s jednim visećim žutim rukavom. Georgeove će oči biti prazne i užasne, oči zombija iz filma strave. A kad izađe iz ormara, njegove će kaljače ispuštati šljapkave zvukove dok bude prilazio mjestu gdje Bili sjedi na njegovu krevetu kao skamenjena klada užasa -

Da je neke večeri kad je sjedio tako na Georgeovu krevetu, gledao slike na Georgeovu zidu ili makete na Georgeovoj komodi nestalo struje, bio je uvjeren da bi za desetak sekundi uslijedio srčani napad, vjerojatno koban. Ali je svejedno odlazio u Georgeovu sobu. Ratovanje sa svojom prepasti od Georgea-duha bilo je nijema i prijeka potreba - glad - da nekako prebrodi Georgeovu smrt i pronađe pristojan način da nastavi živjeti. Ne da zaboravi Georgea, već da nađe način kako da ga učini manje jezivim. Shvaćao je da njegovi roditelji u tome ne uspijevaju bogzna kako pa će, želi li to postići, morati to učiniti sam.

Ali nije dolazio isključivo zbog sebe; dolazio je i zbog Georgieja. Volio je Georgea, i kao braća, prilično su se dobro slagali. O, imali su i oni svojih neslavnih trenutaka - kad je Bili Georgea mučio starom dobrom indijanskom vatrom, a George cinkao Billa kad se Bili nakon što su roditelji ugasili svjetlo u njihovoj sobi iskrao u prizemlje i pojeo ostatak kreme od limuna - ali uglavnom su se slagali. Dovoljno je to što je Georgie mrtav. A to što je Georgea k tome pretvorio u neku vrstu horor-čudovišta... bilo je još gore.

Nedostajao mu je braco, to je bila istina. Nedostajao mu je njegov glas i smijeh, način na koji bi se Georgeove oči ponekad s povjerenjem podigle prema njegovima, uvjerene da će Bili znati učiniti što treba. I još nešto što bi ga silno iznenadilo: kadšto bi osjetio da Georgea najviše voli u svom strahu, jer čak se i u tom svom strahu - u nelagodnom osjećaju da Georgie možda vreba u ormaru ili ispod kreveta - ovdje, u njegovoj sobi, lakše mogao sjetiti koliko je volio Georgea i kako je George volio njega. U pokušaju da pomiri te dvije emocije - svoju ljubav i svoju prepast - Bili se osjećao najbližim tome da otkrije gdje leži konačno prihvaćanje.

To nisu bile teme o kojima je mogao govoriti; u njegovoj glavi te su ideje bile tek nesređena zbrka. Ali ih je njegovo toplo i čeznutljivo srce shvaćalo, a to je bilo jedino važno.

Ponekad je prelistavao Georgeove knjige, a ponekad prebirao po Georgiejevim igračkama.

U Georgeov album s fotografijama nije zavirio od prosinca.

A sad, večer nakon što je upoznao Bena Hanscoma, Bili je otvorio vrata Georgiejeva ormara (čeličeći se kao i uvijek, očekujući da će ugledati Georgieja kako stoji u svojoj krvavoj kabanici usred viseće odjeće, očekujući kao i uvijek da će ugledati jednu beskrvnu ruku s plivaćim kožicama kako munjevito izlijeće iz mraka da bi ga ščepala za nadlakticu) pa skine album s gornje police.

MOJE FOTOGRAFIJE, pisalo je zlatotiskom na koricama. A ispod toga, prilijepljene selotejpom (selotejp je sad bio žućkast i gulio se), bile su pažljivo ispisane riječi GEORGE ELMER DENBROUGH, 6 GODINA. Bili ga odnese natrag do kreveta u kojemu je Georgie nekoć spavao; srce mu je tuklo snažnije nego ikad. Nije znao što ga je natjeralo da ponovno uzme taj album. Poslije onog što se dogodilo u prosincu...

Još jedanput da pogledam, i to je sve. Samo da se uvjerim da ono prvi put nije bilo stvarno. Da se prvi put tvoja glava sama sa sobom našalila. Odnosno, s tom je mišlju krenuo.

Možda je to čak i bila istina. Ali je Bili sumnjao da je posrijedi samo album. On ga je na neki način luđački opčinjavao. Ono što je bio vidio ili pomislio da je vidio -

On otvori album. Bio je ispunjen slikama koje je George uspio dobiti od majke, oca, tetaka i ujaka. Georgeu je bilo svejedno jesu li to fotografije ljudi ili mjesta koja je poznavao ili nije poznavao; opčinjavala ga je sama ideja fotografije. Kad ne bi uspio dosađivanjem uvjeriti nekog da mu da nove fotografije da ih zalijepi u album, sjedio bi prekriženih nogu na krevetu gdje je Bili sad sjedio i gledao stare, pažljivo okrećući stranice, proučavajući crno-bijele Kodakove snimke. Eto njihove majke kad je bila mlada i nemoguće zanosna; eto njihova oca, ne starijeg od osamnaest godina, jednog od trojice nasmiješenih mladića s puškama koji stoje iznad mrtvog jelena otvorenih očiju; ujak Hoyt stoji na nekoj stijeni i drži podignutu štuku; teta Fortuna, na poljoprivrednom sajmu u Derryju, ponosno kleči pokraj košare rajčica koje je uzgojila; stari Buick; crkva; kuća; cesta koja vodi odnekud nekamo. Sve te fotografije, koje je slikao netko izgubljen u prostoru, iz nekog razloga izgubljenog u vremenu, zatvorene ovdje u albumu mrtvog dječaka.

Bili ugleda sebe s tri godine, naslonjena na jastuke u bolničkom krevetu, a turban zavoja pokriva mu kosu. Zavoji mu se spuštaju niz obraze do ispod njegove slomljene vilice. Bio ga je udario automobil na parkiralištu, 4P-a na Central Streetu. Slabo se sjećao svog boravka u bolnici, samo da su mu davali frapee na slamku i da ga je tri dana užasno boljela glava.

Evo cijele Obitelji na travnjaku ispred kuće; Bili stoji pokraj majke i drži je za ruku, a George, još beba, spava u Zackovu naručju. A ovdje -

To nije bio kraj albuma, ali bila je to posljednja važna stranica, zato što su ostale bile prazne. Posljednja fotografija bila je Georgeova školska slika, snimljena u listopadu prošle godine, manje od deset dana prije njegove smrti. Na njoj Georgie na sebi ima pulover.

Njegova nemirna kosa zalizana je vodom. Smiješi se od uha do uha, otkrivajući dva prazna proreza u kojima novi zubi nikad neće izrasti - osim ako ne rastu i nakon smrti, pomisli Bili i strese se.

Netremice je gledao u sliku neko vrijeme i spremao se zatvoriti album kad se ponovno dogodi ono što se dogodilo u prosincu.

Na slici, Georgiejeve oči zakolutaju. Podignu se i zagledaju u Billove. Georgeov umjetni „ptičica“ osmijeh pretvori se u užasavajući cer. Njegovo se desno oko zatvori, namigujući:

Vidimo se uskoro, Bili. U mom ormaru. Možda već i noćas. Bili baci album preko sobe. Rukama pokrije usta.

Album udari o zid i padne na pod, otvoren. Stranice su se okretale, premda nije bilo propuha. Knjiga se sama otvori na toj jezivoj slici, fotografiji ispod koje je pisalo ŠKOLSKI PRIJATELJI 1957.-58.

Iz fotografije poteče krv.

Bili je sjedio skamenjen. Jezik u ustima bio mu je otečena knedla koja ga je gušila, dok mu se koža ježila, a kosa dizala na glavi. Želio je vrisnuti, ali je slabašni cvilež koji mu je dopirao iz grla bio najviše što je mogao proizvesti.

Krv je potekla preko stranice i počela kapati na pod. Bili pobjegne iz sobe, zalupivši vrata za sobom.

ŠESTO POGLAVLJE

Jedan od nestalih: Priča iz ljeta 1958.

1

NISU IH SVE NAŠLI. NE; NISU IH SVE NAŠLI. A S VREMENA NA VRIJEME DOLAZILO bi do pogrešnih pretpostavki.

IZ DERRYJEVSKOG NEWSA, 21. LIPNJA 1958. (STRANICA 1):

NESTANAK DJEČAKA IZAZIVA NOVE STREPNJE

Sinoć je prijavljen nestanak Edwarda L. Corcorana, s boravištem u Derryju, Charter Street 73. Prijavili su ga njegova majka, Monica Macklin, i očuh, Richard P. Macklin. Malom Corcoranu je deset godina. Njegov je nestanak izazvao nove bojazni da djecu u Derryju vreba ubojica.

Gospođa Macklin je rekla da dječaka nema od 19. lipnja, kad se nije vratio kući nakon posljednjeg dana škole prije ljetnih praznika.

Na pitanje zašto su čekali s prijavom nestanka svog sina više od dvadeset četiri sata, gospodin i gospođa Macklin odbili su to komentirati. I šef policije Richard Borton odbio je to komentirati, ali službenik policije rekao je novinarima Newsa da odnos između malog Corcorana i očuha nije bio dobar, i da je dijete i prije noćilo izvan kuće. Spomenuti izvor smatra da su dječakove završne ocjene možda odigrale ulogu u tome što se dječak nije pojavio. Ravnatelj škole Harold Metcalf odbio je komentirati dječakove ocjene, rekavši da one nisu za javnost.

„Nadam se da nestanak ovog dječaka neće izazvati nepotrebne bojazni“, rekao je sinoć šef Borton. „Javnost razumljivo osjeća zebnju, ali želim istaknuti da svake godine zabilježimo trideset do pedeset nestanaka maloljetnika. Većina ih se pojavi živa i zdrava u roku od tjedan dana poslije prijave. To će se, uz Božju pomoć, dogoditi i s Edwardom Corcoranom. „

Borton je ponovio svoje uvjerenje da ubojstva Georgieja Denbrougha, Betty Ripsom, Cheryl Lamonice, Matthewa Clementsa i Veronice Grogan nisu djelo jedne osobe.

„Postoje bitne razlike između ubojstava“, rekao je Borton, ali i odbio to podrobnije objasniti. Rekao je da mjesna policija, u bliskoj suradnji s uredom javnog tužitelja države Maine, još istražuje određeni broj tragova. Upitan u sinoćnjem telefonskom intervjuu koliko su ti tragovi dobri, šef Borton je odgovorio: „Jako dobri.“ Pitanje predstoje li uhićenja u vezi s bilo kojim od ovih zločina, Borton je odbio komentirati.

Iz Derryjevskog Newsa, 22. lipnja 1958. (prva stranica):

SUD NALAŽE IZNENADNU EKSHUMACIJU

U najnovijem bizarnom preokretu u nestanku Edwarda Corcorana, sudac Okružnog suda Derryja Erhardt K. Moulton, naložio je jučer kasno navečer ekshumaciju Corcoranova mlađeg brata, Dorseyja. Sudski je nalog uslijedio poslije zajedničkog zahtjeva okružnog tužitelja i okružnog mrtvozornika.

Dorsey Corcoran, koji je također živio s majkom i očuhom u Charter Streetu 73, umro je, prema izvješću patologa, nesretnim slučajem u svibnju 1957. Dječak je dopremljen u bolnicu Derry Home s višestrukim prijelomima, uključujući i frakturu lubanje. Dopremio ga je Richard P. Macklin, dječakov očuh. On je izjavio da se Dorsey Corcoran igrao na ljestvama u garaži i očito pao s vrha. Dječak je umro nakon tri dana ne došavši k svijesti.

Prošlu srijedu prijavljen je nestanak Edwarda Corcorana, desetogodišnjaka. Pitanje jesu li gospođa ili gospodin Macklin osumnjičeni za smrt mlađeg dječaka ili nestanak starijeg, šef Borton je odbio komentirati.

Iz Derryjevskog Newsa, 24. lipnja 1958. (prva stranica):

MACKLIN UHAPŠEN ZBOG UBOJSTVA BATINAMA

Osumnjičen za nerazjašnjeni nestanak

Šef Derryjevske policije Richard Borton jučer je sazvao konferenciju za novinara kako bi objavio da je Richard P. Macklin, s boravištem u Charter Streetu 73, uhapšen i optužen za ubojstvo pastorka, Dorseyja Corcorana. Mali je Corcoran umro u bolnici Derry Home od tobožnjih „ozljeda nastalih nesretnim slučajem“ 31. svibnja prošle godine.

„Izvješće s obdukcije pokazuje da je dječak bio pretučen“, rekao je Borton. Premda je Macklin izjavio da je dječak pao s ljestava dok se igrao u garaži, Borton je rekao da je izvješće okružnog mrtvozornika pokazalo kako je Dorsey Corcoran okrutno pretučen nekim tupim predmetom. Upitan kakvim, Borton je rekao: „Možda i čekićem. Zasad je važan zaključak mrtvozornika da je dječak dobio nekoliko udaraca predmetom dovoljno tvrdim da mu slomi kosti. Ozljede, naročito one na lubanji, nimalo ne odgovaraju onima koje bi mogle nastati pri padu. Dorsey Corcoran je nasmrt pretučen, a potom ostavljen da umre na traumatološkom odjelu bolnice Derry Home.

Upitan jesu li možda liječnici koji su primili malog Corcorana nemarno obavili svoju dužnost i glede prijave zlostavljanja djeteta i glede stvarnog uzroka smrti, Borton je rekao: „Oni će morati odgovoriti na ozbiljna pitanja kad gospodin Macklin izađe pred sud.“

Upitan za mišljenje kako se takav razvoj događaja može odraziti na nedavni nestanak starijeg brata Dorseyja Corcorana, Edwarda, čiji su nestanak Richard i Monica Macklin prijavili prije četiri dana, šef Borton je odgovorio: „Mislim da to izgleda mnogo ozbiljnije nego što smo prvotno pretpostavili, zar ne?“

Iz derryjevskog Newsa, 25. lipnja 1958. (druga stranica):

UČITELJICA KAŽE KAKO JE EDWARD CORCORAN „ČESTO IMAO MASNICE“

Henrietta Dumont, koja je predavala petim razredima u osnovnoj školi Derry u Jackson Streetu, rekla je da je Edward Corcoran, koji je nestao ima već gotovo tjedan dana, često dolazio u školu „prekriven masnicama“. Gospođa Dumont, koja od svršetka Drugog svjetskog rata predaje jednom od dva peta razreda u Derryju, rekla je da je mali Corcoran došao u školu jednog dana oko tri tjedna prije nestanka „s oba oka gotovo zatvorena. Kad sam ga upitala što se dogodilo, rekao je da ga je otac 'kaznio'jer nije pojeo večeru“.

Upitana zbog čega nije prijavila tako teške batine, gospođa Dumont je rekla: „To nije prvi put da sam u svojoj učiteljskoj karijeri vidjela nešto takvo. U prvih nekoliko slučajeva kad sam imala učenika čiji su roditelji brkali batine i disciplinu, pokušala sam nešto učiniti. Pomoćnica ravnatelja u to vrijeme bila je Gwendolyn Raybum i ona mi je rekla da se ne miješam u to. Rekla mi je da kad se djelatnici škole umiješaju u neki slučaj za koji se pretpostavlja da se radi o zlostavljanju djece, to se uvijek osveti školskom okrugu u doba raspodjele dotacija. Otišla sam ravnatelju a on mi je rekao da se okanim toga ili ću biti ukorena. Upitala sam ga bi li ukor zbog nečeg takvog ušao u moj dosje. Rekao je da se ukor ne mora nužno naći u dosjeu učitelja. Shvatila sam poruku.“

Upitana je li odnos prema zlostavljanju djece ostao nepromijenjen u Derryjevskom školskom sustavu, gospođa Dumont je rekla: „Pa što se vama čini, s obzirom na sadašnju situaciju? A dodala bih i to da ne bih sad s vama razgovarala da sa svršetkom ove školske godine nisam otišla u mirovinu.“

Gospođa Dumont je nastavila: „Otkad se ovo dogodilo, svake se večeri na koljenima molim da je Eddieju Corcoranu samo dojadila ta zvijer od očuha pa je pobjegao. Molim se da se Eddie, kad pročita u novinama ili čuje na vijestima da je Macklin zatvoren, vrati kući.“

U kratkom telefonskom intervjuu Monica Macklin žustro je odbila optužbe gospođe Dumont. „Rich nikad nije tukao Dorseyja, a nije tukao ni Eddieja“, rekla je. „To vam ja kažem, a kad umrem, stat ću pred prijestolje Svevišnjeg suca i pogledati Bogu ravno u oči i reći mu isto to.“

Iz derryjevskog Newsa, 28. lipnja 1958. (druga stranica):

„TATA ME MORAO KAZNITI JER SAM ZLOČEST“, DJEČARAC REKAO ODGOJITELJICI PRIJE NEGO ŠTO JE UMRO OD BATINA

Lokalna odgojiteljica koja je tražila da ostane anonimna, rekla je jučer novinaru Newsa da je mali Dorsey Corcoran došao u malu školu koju je pohađao dvaput tjedno s teškim iščašenjem palca i tri prsta na desnoj ruci manje od tjedan dana prije nego što je smrtno stradao u garaži, tobože nesretnim slučajem.

„Boljelo ga je toliko da jadno dijete nije moglo obojiti svoj plakat s likom Mr. Dooma“, rekla je odgojiteljica. „Prsti su mu bili natekli poput kobasica. Kad sam upitala Dorseyja što se dogodilo, rekao je da mu je otac (očuh Richard P. Macklin) svinuo prste prema natrag zato što je prešao preko poda koji je njegova majka upravo oprala i ulaštila. 'Tata me morao kazniti jer sam zločest', tako se on izrazio. Došlo bi mi da se rasplačem kad bih ugledala njegove jadne, slatke prstiće. Toliko je želio obojiti plakat kao i ostala djeca, pa sam mu dala dječji aspirin i pustila ga da boji dok su ostali slušali priče. Volio je bojiti plakate s Mr. Doomom - to je najviše volio - i sad mi je drago što sam pridonijela da tog dana osjeti malo sreće.

Kad je umro, nije mi palo na pamet da to nije bio nesretan slučaj. Najprije sam vjerojatno pomislila da je pao zato što se nije mogao dobro uhvatiti tom rukom Sad mislim da jednostavno nisam mogla povjerovati da bi odrasla osoba mogla učiniti nešto takvo nekom mališanu. No sad sam se opametila. Tako mi Boga, da barem nisam.“

Stariji brat Dorseyja Corcorana, Edward, desetogodišnjak, još se vodi nestalim. Iz svoje ćelije u okružnom zatvoru grada Derryja, Richard Macklin nastavlja poricati da ima ikakve veze sa smrću svog mlađeg pastorka ili s nestankom starijeg dječaka.

Iz derryjevskog Newsa, 30. lipnja 1958. (peta stranica):

MACKLIN ISPITIVAN U VEZI S UBOJSTVIMA GROGANOVE I CLEMENTSA

Ima neoborive alibije, tvrdi naš izvor

Iz derryjevskog Newsa, 6. srpnja 1958. (prva stranica):

MACKLIN ĆE BITI OPTUŽEN SAMO ZA UBOJSTVO PASTORKA DORSEYJA, KAŽE BORTON

Edward Corcoran i dalje se vodi nestalim

Iz derryjevskog Newsa, 24. srpnja 1958. (prva stranica):

OČUH SAV U SUZAMA PRIZNAJE DA JE PASTORKA PREBIO NA SMRT

U dramatičnom obratu situacije u okružnom sudu, na suđenju Richardu Macklinu zbog ubojstva njegova pastorka Dorseyja Corcorana, Macklin se slomio pod unakrsnim ispitivanjem okružnog tužitelja Bradleyja Whitsuna i priznao da je usmrtio svog četverogodišnjeg posinka bestrzajnim čekićem, a čekić potom zakopao u dnu povrtnjaka svoje supruge prije nego što je dječaka odvezao na traumatološki odjel gradske bolnice.

U sudnici je zavladao tajac dok su nazočni zaprepašteno slušali kako se iz Macklina, koji je priznao da je oba pastorka tukao „povremeno, kad bi to zaslužili, za njihovo dobro“, izlijeva priznanje.

„Ne znam što me spopalo. Vidio sam kako se ponovno penje na te proklete ljestve i zgrabio čekić koji je ležao na klupi, i počeo udarati po njemu. Nisam ga namjeravao ubiti. Bog mi je svjedok da ga nisam namjeravao ubiti.“

„Je li vam što rekao prije nego što se onesvijestio?“ upitao je Whitsun.

„Rekao je: 'Prestani, tata, oprosti, volim te'„, odgovorio je Macklin.

„I jeste li prestali?“

„Nakon nekog vremena“, rekao je Macklin. Tad je počeo tako histerično jecati da je sudac Erhardt Moulton objavio pauzu.

Iz Derryjevskog Newsa, 18. rujna 1958. (šesnaesta stranica):

GDJE JE EDWARD CORCORAN?

Njegov očuh, osuđen na kaznu od dvije do deset godina robije u državnom zatvoru Shawshank za ubojstvo njegova četverogodišnjeg brata Dorseyja, i dalje tvrdi da nema pojma gdje je Edward Corcoran. Njegova majka, koja je pokrenula brakorazvodni postupak protiv Richarda P. Macklina, kaže da misli da njezin uskoro bivši suprug laže.

Laže li?

„Ja sam jedan od onih koji ne misli da je tako“, kaže otac Ashley O'Brian, svećenik za zatvorenike-katolike u Shawshanku. Macklin je prihvatio katolički nauk uskoro nakon početka odsluženja kazne, a otac O'Brian je s njim proveo dosta vremena. „On se iskreno kaje zbog onoga što je učinio“, nastavlja otac O'Brian, dodajući da je Macklin odgovorio na njegovo pitanje zašto želi postati katolik: „Čujem da oni priznaju čin pokajanja, a ja moram mnogo toga okajati, inače ću u pakao kad umrem. „

„On zna što je učinio manjem dječaku“, rekao je otac O'Brian. „Ako je učinio nešto i starijem, on se toga ne sjeća. Što se Edwarda tiče, on smatra da su mu ruke čiste.“

Koliko su čiste Macklinove ruke glede njegova pastorka Edwarda, pitanje je koje i dalje uznemirava žitelje Derryja, ali je on bio uvjerljivo oslobođen sumnje za ubojstva druge djece koja su se ovdje dogodila. Pružio je neoborive alibije za prva tri, a bio je u zatvoru kad je počinjeno novih sedam potkraj lipnja, u srpnju i kolovozu. Svih deset ubojstava ostalo je nerasvijetljeno.

U ekskluzivnom intervjuu za News prošlog tjedna, Macklin je ponovno izjavio da ne zna ništa o tome gdje je Edward Corcoran. „Obojicu sam tukao“, rekao je u bolnom monologu, često prekidanom napadima plača. „Volio sam ih, ali sam ih i tukao. Ne znam zašto, kao što ne znam ni zašto mi je Monica to dopuštala, ili zašto me nije odala poslije Dorseyjeve smrti. Vjerojatno bih Eddieja ubio kao i Dorseyja, ali kunem se pred Bogom i Isusom i svim svecima da nisam. Znam kako to zvuči, ali nisam to učinio. Mislim da je on jednostavno pobjegao. Ako jest, Bogu hvala na tome. „

Upitan je li svjestan praznina u svom sjećanju - je li mogao ubiti Edwarda a potom to istisnuti iz glave - Macklin je odgovorio: „Nisam ja svjestan nikakvih praznina. Znam i previše dobro što sam učinio. Predao sam život Isusu i ostatak života provest ću pokušavajući se iskupiti za to.“

Iz Derryjevskog Newsa, 27. siječnja 1960. (prva stranica):

TRUPLO NE PRIPADA MALOM CORCORANU, IZJAVLJUJE BORTON

Danas ujutro, šef policije Richard Borton izjavio je novinarima da raspadnuto tijelo dječaka približne dobi Eddieja Corcorana, koji je nestao iz roditeljskog doma u Derryju u lipnju 1958., definitivno nije tijelo nestalog dječaka. Tijelo je nađeno u Avnesfordu, državi Massachusetts, zakopano u šljunčari. Državne policije i Mainea i Massachusettsa najprije su pretpostavile da bi tijelo moglo pripadati malom Corcoranu, vjerujući da ga je automobilom povezao neki pedofil nakon što je pobjegao od kuće, gdje mu je mladđi brat bio pretučen i ubijen.

Nalazi zubnog vještaka uvjerljivo su dokazali da tijelo pronađeno u Avnesfordu ne pripada malom Corcoranu, koji se vodi nestalim već devetnaest mjeseci.

Iz derryjevskog Newsa, 19. srpnja 1967. (treća stranica):

OSUĐENI UBOJICA IZVRŠIO SAMOUBOJSTVO U FALMOUTHU

Richard P. Macklin, prije devet godina osuđen za ubojstvo svog četverogodišnjeg pastorka, pronađen je jučer kasno poslije podne mrtav u svom malom stanu na trećem katu u Falmouthu. Na uvjetnu slobodu pušteni zatvorenik, koji je mirno živio i radio u Falmouthu nakon puštanja iz državnog zatvora Shawshank 1964. godine, očito je izvršio samoubojstvo.

„Oproštajno pismo koje je ostavio ukazuje na iznimno poremećeno duševno stanje“, rekao je pomoćnik šefa policije Falmoutha Brandon K. Roche. Odbio je otkriti sadržaj pisma, ali je naš izvor rekao da je ono sadržavalo dvije rečenice: „Sinoć sam vidio Eddieja. Bio je mrtav.“

Spomenuti „Eddie“ mogao je vrlo lako biti Macklinov pastorak, brat dječaka zbog čijeg je ubojstva Macklin osuđen 1958. Nestanak Edwarda Corcorana doveo je do Macklinove osude zbog nanošenja smrtonosnih ozljeda Edwardovu mlađem bratu, Dorseyju. Stariji dječak nestao je prije devet godina. U kratkom sudskom postupku 1966. godine, dječakova je majka svog sina proglasila mrtvim kako bi mogla doći u posjed štednog računa Edwarda Corcorana. Na računu je bilo šesnaest dolara.

2

EDDIE CORCORAN JE BIO MRTAV, I TE KAKO.

Umro je u noći 19. lipnja, a njegov očuh s time nije imao veze. Umro je dok je Ben Hanscom sjedio kod kuće i s majkom gledao televiziju, dok je majka Eddieja Kaspbraka zabrinuto opipavala Eddiejevo čelo tražeći simptome svoje omiljene bolesti „fantomske groznice“, dok je očuh Beverly Marsh - gospodin koji je, barem po temperamentu, silno sličio očuhu Eddieja i Dorseyja Corcorana - smjestio udarac visoko podignute noge u djevojčinu stražnjicu i rekao joj da „se nosi i obriše to prokleto suđe kako joj je mama rekla“, dok su Mikeu Hanlonu neki srednjoškolci (od kojih će jedan nekoliko godina potom začeti onog uznositog homofoba Johna „Webbyja“ Gartona) nešto dovikivali dok su prolazili pokraj njega starim Dodgeom, a Mike plijevio korov u vrtu pokraj kućice Hanlonovih u Witchamovoj, nedaleko od farme koja je bila vlasništvo ludog oca Henryja Bowersa, dok je Richie Tozier kriomice gledao poluobnažene djevojke u primjerku Gema koji je pronašao na dnu očeve ladice s čarapama i donjim rubljem i dok mu se onako pravo dizao, i dok je Bili Denbrough bacao album s fotografijama svog mrtvog brata preko sobe u užasnutoj nevjerici.

Premda se kasnije nijedno od njih neće sjećati da je to učinio, svi su podigli pogled u trenutku kad je Eddie Corcoran umro... kao da su čuli krik iz daljine. News je imao pravo u jednom: Eddiejeva je svjedodžba bila dovoljno loša da se s razlogom bojao povratka kući i suočenja s očuhom. Osim toga, njegova majka i očuh su se tog mjeseca često svađali. To je dodatno pogoršalo situaciju. Kad bi se žestoko dohvatili, majka bi izvikivala mnoštvo uglavnom nesuvislih optužbi. Očuh bi na to odgovarao najprije gunđanjem, zatim deranjem da začepi i najzad pobješnjelom rikom vepra kojem je netko sprašio tobolac dikobrazovih bodlji u njušku. No Eddie nikad nije vidio da bi se on poslužio šakama. Eddie je smatrao da se on to ne usudi. Šake je čuvao za Eddieja i - prije - za Dorseyja, a budući da je Dorsey bio mrtav, Eddie je sad dobivao i porciju svog mlađeg brata.

Ova nadvikivanja događala su se ciklično. Najčešća su bila potkraj mjeseca, kad su stizali računi. Kadšto bi svratio policajac, koga bi susjedi pozvali kad bi situacija došla do usijanja i rekao im da se malo stišaju. Najčešće je to značilo kraj. Njegova bi majka murjaku znala pokazati srednji prst i izazivati ga da je privede, ali njegov bi očuh malokad rekao što.

Očuh se boji pandura, pomislio je Eddie.

U vrijeme tih kriznih razdoblja, on bi se pritajio. To je bilo pametnije. Ako se ne slažete s time, pogledajte samo što se dogodilo Dorseyju. Eddie nije znao pojedinosti i nije ih ni želio znati, ali si je mislio svoje o Dorseyju. Smatrao je da se Dorsey našao na pogrešnom mjestu u pogrešno vrijeme: u garaži, posljednjeg dana u mjesecu.

Rekli su Eddieju da je Dorsey pao s ljestava u garaži - „Ako mu nisam sto puta rekao da ih se kloni, nisam ni jedanput“, rekao je očuh - ali je majka odbijala pogledati u Eddieja, osim slučajno... a kad su im se pogledi ipak sreli, Eddie je u njezinima ugledao uplašeni štakorski sjaj koji mu se nije svidio. Stari je samo sjedio za kuhinjskim stolom s čašom Rheingolda, zagledan u prazno ispod teških, spuštenih obrva. Eddie se držao podalje od njega. Dok je njegov očuh urlao, njemu najčešće - ne uvijek, ali najčešće - nije bilo loše. Tek kad bi prestao, morao si se pripaziti.

Prije dvije večeri bacio je na Eddieja stolicu kad je Eddie ustao vidjeti što je na drugom kanalu - dohvatio je cjevastu aluminijsku kuhinjsku stolicu, zamahnuo njome iznad glave i pustio je da poleti. Pogodila je Eddieja u stražnjicu i srušila ga. Tur ga još boli, ali je znao da je moglo biti i gore: mogla je to biti njegova glava.

A bila je tu i večer kad je stari iznenada ustao i utrljao pregršt pirea od krumpira u Eddiejevu kosu bez ikakva razloga. Jednog dana prošlog rujna, Eddie se vratio iz škole i budalasto dopustio da se zaštitna vrata zalupe za njim dok je očuh drijemao. Macklin je izašao iz spavaće sobe u svojim golemim boksericama, kose koja je stršila poput vadičepa, obraza zaraslih u dvodnevnu vikend-bradu, daha zaraslog u dva dana vikend-piva. „E pa sad, Eddie,“ rekao je, „moram te kazniti jer si zalupio tim jebenim vratima.“ U bogatom rječniku Richa Macklina „kazniti“ je bila ublaženica za „prebit ću te kao mačku“. Što se Eddieju tad i dogodilo. Eddie se onesvijestio kad ga je stari bacio u predsoblje. Njegova je majka tamo postavila dvije niske vješalice, specijalno za njega i Dorseyja da bi mogli objesiti svoje kapute. Te su vješalice zabile svoje tvrde čelične prste Eddieju u križa i tad je izgubio svijest. Kad se poslije deset minuta osvijestio, čuo je kako se njegova majka dere da će Eddieja odvesti u bolnicu i da je on ne može spriječiti.

„Poslije onog što se dogodilo Dorseyju?“ odgovorio je njegov očuh. „Hoćeš u zatvor, ženo?“

To je bio kraj njezine priče o bolnici. Pomogla je Eddieju da ode u sobu, gdje je ležao drhteći na krevetu, čela orošena znojem. Iduća tri dana izlazio je iz sobe samo kad ih oboje nije bilo u blizini. Tad bi polako odšepesao u kuhinju, tiho stenjući, i izvadio očuhov viski ispod sudopera. Nekoliko bi gutljaja ublažilo bol. Petog je dana bol uglavnom nestala, ali je piškio krv gotovo dva tjedna. A čekića više nije bilo u garaži.

Što kažete na to? Što kažete na to, prijatelji i susjedi?

O da, Craftsmanov čekić - običan čekić, još je tamo. Nedostaje onaj bestrzajni Scottijev. Specijalni čekić njegova očuha, onaj koji on i Dorsey nisu smjeli dirati. „Ako jedan od vas takne tu ljepoticu,“ rekao im je onog dana kad ga je kupio, „obojica ćete nositi crijeva kao naušnjake.“ Dorsey je plašljivo upitao je li čekić jako skup. Stari mu je rekao da ne gnjavi. Rekao je da je čekić pun kugličnih ležajeva i da ne može odskočiti bez obzira na to koliko jako njime udariš.

A sad ga nema.

Eddiejeve ocjene nisu bile sjajne zato što je propustio puno nastave otkad mu se majka preudala, ali on nije bio glup dječak. Mislio je da zna što se dogodilo sa Scottijevim bestrzajnim čekićem. Mislio je da se očuh možda poslužio njime za Dorseyja, a onda ga zakopao u vrtu ili možda bacio u Kanal. To se često događalo u horor-stripovima koje je Eddie čitao, onima koje je držao na gornjoj polici svog ormara.

Priđe Kanalu, koji se valjuškao između svojih betonskih stijenki poput nauljene svile. Prostirka mjesečine svjetlucala je na njegovoj tamnoj površini u obliku bumeranga. On sjedne, dokono zamahujući i lupkajući tenisicama po betonu u nepravilnom staccatu. Posljednjih šest tjedana bili su prilično sušni i voda je tekla oko tri metra ispod izlizanih potplata njegovih tenisica. No ako se pobliže zagleda u zidove Kanala, može se lako primijetiti različite razine do kojih se ona ponekad podigne. Beton je poprimio tamnosmeđu boju neposredno iznad sadašnje razine vode. Ta smeđa mrlja polako je blijedjela u žutu, a potom u boju koja je bila gotovo bijela na visini na kojoj su pete Eddiejevih zanjihanih tenisica dodirivale beton.

Voda je tekla glatko i nečujno iz betonskog, iznutra popločenog luka, pokraj mjesta gdje je Eddie sjedio, a potom dolje do natkritog drvenog pješačkog mosta između parka Bassey i srednje škole. Strane mosta i daščani nogostup - čak i grede ispod svoda - bile su prekrivene rezbarijama inicijala, telefonskih brojeva i objava - objava ljubavi, ali i objava da je ta i ta voljna „pušiti“ ili „fafati“; objava da će oni koji budu zatečeni u „pušenju“ ili „fafanju“ ostati bez kožice ili će im čmarovi biti zapušeni vrućom smolom; poneka ekscentrična objava koja se nije moglo svrstati ni u kakvu kategoriju. Jedna nad kojom je Eddie razbijao glavu cijelo proljeće glasila je

SPASITE RUSKE ŽIDOVE! OSVOJITE VRIJEDNE NAGRADE!

Što je to točno značilo? Je li išta značilo? I je li bilo važno?

Eddie večeras nije otišao na Most poljubaca; nije imao nikakvu želju prelaziti na stranu gdje se nalazila srednja škola. Mislio je da će vjerojatno prespavati u parku, možda u uvelom lišću ispod podija, ali je zasad bilo sasvim ugodno sjediti ovdje. Sviđalo mu se u parku i često je dolazio kad je morao razmišljati. Ponekad je u njemu bilo ljudi koji su se hvatali u šumarcima raštrkanima po parku, ali im Eddie nije smetao, pa ni oni njemu nisu smetali. Na školskom je igralištu čuo lascivnih priča o pederima koji su krstarili parkom Bassey poslije zalaska sunca, i on je te priče prihvaćao bespogovorno, ali njega nikad nitko nije dirao. Park je bio mimo mjesto, a smatrao je da je najbolje mjesto u njemu baš ono gdje sad sjedi. Sviđalo mu se sredinom ljeta, kad je vodostaj bio toliko nizak da je voda žuborila preko kamenja i razdvajala se u odvojene potočiće koji su vijugali i odvajali se, a ponekad se i ponovno spajali. Sviđalo mu se potkraj ožujka ili početkom travnja, kad bi okopnjelo, i kad bi ponekad stajao pokraj Kanala (u to je vrijeme bilo odveć hladno za sjedenje; smrzlo bi ti se dupe) sat vremena ili dulje, podignute kapuljače svoje stare jakne, sad već dvije godine premale za njega, ruku gurnutih u džepove, nesvjestan da mu se mršavo tijelo trese i drhti.

Kanal je imao užasnu, neodoljivu moć tjedan-dva poslije topljenja leda. Bio je očaran time kako voda bjeličasto ključa ispod popločenog luka i grmeći prolazi pokraj njega, noseći grančice i granje i svakojaki ljudski otpad sa sobom. Više je puta zamišljao kako je ožujak, on šeće pokraj Kanala sa svojim očuhom, a onda govnara odjebe u kanal. Očuh bi vrisnuo i pao, mlatarajući rukama ne bi li održao ravnotežu, a Eddie bi stajao na betonskom parapetu i promatrao kako ga struja odnosi nizvodno, kako mu glava kao crni obris poskakuje usred nemirne, zapjenjene struje. Da, stajao bi tamo, savio ruke oko usta i dreknuo: TO TI JE ZA DORSEYJA, PEDERU USRANI! KAD STIGNEŠ U PAKAO, RECI VRAGU DA TI JE POSLJEDNJE ŠTO SI ČUO BILO KAKO TI JA GOVORIM DA SI NAĐEŠ NEKOG SEBI RAVNOG! To se, naravno, nikad neće dogoditi, ali bila je to veličanstvena fantazija. Veličanstveni san za sanjanje dok sjediš pokraj Kanala, velič -

Ruka se sklopi oko Eddiejeva stopala.

Bio je gledao preko Kanala prema školi, smješkao se sanjivim i prilično lijepim osmijehom dok je zamišljao kako očuha odnosi divlji vir proljetne bujice, odnosi ga zauvijek iz njegova života. No ovaj nježni, ali ujedno i čvrsti zahvat toliko ga prepadne da je zamalo izgubio ravnotežu i prevalio se u Kanal.

To je jedan od onih pedera o kojima velika djeca stalno pričaju, pomisli on, a onda spusti pogled. Zine. Mokraća mu se vruće slije niz noge i oboji mu traperice u crno na mjesečini. To nije bio peder. Bio je to Dorsey.

Bio je to Dorsey kakav je bio pokopan. Dorsey u plavom blejzeru i sivim hlačama, samo što je blejzer sad bio sav u blatnim dronjcima, a Dorseyjeva košulja u žutim prnjama, Dorseyjeve hlače su se mokro pripijale uz njegove noge tanke poput drška metle. A Dorseyjeva je glava bila jezivo spljoštena, kao da se urušila na zatiljku, a izbočila sprijeda. Dorsey se cerio.

„Eddieee“, zakrekeće njegov mrtvi brat, baš kao jedan od onih mrtvaca koji se uvijek vraćaju iz groba u horor-stripovima. Dorseyjev se cerek proširio. Bijesnu žuti zubi i negdje duboko u toj tami činilo se da nešto migolji.

„Eddieee... došao sam te vidjeti, Eddieeee... „

Eddie pokuša vrisnuti. Preplave ga valovi sivog šoka i imao je čudnovat osjećaj da lebdi. Ali to nije bio san; bio je budan. Ruka na njegovoj tenisici bila je bijela kao trbuh pastrve. Bose noge njegova brata kao da su bile priljubljene za beton. Dorseyju je nešto odgrizlo petu.

„Siđi, Eddieeeee... „

Eddie nije mogao vrištati. Pluća mu nisu imala dovoljno zraka da ispuste vrisak. Ispustio je čudan piskutav jauk. Sve glasnije od toga kao da je bilo iznad njegovih mogućnosti. Ništa zato. Za trenutak-dva njegov će se um isključiti i poslije toga ništa više neće biti važno. Dorseyjeva je ruka bila mala ali neumoljiva. Eddiejeva stražnjica klizila je po betonu prema rubu Kanala.

I dalje proizvodeći taj piskutavi jauk, on ispruži ruke iza sebe, čvrsto se uhvati za betonski rubnik i naglim trzajem povuče prema natrag. Osjeti kako je ona ruka na trenutak skliznula, začuje ljutit siktaj i imao je vremena da pomisli: To nije Dorsey. Ne znam što je, ali Dorsey nije. Tad mu adrenalin preplavi tijelo i on je već puzio dalje, pokušavao potrčati i prije nego što se podigao na noge, a dah mu je dolazio u kratkim piskutavim zvižducima.

Bijele se ruke pojave na betonskom ispustu Kanala. Začuje se mokar šljapkav zvuk. Kapi vode polete uvis na mjesečini s mrtve blijede kože. Potom se iznad ruba Kanala pojavi Dorseyjevo lice. U njegovim ugaslim očima žarile su mutne crvene iskre. Mokra kosa slijepila mu se za lubanju. Blato mu je iscrtalo obraze poput ratnih boja.

Eddiejev se prsni koš napokon otkoči. Naglo uvuče zrak u pluća i pretvori ga u vrisak. Ustane i potrči. Trčao je pogledavajući preko ramena, želeći vidjeti gdje je Dorsey, no zbog toga se zaleti u veliko stablo brijesta.

Imao je osjećaj kao da mu je netko - primjerice njegov očuh - aktivirao naboj dinamita u lijevom ramenu. Ugleda zvijezde koje mu svrdlaju glavu. Padne u podnožje stabla kao da ga je netko posjekao sjekirom, a krv mu se iscijedi iz lijeve sljepoočnice. Plutao je po vodama polunesvijesti možda devedesetak sekundi. Onda se uspije ponovno pridići. Otme mu se jauk s usana kad je pokušao podići lijevu ruku. Odbijala se pokrenuti. Utrnula je, kao da se nalazi negdje daleko. Pa on podigne desnu ruku i protrlja glavu koja ga je žestoko boljela. Tad se sjeti zašto je uopće punom brzinom naletio na brijest pa se okrene.

Ugleda rub Kanala, bjelokosan i ravan poput žica na mjesečini. Ni traga od onog stvora iz Kanala... ako je ikad i bilo tog stvora. Nastavio se okretati, polako radeći puni krug. Park Bassey bio je nijem i nepomičan poput crnobijele fotografije.

Žalosne su vrbe vukle po blatu svoje tanke i crne ruke, i u njihovu skrovištu moglo je stajati bilo što, zgureno i pobjesnjelo.

Eddie krene, pokušavajući istodobno gledati na sve strane. Njegovo iščašeno rame pulsiralo mu je u bolnom skladu s otkucajima srca.

Eddieee, stenjao je lahor kroz drveće, zar me ne želiš vidjeti, Eddieeee? On osjeti kako mu mlitavi prsti trupla miluju vrat sa strane. Munjevito se okrene, podižući ruke. Kad su mu se stopala saplela, a on pao, shvati da je to samo lišće vrbe koje pomiče povjetarac.

Ponovno ustane. Želio je potrčati, ali kad je pokušao, novi naboj dinamita eksplodira mu u ramenu pa je morao stati. Nekako je znao da bi sad već trebao prevladati svoj strah, samom sebi reče da je glupa beba koja se prestrašila odraza, ili je možda zaspao a da to i nije znao, pa ružno usnio. No to se nije događalo; zapravo, baš naprotiv. Srce mu je sad tuklo tako brzo da više nije mogao razlikovati pojedine otkucaje i bio je uvjeren da će mu uskoro prsnuti od užasa. Nije mogao trčati, ali kad je izašao ispod vrba, uspio je hramajući ubrzati.

Pogled je upro u uličnu svjetiljku koja je označavala glavni ulaz u park. Krene u tom smjeru, uspije povećati brzinu. Razmišljao je: Stići ću do svjetla i sve će biti u redu. Stići ću do svjetla i sve će biti u redu. Svjetla žarka, lijepog li parka, sve je to varka... Nešto ga je pratilo.

Eddie je čuo kako se to bauljajući probija kroz vrbik. Kad bi se okrenuo, ugledao bi ga. Sustizalo ga je. Čuo je njegova stopala, šušljave, šljapkave krupne korake, ali neće se okrenuti, ne, gledat će naprijed prema svjetlu, svjetlo je u redu, samo će nastaviti svoj bijeg prema svjetlu, zamalo je stigao, zamalo -

Ono što ga je natjeralo da se okrene bio je smrad. Neodoljiv smrad, kao riba ostavljena da trune na golemoj hrpi koja se na ljetnoj žezi pretvorila u strvinarsku kašu. Bio je to smrad mrtvog oceana.

Više ga nije progonio Dorsey; bio je to Stvor iz Crne lagune. Stvorova gubica bila je duga i naborana. Zelena tekućina kapala mu je iz crnih zjapećih rana što su sličile okomitim ustima na obrazima. Oči su mu bile bijele i želatinaste. Prsti s plivaćim kožicama na vrhu imali su čaporke poput britve. Disanje mu je bilo mjehurasto i duboko, poput ronioca s lošim pipcem za dovod zraka. Kad je stvor vidio da ga Eddie gleda, njegove zeleno-crne usne naberu se i otkriju goleme očnjake u mrtvom i praznom osmijehu.

Stvor se gegao za njim, cijedeći se, i Eddie odjednom shvati. Namjerava ga vratiti u Kanal, odvući ga dolje u memljivu crnu tamu podzemnog prolaza Kanala. I tamo ga pojesti.

Eddie jurne. Svjetiljka kod ulaznih vrata se približavala. Vidio je njezin svetokrug kukaca i noćnih leptirića. Prođe kamion, prema Autocesti br. 2. Vozač je mijenjao brzine i Eddiejevim očajnim, prestravljenim mozgom proleti misao kako on možda pije kavu iz papirnate šalice i sluša pjesmu Buddyja Hollyja na radiju, potpuno nesvjestan da se na manje od dvije stotine metara od njega nalazi dječak koji bi u idućih dvadesetak sekundi mogao biti mrtav.

Smrad. Posvemašnji Stvorov smrad. Sustiže ga. Posvuda oko njega.

Eddie se saplete o klupu. Neka su je djeca ranije te večeri nemarno prevrnula, na putu prema kući, žureći se da stignu prije policijskog sata. Sjedište joj je virilo nekoliko centimetara iz trave, jedna nijansa zelenog na drugoj, gotovo nevidljiva u mjesečinom osvijetljenoj tami. Rub klupe raspali Eddieja po goljenicama, izazvavši munju tupe, iznimne boli. Noge mu se izmaknu i on se muklo svali u travu.

Pogleda iza sebe i ugleda kako se Stvor nadvija nad njega; bijele mu oči nalik na poširana jaja svjetlucaju, s krljušti mu se cijedi sluz boje morskih trava, a škrge duž njegova nabreklog vrata i obraza otvaraju se i zatvaraju.

„Agi“ zarokće Eddie. Činilo se da je to jedini zvuk koji može proizvesti.

''Agi Agi Agi Agi“

Sad je puzao, a prstima se kao kukama zabijao duboko u travu. Isplazio je jezik.

U trenutku prije nego što su se rožnate Stvorove ruke koje su smrdjele po ribama sklopile oko njegova vrata, padne mu na um umirujuća misao: Ovo je san; mora biti.

Ne postoji stvarni Stvor, ni stvarna Crna laguna, a čak i da postoje, to bi bilo u Južnoj Americi ili u nacionalnom parku Everglades na Floridi ili na nekom takvom mjestu. Ovo je samo san i probudit ću se u svom krevetu ili možda u Ušću ispod podija i ja -

Tad mu se ruke vodozemca sklope oko vrata. Eddiejevi promukli krici bili su zatomljeni gušenjem; dok ga je Stvor okretao, hitinske kuke koje su nicale iz tih ruku upisivale su mu u vrat krvave kaligrafske znakove. Eddie je zurio u Stvorove užegle bijele oči. Osjećao je kako mu Stvorove kožice između prstiju pritišću grlo poput stežućih vrpci živih algi. Njegov pogled izoštren stravom uoči peraje na tjemenu Stvorove spljoštene i oklopljene glave, pomalo nalik na pijetlovu krestu i nešto slično otrovnoj leđnoj peraji glavoča. Dok su se Stvorove ruke čvrsto stezale, prekidajući mu dovod zraka, uspio je čak i vidjeti kako bijela svjetlost svjetiljke postaje mutno zelena dok prolazi kroz tu opnastu peraju na glavi.

„Ti... nisi... stvaran“, gušio se Eddie, ali oblaci sivila sad su se nadvili nad njega i on nejasno shvati da je Stvor sasvim dovoljno stvaran. Ta on ga ubija.

A opet je zadržao nešto razboritosti, čak i na kraju: kad je Stvor zario pandže u mekano meso njegova vrata, a njegova vratna žila kucavica prsnula u toplom i bezbolnom mlazu koji je poprskao Stvorov gmazovski oklop, Eddiejeve ruke pipajući potraže zatvarač na Stvorovim leđima. Klonule su tek kad mu je Stvor, uz dubok zadovoljan roktaj, otkinuo glavu s ramena.

I dok je Eddiejeva slika onoga što je Stvor bio počinjala blijedjeti, Stvor se istog trenutka počne mijenjati u nešto drugo.

3

NE MOGAVŠI ZASPATI, IZMUČEN RUŽNIM SNOVIMA, DJEČAK PO IMENU MIKE Hanlon ustane uskoro poslije svanuća prvog punog dana ljetnih praznika.

Svjetlost je bila blijeda, ušuškana u nisku, gustu izmaglicu koja će se podići do osam sati i skinuti pokrivače sa savršenog ljetnog dana.

Ali to je bilo za kasnije. Zasad je svijet bio sav siv i ružičast, tih poput mačke koja hoda po sagu.

Mike, odjeven u samtaste hlače, majicu i crne visoke Kedsice, siđe u prizemlje, pojede zdjelicu Wheatiesa (zapravo nije volio Wheatiese, ali je želio besplatnu nagradu iz kutije - Čarobni šifrantski prsten Kapetana Ponoći), a onda skoči na svoj bicikl i odveze se prema gradu, vozeći po pločnicima zbog magle. Magla je sve promijenila, pretvorila najobičnije stvari poput hidranata i znakova za obvezatno zaustavljanje u misteriozne predmete - i čudne i pomalo zlokobne. Automobile se čulo ali ne i vidjelo, a zbog neobične akustičke kvalitete magle, nije se moglo odrediti jesu li daleko ili blizu sve dok ih niste ugledali kako se kotrljaju iz magle sa sablasnim svetokruzima vlage oko farova.

Skrene desno u Jacksonovu, zaobilazeći središte grada, pa prijeđe u Main Street kroz Palmer Lane - i za vrijeme njegove kratke vožnje niz tu kratku zaobilaznicu, prođe pokraj kuće u kojoj će živjeti kad odraste. Nije ju ni pogledao; bila je to samo mala dvoetažna nastamba s garažom i malim travnjakom. Nije odašiljala posebne vibracije dječaku koji je prolazio pokraj nje, a koji će najveći dio svog života odraslog čovjeka provesti kao njezin vlasnik i jedini stanar.

Kod Main Streeta skrene desno i odveze se do parka Bassey, i dalje vršljajući, besciljno se vozeći i uživajući u mirnoći početka dana. Kad je prošao kroz glavni ulaz parka, siđe s bicikla, spusti nožicu i ode pješice do Kanala. I dalje ga je, koliko je on znao, vodio samo čisti hir. U svakom slučaju, nije mu palo na pamet da njegovi noćašnji snovi imaju bilo kakve veze sa smjerom njegova hoda; nije se čak ni sjećao što je sanjao - samo da je jedan san slijedio drugi sve dok se nije probudio u pet sati, znojan ali drhtureći od studeni, i s mišlju da mora brzo doručkovati i onda se biciklom odvesti u grad.

Tu u Basseyju magla je imala miris koji mu se nije sviđao: morski miris, slan i star. Osjetio ga je on i prije, naravno. U ranojutarnjim maglama u Derryju uvijek se mogao namirisati ocean. Ali je jutros taj miris djelovao gušće, pogubnije. Gotovo opasno.

Nešto mu zapne za oko. On se sagne i podigne jeftini džepni nožić s dvije oštrice. Netko je sa strane urezao inicijale E. C. Mike se zamišljeno zagleda trenutak-dva, a potom ga stavi u džep. Tko nađe, njegovo je, tko izgubi, sam si je kriv.

Osvrne se. Tu, blizu mjesta gdje je pronašao nožić, nalazila se prevrnuta klupa.

On je ispravi, postavi njezine željezne noge natrag u rupe koje su nastale u nekoliko mjeseci ili godina. Iza klupe ugleda ugaženo mjesto u travi... i kako od njega vode dvije brazde. Trava se uspravljala, ali te brazde bile su još prilično vidljive. Išle su u smjeru Kanala.

A bilo je tu i krvi.

(ptica sjeti se ptice sjeti se)

Ali on se nije želio sjetiti ptice pa je odagnao tu misao. Borba pasa, to je sve. Jedan od njih sigurno je prilično teško ranio onog drugog. Bila je to uvjerljiva misao koja ga nekako nije uvjerila. Misli o ptici uporno su se željele vratiti - o onoj koju je vidio kod Kitchenerove željezare, o onoj koju Stan Uris nikad ne bi našao u svojoj knjizi o pticama.

Prestani. Samo se makni odavde.

Ali umjesto da se makne, pođe za brazdama. Pritom je u glavi smišljao pričicu. Bila je to priča o ubojstvu. Jedan je klinac ostao dokasno vani. Poslije policijskog sata. Ubojica ga se dočepa. A kako se otarasi tijela? Odvuče ga do Kanala i baci u nj, naravno! Baš kao u seriji Alfred Hitchcock vam predstavlja!

Tragove koje je pratio mogao je ostaviti par cipela ili tenisica koje se vuku po tlu, zaključi on.

Mike zadrhti i osvrne se nesigurno. Priča je nekako bila odveć stvarna.

A što ako to nije učinio čovjek nego čudovište? Kao iz horor-stripa ili horor-knjige ili horor-filma ili (ružnog sna) bajke ili nečeg takvog.

On zaključi da mu se priča ne sviđa. Bila je to glupa priča. Pokušao ju je istisnuti iz misli, ali nikako da ode. Pa što? Neka ostane. Glupa je. Jutrošnja vožnja do grada bila je glupost. Slijediti te dvije ugažene brazde u travi bila je glupost. Njegov će tata danas za njega imati puno posla oko kuće. Trebao bi se vratiti i početi raditi; u protivnom će kad upre najjača poslijepodnevna žega biti u potkrovlju hambara i nabacivati slamu. Da, trebao bi se vratiti. I upravo je to namjeravao učiniti.

Da ne bi, pomisli. Da se kladimo?

Umjesto da se vrati do bicikla, odveze kući i počne s poslom, krene za brazdama u travi. Tu i tamo bilo je još kapi krvi. Ne puno. Ne kao na onom ugaženom mjestu pokraj klupe koju je podigao.

Mike je sad čuo Kanal kako tiho teče. Trenutak potom ugleda kako je betonski rub izniknuo iz magle.

U travi se nalazilo još nešto. Bogami, danas je tvoj dan za nalaženje stvari, reče njegov um sa sumnjivom veselošću, no u to negdje zakriči galeb i Mike se lecne, pomislivši ponovno na pticu koju je bio vidio tog dana, proljetos.

Što god bilo u travi, ne želim ni pogledati. I to je bilo - oh! - toliko istinito, ali evo ga, već se saginje nad to, ruku podbočenih malo iznad koljena, da vidi o čemu je riječ.

Dronjak i kap krvi na njemu.

Onaj galeb ponovno krikne. Mike je zurio u krvavi komad tkanine. Sjeti se što mu se dogodilo u proljeće.

4

SVAKE GODINE U TRAVNJU I SVIBNJU, FARMA HANLONOVIH PROBUDILA BI SE IZ zimskog sna.

Mike ne bi priznao da je proljeće ponovno stiglo kad bi prvi šafrani izniknuli ispod kuhinjskih prozora njegove majke, ni kad bi djeca počela donositi pikule ili ribe kreketuše u školu, pa čak ni kad bi momčad Washington Senatorsa početnim udarcem označila početak bejzbolske sezone (i najčešće doživjela težak poraz), već tek kad bi se otac izderao na Mikea da mu pomogne izgurati njihov mješanac od kamiona iz hambara. Prednja polovica bila je stari Fordov Model-A, a zaklopac na stražnjem dijelu kamioneta bio je ostatak starih vrata kokošinjca. Ako zima nije bila odveć oštra, njih dvojica najčešće bi ga uspjela upaliti gurajući ga niz kolni prilaz.

Kabina kamiona nije imala vrata; jednako tako nije bilo ni vjetrobrana. Sjedište je bila polovica starog trosjeda koji je Will Hanlon pokupio s Derryjevskog smetlišta. Mjenjač je završavao staklenom okruglom kvakom.

Odgurali bi kamionet niz kolni prilaz, svaki s jedne strane, i kad bi se pošteno zakotrljao, Will bi uskočio unutra, okrenuo prekidač, zadržao paljenje, nagazio na kvačilo, naglim pokretom krupne ruke obavijene oko okrugle kvake ubacio mjenjač u prvu brzinu. Tad bi dreknuo: „Gurni me preko izbočine!“, otpustio kvačilo i stari bi Fordov motor zakašljao, zagrcnuo se, zabrektao, prasnuo... a ponekad zaista i proradio, najprije hrapavo a potom glatko. Will bi grmeći zaždio niz cestu prema Rhulin Farms, okrenuo se na njihovu kolnom prilazu (da je okrenuo na drugu stranu, Butch, ludi otac Henryja Bowersa, vjerojatno bi mu sačmaricom raznio glavu s ramena), a zatim dogrmio natrag, dok bi neprigušeni motor kreštavo blejao. Mike bi od uzbuđenja skakutao gore-dolje, oduševljeno klicao, a njegova bi mama stajala na vratima kuhinje, brišući ruke o kuhinjsku krpu i glumila gnušanje koje zapravo nije osjećala.

Kadšto kamion ne bi htio upaliti na guranje pa bi Mike morao čekati da se otac vrati iz hambara, noseći kurblu i mrmljajući si u bradu. Mike je bio siguran da su neke od tih promrmljanih riječi bile psovke, i tad se malo plašio tate. (Tek kasnije, za jednog od beskrajnih posjeta bolničkoj sobi u kojoj je Will Hanlon ležao na umoru, doznao je da je njegov otac mrmljao zato što se bojao kurble: jednom se silovito ritnula, izletjela iz ležišta i razderala mu usta sa strane.)

„Odmakni se, Mikey“, rekao bi on, ubacujući kurblu u ležište u podnožju hladnjaka. I kad bi se Model-A napokon upalio, rekao bi da će ga dogodine zamijeniti za Chevrolet, ali nikad to nije učinio. Taj se stari hibrid A-Forda još nalazi iza kuće, utonuo u korov do osovina i stražnjeg zaklopca od vrata od kokošinjca.

Kad bi kamion krenuo, a Mike sjedio na suvozačkom sjedištu, osjećajući miris vruće nafte i plavih ispušnih plinova, uzbuđen oštrim povjetarcem koji ga je zapljuskivao kroz nezastakljenu rupu gdje se nekad nalazio vjetrobran, pomislio bi:

Proljeće je ponovno ovdje. Svi se budimo. A u duši bi nijemo kliknuo od radosti koja bi potresla zidove tog uglavnom veselog prostora. Osjećao je ljubav prema svemu oko sebe, a najvećma prema tati, koji bi mu se nasmiješio i povikao: „Drž1 se, Mikey! Kako ćemo potjerati ovu ljepoticu! Ptice će potražiti zaklon!“

Tad bi se sjurio niz kolni prilaz, dok bi stražnji kotači kamioneta pljuckali crnu zemlju i sive grudice gline, a oni obojica poskakivali gore-dolje na sjedištu od trosjeda u otvorenoj kabini, smijući se kao prave pravcate budale. Will bi potjerao kamionet kroz visoku travu stražnjeg polja, koja se čuvala za sijeno, ili prema južnom polju (krumpir), zapadnom polju (kukuruz i grah), ili istočnom polju (grašak, tikvice i bundeve). Dok bi prolazili, ptice bi izlijetale iz trave ispred kamiona, pijučući od straha. Jednom je izletjela jarebica, veličanstvena ptica smeđa poput hrastova u kasnu jesen, a eksplozivni kašljucavi lepet njezinih krila nadglasao je čak i brenčeći motor.

Te su vožnje bile Mikeu Hanlonu vrata u proljeće.

Posao bi počinjao žetvom kamenja. Tjedan bi dana svakog dana izvezli kamionet i natovarili ga kamenjem koje bi moglo slomiti oštricu drljače kad dođe vrijeme za oranje i sjetvu. Ponekad bi se kamion zaglavio u gnjecavoj proljetnoj zemlji i Will bi mračno promrmljao sebi u bradu... još psovki, pretpostavljao je Mike. On je razumio neke riječi i izraze; no drugi, na primjer „kurvin sine“, su ga zbunjivali. Na tu je riječ naišao u Bibliji, i koliko je on mogao zaključiti, kurva je bila žena koja potječe iz mjesta zvanog Babilon. Jednom je čvrsto odlučio upitati oca, ali je kamionet bio u blatu do amortizera, i na očevo su se čelo navukli olujni oblaci, pa je odlučio pričekati neki bolji trenutak. Naposljetku je kasnije te godine upitao Richieja Toziera, a Richie mu je rekao da je njegov otac njemu rekao kako je kurva žena koja dobiva novac za seks s muškarcima. „Što znači seks?“ upitao je Mike, a Richie se udaljio držeći se za glavu.

Jednom je prilikom Mike upitao oca kako to da, premda svakog travnja pokupe kamenje, sljedećeg ga travnja ponovno ima.

Stajali su na mjestu za istovar kamenja prije zalaska sunca posljednjeg dana žetve kamenja. Utabani zemljani put, koji nije zaslužio naziv ceste, vodio je od dna zapadnog polja do ove jaruge blizu obale Kenduskeaga.

Jaruga je bila pustopoljina nabacanog kamenja dovučenog s Willove zemlje svih ovih godina.

Zagledan u tu pustoš, koju je stvorio najprije sam, a potom uz sinovu pomoć (negdje ispod kamenja, znao je, trule ostaci panjeva koje je jednog po jednog iščupao da bi se polja uopće mogla obrađivati), Will pripali cigaretu i reče: „Meni je moj tata govorio da Bog voli kamenje, kućne muhe, korov i sirotinju više od ostalih svojih stvorenja, pa ih je zbog toga stvorio toliko mnogo.“

„Ali svake godine kao da se vraćaju.“

„Da, mislim da je tako“, reče Will. „To je jedini način na koji to mogu objasniti.“

Sa suprotne strane Kenduskeaga, u mutnom sutonu koji je vodu obojio dubokom narančasto-crvenom bojom, oglasi se gnjurac. Bio je to samotan zvuk, tako samotan da se koža na Mikeovim umornim rukama zategnula naježivši se.

„Tata, volim te“, reče on iznenada, osjetivši svoju ljubav tako snažno da ga suze zapeku u očima.

„Pa i ja tebe volim, Mikey“, reče mu otac i čvrsto ga zagrli svojim snažnim rukama. Mike osjeti na obrazu grubu tkaninu očeve flanelske košulje. „Što kažeš na to da se vratimo? Imamo taman toliko vremena da se obojica okupamo prije nego što naša dobra žena postavi večeru na stol.“

„Joj“, reče Mike.

„I ja tebi“, reče Will Hanlon, i obojica se nasmiju, umorni, ali raspoloženi, nogu izmučenih ali ne i lipsalih od rada, ruku nažuljanih od kamenja ali ne odveć bolnih.

Proljeće je tu, pomislio je Mike te večeri, tonući u san u svojoj sobi dok su u drugoj majka i otac gledali The Honeymooners. Proljeće je ponovno tu, hvala ti, Bože, najljepša ti hvala. I dok se okretao snu, tonući sve dublje, ponovno začuje zov gnjurca, a udaljenost njegovih baruština pretapala se u žudnju njegovih snova. Proljeće je bilo vrijeme silnog posla, ali dobro vrijeme.

Nakon skupljanja kamenja, Will bi parkirao kamionet u visokoj travi iza kuće i izvezao traktor iz hambara. To je značilo drljanje. Njegov bi otac vozio traktor, dok bi se Mike ili vozio straga držeći se za željezno sjedište ili hodao pokraj njega, skupljajući kamenje koje im je promaknulo i bacajući ga u stranu. Potom je dolazila sjetva, a poslije sjetve ljetni radovi: okopavanje... okopavanje... okopavanje. Njegova bi majka ponovno oličila Larryja, Moea i Curlyja, njihova tri strašila, a Mike bi pomogao ocu da na svaku glavu ispunjenu slamom stavi puhaljku. Puhaljka je bila limenka odrezanih krajeva. Preko sredine limenke svezala bi se čvrsto nategnuta struna, dobro namazana voskom i kolofonijem, pa kad bi vjetar puhnuo kroz limenku, rezultat je bio predivno sablastan zvuk - neka vrsta zavijajućeg kreketa. Ptice štetočine koje su zobale sjemenje vrlo su brzo zaključile da Larry, Moe i Curly nisu nikakva prijetnja, ali bi ih puhaljka uvijek prestrašila i otjerala.

Počevši od srpnja, bralo bi se i okopavalo - najprije grašak i rotkvice, potom zelena salata i rajčica posađene u kutijama u hambaru, pa kukuruz i grah u kolovozu, ponovno kukuruz i grah u rujnu, pa onda bundeve i tikve. Usred svega toga stigao bi mladi krumpir, a onda, kako bi dani postajali kraći a zrak oštriji, on i tata bi pospremili puhaljke (kadšto bi zimi one nestale; činilo se da svakog proljeća moraju napraviti nekoliko novih). Sutradan bi Will nazvao Normana Sadlera (koji je bio glup koliko i njegov sin Moose, ali beskrajno dobrodušniji) i Normie bi došao sa svojom kopačicom za krumpir.

Iduća tri tjedna svi bi vadili krumpir. Osim članova Obitelji, Will bi zaposlio tri ili četiri srednjoškolca kao ispomoć i platio im četvrt dolara za bačvu. A-Ford bi polako krstario niz redove južnog, najvećeg polja, uvijek u prvoj, sa spuštenim stražnjim zaklopcem, stražnjeg dijela punog bačvi, svake označene imenom onoga tko je puni krumpirom, i potkraj dana Will bi otvorio svoju stara, iskrzanu lisnicu i svakog težaka isplatio u gotovini. I Mike bi dobio novac, kao i njegova majka; taj je novac bio njihov, i Will Hanlon nikad nije upitao nijedno od njih što su s tim novcem učinili. Mike je dobio petpostotni udjel u farmi kad mu je bilo pet godina - dovoljno star, rekao mu je Will, da drži motiku u ruci i razlikuje vještičju travu od biljke graška. Svake godine dobivao je po još jedan posto, i svake godine, dan poslije Dana zahvalnosti, Will bi izračunao prihod od farme i oduzeo Mikeov dio... ali Mike nikad nije vidio taj novac. On se ulagao na njegov bankovni račun za fakultet i u njega se nije smjelo dirati ni zbog čega dragog.

Napokon bi došao dan da se Normie Sadler vrati kući sa svojom kopačicom krumpira; dotad bi zrak najčešće posivio i ohladio se i bilo bi mraza na zapuhu narančastih bundeva naslaganih uz hambar. Mike bi stajao u dvorištu, crvena nosa, prljavih ruku nabijenih u džepove traperica, i promatrao kako njegov otac vraća u hambar najprije traktor, a potom i A-Ford. Pomislio bi: Ponovno se spremamo za spavanje. Proljeće je... iščezlo. Ljeto... otišlo. Vrijeme žetve... prošlo. Sve što je sad ostalo bio je opušak jeseni: drveće bez lišća, smrznuto tlo, ledena krema duž obala Kenduskeaga. Na poljima, vrane bi ponekad sletjele na ramena Moea, Larryja i Curlyja, i ostale koliko ih volja. Strašila su bila bezglasna, neprijeteća.

Mikea pomisao na još jedan svršetak godine ne bi posebno užasnula - s devet ili deset godina još je bio odveć mlad za sudbinske metafore - zato što je bilo puno toga čemu se mogao radovati: sanjkanje u parku McCarron (ili na Rhulin Hillu u Derrytownu ako si hrabar, premda je to bilo uglavnom za veliku djecu), klizanje na ledu, grudanje, gradnja snježnih utvrda. Bilo je dovoljno vremena da misli kako će s krpljama na nogama po snijegu otići s tatom po božićno drvce i vremena da misli na skije za spust marke Nordica koje će možda dobiti za Božić, a možda i neće. Zima je dobra... ali gledati kako njegov otac vraća kamionet u hambar (proljeće iščezlo, ljeto otišlo, vrijeme žetve prošlo) uvijek bi ga rastužilo, onako kako bi ga rastužile eskadrile ptica na putu prema jugu, ili onako kako bi mu svjetlost pod određenim kutom natjerala suze na oči bez ikakva razloga. Ponovno se spremamo za spavanje...

No nije se Mikeov život sastojao samo od škole i posla, posla i škole; Will Hanlon je supruzi više puta rekao da se dječaku mora ostaviti vremena da ode na pecanje, makar i ne pecao zapravo. Kad bi se Mike vratio iz škole, najprije bi ostavio knjige na televizoru u gostinskoj sobi, zatim si pripremio na brzinu nešto za jelo (posebice je bio sklon sendvičima s maslacem od kikirikija i lukom, zbog čijeg bi okusa njegova majka podigla ruke u bespomoćnom užasu), a kao treće, proučio poruku koju mu je ostavio otac, u kojoj bi pisalo gdje se on, Will, nalazi i koja su Mikeova zaduženja - određene redove nasada valja oplijeviti ili obrati, košare odnijeti, zasijati usjeve po plodoredu, pomesti staju ili nešto takvo. Ali najmanje jednog školskog dana u tjednu - a kadšto i dva - poruke ne bi bilo. Tih bi dana Mike otišao na pecanje, premda zapravo nije pecao. To su bili sjajni dani... dani kad nije morao ići nikamo posebno pa nije osjećao ni potrebu da tamo stigne hitajući.

Ponekad bi mu otac ostavio drukčiju poruku: „Nema zaduženja“, pisalo bi u jednoj. „Idi do Old Capea i gledaj tračnice tramvaja.“ Mike bi otišao do Old Capea, našao ulice u koje su još bile usađene tračnice i pomnjivo ih pregledavao, čudeći se stvarima kao što su tramvaji koji su jurili posred ulica. Tih bi večeri on i otac znali porazgovarati o tome i tata bi mu u svom albumu o Derryju pokazao slike tramvaja u vožnji: čudna šipka dizala se od krova tramvaja do električne žice, a na bočnim stranama nalazile su se reklame za cigarete. Jednom je drugom prilikom poslao Mikea u park Memorial, gdje se nalazio vodotoranj, da pogleda pojilo za ptice, a jednom su zajedno otišli u sudnicu pogledati užasni stroj koji je šef Borton našao na tavanu. Ta se sprava zvala stolica za skitnice. Bila je od lijevanog željeza, a u nogama i naslonima za ruke imala je ugrađene okove. Zaobljene kvrge stršile su iz sjedišta i naslona. Mikea je to podsjetilo na fotografiju koju je vidio u nekoj knjizi - fotografiju električne stolice u Sing Singu. Šef Borton je Mikeu dopustio da sjedne u stolicu za skitnice i navuče okove.

Nakon što je izblijedio početni zlokobni osjećaj novoga u nošenju okova, Mike je upitno pogledao oca i šefa Bortona, ne znajući zašto bi to trebala biti tako užasna kazna za „gulanfere“ (Bortonova riječ za njih) koji bi doskitali u grad dvadesetih i tridesetih godina ovog, 20. stoljeća. Zbog kvrga je sjedenje u stolici bilo pomalo neudobno, naravno, a okovi na zapešćima i gležnjevima otežavali su namještanje u udobniji položaj, ali -

„Ti si još dijete“, reče šef Borton smijući se. „Koliko si težak? Trideset pet, četrdeset kilograma? Većina gulanfera koje bi šerif Sully u stara vremena posadio u tu stolicu težili bi dvostruko više. Poslije otprilike sat vremena osjećali bi se pomalo neudobno, poslije dva ili tri silno neudobno, a poslije četiri ili pet gadno. Poslije sedam ili osam sati počeli bi kukati, a poslije šesnaest ili sedamnaest sati počeli bi plakati - uglavnom. A kad bi im istekla dvadeset četiri sata, bili bi spremni prisegnuti pred Bogom i ljudima da će idući put kad dojezde u Novu Englesku, Derry zaobići u širokom luku. Koliko ja znam, većina je tako i učinila. Dvadeset četiri sata u stolici za skitnice bilo je vraški uvjerljivo.“

Odjednom kao da je u stolici bilo više kvrga koje su mu se dublje zabijale u guzove, kralježnicu, križa, čak i u zatiljak. „Mogu li sad sići, molim“, reče on uljudno, a šef Borton se ponovno nasmije. Jedan trenutak, jedan uspaničeni djelić vremena, Mike je pomislio da će mu šef samo zanjihati ključevima okova ispred očiju i reći: Naravno da ću te pustiti... kad isteknu tvoja dvadeset četiri sata. „Tata, zašto si me tamo odveo?“ upitao je na putu kući.

„Znat ćeš kad odrasteš“, odgovorio je Will.

„Tebi šef Borton nije simpatičan, zar ne?“

„Ne“, odgovori otac glasom toliko trpkim da se Mike nije usudio ništa više upitati.

Ali je Mike uživao na većini mjesta u Derryju kamo bi ga otac poslao ili poveo, i kad je Mike navršio deset godina, Will je uspio prenijeti na sina svoje zanimanje za slojeve povijesti Derryja. Katkad, primjerice kad bi prstima prelazio preko šljunkovite površine postolja na koje je bilo postavljeno ptičje pojilo u parku Memorial, ili čučnuo da podrobnije pregleda tračnice koje su izbrazdale Mont Street u Old Capeu, preplavio bi ga dubok osjećaj vremena... vremena kao nečeg stvarnog, nečeg što posjeduje nevidljivu težinu, onako kako bi sunčana svjetlost trebala imati težinu (neka su se djeca u školi nasmijala kad im je gospođa Greenguss to rekla, ali je Mike bio odveć osupnut tom idejom da bi se nasmijao; njegova je prva pomisao bila, svjetlost ima težinu? O moj Gospode, pa to je užasno!... vrijeme kao nešto što će ga konačno pokopati.

Prva poruka koju mu je otac ostavio tog proljeća 1958. godine bila je naškrabana na poleđini omotnice i pritisnuta posudicom za soi. Zrak je bio proljetni, topao, predivno sladak i njegova je majka otvorila sve prozore. Nema zaduženja, pisalo je u poruci. Ako želiš, odvezi se do Pasture Road. Vidjet ćeš puno srušenih zidova i starih strojeva u polju s lijeve strane. Razgledaj malo, donesi suvenir. Ne prilazi podrumskom otvoru! I vrati se prije mraka. Znaš zbog čega.

Mike je znao zbog čega, i te kako.

Rekao je majci kamo ide, a ona se namrštila. „A da pitaš hoće li Randy Robinson s tobom?“

„Da, može, svratit ću i pitati ga“, reče Mike.

To je i učinio, ali je Randy otišao u Bangor s ocem kupiti krumpir za sadnju. Pa se tako Mike sam odvezao biciklom do Pasture Roada. Bila je to prilično ugodna vožnja - nešto više od šest kilometara. Mike je izračunao da su bila tri sata u trenutku kad je naslonio bicikl na stari drveni plot s lijeve strane Pasture Roada i popeo se preko njega u polje. Imat će možda sat vremena za istraživanje, a onda će morati krenuti natrag kući.

Njegova se majka najčešće ne bi ljutila na njega ako se ne bi vratio kući do šest, kad bi ona poslužila večeru na stol, ali ga je jedna znamenita epizoda naučila da ove godine to nije tako. Tom prigodom, kad je zakasnio na večeru, ona je bila na rubu histerije. Dočekala ga je s kuhinjskom krpom, i tukla ga njome dok je on stajao otvorenih usta na kuhinjskim vratima, s košarom za ribe pokraj nogu, a u košari je bila pastrva.

„Da me više nikad nisi tako uplašio!“ vrisnula je. „Nikad! Nikad! Nikad-nikad-nikad! „

Svako nikad bilo je podcrtano novim udarcem kuhinjske krpe. Mike je očekivao da će se njegov otac umiješati i to prekinuti, ali on to nije učinio... Možda je znao da bi se ona u tom trenutku onako bijesna kao ris okomila i na njega. Mike je naučio lekciju; bilo je dovoljno da samo jednom dobije batina kuhinjskom krpom. Kući prije mraka. Da, gospođo, nego kako.

Hodao je poljem prema divovskim ruševinama koje su stajale u sredini. To su, naravno, bili ostaci Kitchenerove željezare - prolazio je biciklom pokraj njih, ali nikad nije pomislio da bi ih mogao i istražiti, a nikad nije čuo da bi ijedno dijete reklo da je to učinilo. A sad, dok se saginjao pogledati nekoliko prevrnutih cigli koje su nekoć bile sastavni dio primitivnog kamenog humka, učini mu se da zna i zašto. Polje je bilo zasljepljujuće blještavo, okupano suncem proljetnog neba (povremeno, kad bi oblak prošao ispred sunca, veliki sjenoviti zastor polako bi kliznuo preko polja), ali bilo je ipak nečeg sablasnog u njemu - mučaljiva tišina koju je prekidao samo vjetar.

Osjećao se kao istraživač koji je otkrio posljednje ostatke nekog legendarnog izgubljenog grada.

Naprijed i udesno ugleda kako se iz visoke poljske trave diže zaobljeni bok masivnog valjka od keramičkih pločica. Otrči do njega. Bio je to glavni dimnjak željezare. Virne u otvor i osjeti kako mu svježa jeza poput crva puzi uz kralježnicu. Dimnjak je bio dovoljno velik da bi on mogao ući u nj ako poželi. Ali on to nije želio; bogzna kakve bi unutra moglo biti čudne sluzi, zalijepljene za pocrnjele pločice kojima je iznutra obložen dimnjak ili kakve su se sve zvijeri i ogavni kukci unutra nastanili. Vjetar se nadizao. Kad bi zapuhao preko otvora srušenog dimnjaka, proizveo bi zvuk jezivo sličan zvuku vjetra koji izaziva vibracije struna namazanih voskom koje su njegov tata i on stavljali svakog proljeća u one puhaljke. Ustuknuo je nervozno, sjetivši se iznenada filma koji su njegov otac i on gledali sinoć u Early Showu. Zvao se Rodan, i tad se činilo jako zabavnim gledati ga, dok se njegov otac smijao i vikao: „Upucaj tu pticu, Mikey!“ svaki put kad bi se Rodan pojavio, a Mike pucao iz prsta sve dok njegova mama nije provirila u sobu i rekla im obojici da se stišaju prije nego što je od njihove galame zaboli glava.

Sad to nije izgledalo tako smiješno. U filmu su Rodana iz zemljine utrobe oslobodili neki japanski rudari koji su kopali najdublji tunel na svijetu. A gledajući u crnu rupu ove cijevi, bilo je sasvim lako zamisliti tu pticu kako čuči na suprotnom kraju, kožnatih šišmišolikih krila sklopljenih na leđima, i zuri u malo, okruglo dječačko lice zagledano u tamu, pilji svojim zlatom uokvirenim očima...

Zadrhtavši, Mike se odmakne.

Krene duž dimnjaka koji je utonuo u zemlju do polovine opsega. Zemljište se lagano uzdizalo. Vođen nekim nagonom, on se uzvere na vrh. Dimnjak izvana nije djelovao tako zastrašujuće, a njegova oplata od pločica bila je zagrijana suncem. On se uspravi i krene laganim korakom raširenih ruku (površina dimnjaka zapravo je bila odveć široka da bi se morao brinuti hoće li pasti, ali se pretvarao da je hodač po žici u cirkusu); sviđalo mu se to kako mu vjetar puše kroz kosu.

Na suprotnom kraju on skoči s dimnjaka i počne pregledavati čega sve tu ima: još cigli, svijenih kalupa, komada drveta, dijelova zahrđale mašinerije. Donesi suvenir, pisalo je u očevoj poruci: želio je ponijeti nešto dobro.

Polako priđe zijevajućem podrumu željezare, zagledavajući u krš, pazeći da se ne poreže na razbijeno staklo, kojeg je bilo puno posvuda uokolo.

Mike nije zaboravio na podrum i očevo upozorenje da ga se kloni; niti je zaboravio na smrt koja je pokosila ovo mjesto prije pedesetak godina. Ako u Derryju postoji ukleto mjesto, onda je to ovo. Ali bez obzira na to, ili baš zbog toga, odlučio je ostati dok ne nađe nešto zaista dobro da ponese kući i pokaže ocu.

Kretao se polako i oprezno prema podrumu, mijenjao smjer kako bi hodao usporedno s njegovim neravnim rubom, kad ga unutarnji glas šapćući upozori da se previše približio, da bi mu se nasip oslabljen proljetnim kišama mogao smrviti pod nogama i sunovratiti ga u tu rupu, gdje bogzna koliko šiljastog željeza jedva čeka da ga probode kao kukca i ostavi ga da umre zahrđalom, trzavom smrću.

On podigne prozorsku dasku i baci jeu stranu. Evo kutlače dovoljno velike za stol nekog diva, s drškom valovitim i iskrivljenim od nekog nezamislivog toplinskog udara. Evo i klipa odveć velikog da ga on pomakne i milimetar, a kamoli podigne.

Prekorači ga. Prekorači ga i -

A što ako nađem lubanju? pomisli on iznenada. Lubanju nekog djeteta koje je ovdje poginulo dok je tražilo čokoladna uskrsna jaja daleke tisuću devet stotina i neke?

Ogleda se po praznom polju okupanom suncem, gadno zgranut tom pomišlju. Vjetar zasvira duboki šum školjke u njegovim ušima i još jedna sjena prokrstari poljem, poput sjene orijaškog šišmiša ili ptice. Ponovno postane svjestan koliko je tu tiho i koliko čudno izgleda polje sa svojim raštrkanim hrpama građevnog materijala i nasukanim željeznim gromadama nakrivljenima na sve strane. Kao da se nekad davno tu vodila neka užasna bitka.

Nemoj biti tako pekmezast, tjeskobno odgovori sam sebi. Našli su sve što se moglo naći prije pedeset godina. Nakon što se to dogodilo. A čak i da nisu, neko drugo dijete - ili odrastao čovjek - pronašli bi... ostatke... otad. Ili misliš da si ti jedini koji je ikad došao ovamo u potrazi za suvenirima?

Ne... ne, to ne mislim. Ali...

Ali što? zahtijevala je znati racionalna strana njegova mozga. Mikeu se učini da ona govori malčice preglasno, malčice prebrzo. Čak i da se ima što naći, odavno bi se bilo raspalo. Pa zato... što?

Mike u korovu nađe rascijepljenu ladicu stola. Pogleda je, baci u stranu, i primakne se podrumu, gdje je korov bio najgušći. Tamo će svakako nešto naći.

Ali što ako ima duhova? To je bilo ono bitno „ali što“. Što ako ugledam ruke kako se hvataju za rub ovog podruma i što ako počnu izlaziti djeca u ostacima svoje svečane uskrsne odjeće, odjeće sagnjile i dronjave i pune pedesetogodišnjih naslaga proljetnog blata i jesenskih kiša iskorene od zimskog snijega? Djeca bez glave (u školi je čuo da je poslije eksplozije neka žena našla glavu jedne od žrtava na stablu u svom stražnjem dvorištu), djeca bez nogu, djeca rasporena kao bakalar, djeca poput mene koja su se možda došla igrati... tamo gdje je tama... ispod nakrivljenih željeznih greda i velikih starih zahrđalih zubaca... Ma prestani s tim, zaboga!

Ali drhtaj mu bolno zavije uz leđa i on zaključi da je vrijeme da uzme nešto - bilo što - i odmagli odatle. Sagne se, gotovo naslijepo, i podigne zupčanik promjera desetak centimetara. U džepu je imao olovku pa se njome, na brzinu, posluži da iščeprka zemlju između zubaca. Onda ubaci svoj suveniru džep. Sad ide. Da, odlazi -

Ali su mu se noge polako pokrenule u pogrešnom smjeru, prema podrumu, i on s nekom vrstom sumornog užasa shvati da mora pogledati unutra. Mora vidjeti.

Čvrsto se uhvati za hrđom nagrizenu potpornu gredu koja je virila iz zemlje i zanjiše naprijed, pokušavajući zaviriti dolje i unutra. Nije mu to baš uspijevalo. Prišao je na pet metara do ruba, ali je to još bilo predaleko da bi vidio dno podruma.

Briga me vidim li dno ili ne. Vraćam se. Imam svoj suvenir. Ne moram gledati ni u kakvu urušenu staru rupu. A u tatinoj poruci stoji da je se klonim. Ali nesretna, gotovo grozničava radoznalost koja ga je ščepala, nikako da ga pusti. Primicao se podrumu nelagodno, korak po korak, svjestan da se više neće imati za što uhvatiti čim mu drvena greda više ne bude nadohvat, a svjestan i da je tlo ovdje zaista brašnasto i rahlo. Mjestimice je duž ruba vidio uleknuća, nalik na utonule grobove, i znao je da su to mjesta prijašnjih urušavanja.

Dok mu je srce tuklo u grudima poput teških odmjerenih koraka vojničkih čizama, on stigne do ruba i pogleda dolje.

Ugniježđena u podrumu, ptica podigne pogled.

Mike isprva nije bio siguran što vidi. Svi živci i neuronski putovi u njegovu tijelu kao da su se sledili, uključujući i one koji su provodili misli. Nije to bila samo zgranutost što vidi tu čudovišnu pticu, pticu čije su grudi bile narančaste kao u crvendaća, a perje neugledno paperjasto-sivo kao perje vrapca; uglavnom je to bila zgranutost zbog neočekivanog. Bio je očekivao monolite strojeva napola utonule u lokve ustajale vode i crno blato; umjesto toga, gledao jeu golemo gnijezdo koje je ispunjavalo podrum od jednog kraja do drugog, i od jedne strane do druge. Bilo je načinjeno od macice, dovoljno za desetak bala sijena, ali ova je trava bila srebrnkasta i stara. Ptica je sjedila na sredini, svijetlo uokvirenih očiju crnih poput svježeg, toplog katrana, i jedan suludi trenutak prije nego što se njegova oduzetost razbila, Mike u oba ta oka ugleda svoj odraz.

Tad se tlo odjednom pokrene i počne mu izmicati ispod nogu. Začuje trganje plitkog korijenja i shvati da klizi.

Vrisne i baci se unatrag, mlatarajući rukama da zadrži ravnotežu. Izgubi je i bubne na tlo načičkano raznim predmetima. Tvrd, tup komad metala bolno mu se utisne u leđa i on se sjeti stolice za skitnice prije no što začuje zvrjav, praskav lepet ptičjih krila.

Izbezumljeno se podigne na koljena, otpuže, pogleda preko ramena i ugleda pticu kako se diže iz podruma. Njezine ljuskave kandže bile su tamnonarančaste. Uzlepetala krila, svako raspona većeg od tri metra, razgrtala su slamke mačiće na sve strane, bez reda, poput vjetra koji stvaraju elise helikoptera. Ona ispusti zujav, cvrkutav krič. Nekoliko otkinutih pera padne joj s krila i vrteći se spusti natrag u podrum.

Mike uspije ustati i potrčati.

Zagrabio je preko polja, ne osvrćući se više, bojeći se okrenuti. Ptica nije sličila Rodanu, ali je on osjetio da je to Rodanov duh, koji se uzdigao iz podruma Kitchenerove željezare poput neke jezive ptice na oprugu koja je iskočila iz kutije. On posrne, padne na koljeno, ustane i nastavi trčati.

Ponovo se začuje onaj čudni cvrkutavi žvrljavi krič. Mikea prekrije sjena, a kad je podigao pogled, on ugleda ptičurinu: prošla je na manje od dva metra iznad njegove glave. Njezin kljun, prljavožut, otvarao se i zatvarao, otkrivajući ružičastu podstavu. Ona se strelovito okrene natrag prema Mikeu. Vjetar koji je proizvela zapljusne mu lice, donoseći sa sobom i suhi neugodni miris tavanske prašine, mrtvih starina, trulih ukrasnih jastučića.

Mike odskoči ulijevo i ponovno ugleda srušeni dimnjak. Jurne prema njemu, punom snagom, podižući i spuštajući ruke kratkim ubodima pokraj slabina. Ptica zakriješti i on začuje njezina uzlepetala krila. Zazvučala su poput jedara. Nešto mu se zabije u zatiljak. Topla vatra mu se popne do zatiljka. On osjeti kako se širi, a krv mu počinje curiti niz ovratnik košulje.

Ptica se ponovno munjevito okrene, kao da će ga podići čaporcima i odnijeti kao što jastreb odnosi poljskog miša. S namjerom da ga odnese natrag u gnijezdo. S namjerom da ga pojede.

Dok se obrušavala prema njemu, crnih, užasavajuće živih očiju upiljenih u nj, Mike naglo skrene desno. Ptica ga promaši - zamalo. Prašan miris njezinih krila bio je omamljujući, nepodnošljiv.

Sad je trčao usporedno sa srušenim dimnjakom; njegove su pločice oplate mutno promicale pokraj njega. Vidio je gdje završava. Kad bi stigao do kraja i skrenuo lijevo, pa se zavukao unutra, bio bi na sigurnom. Mislio je da je ptica prevelika da se ugura unutra. No bio je vrlo blizu neuspjeha. Ptica se ponovno sunovrati prema njemu, pa zakoči kad mu se primaknula; krilima je lepetala i vrtložila zrak, a ljuskave kandže sad je nakosila prema njemu, spuštajući se. Ponovno je zakriještala, i ovaj put Mikeu se učini da joj je u glasu začuo pobjedonosan kliktaj.

On spusti glavu, podigne ruku i jurne ravno naprijed. Čaporci se sklope i na trenutak ga je ptica držala za podlakticu. Stisak joj je bio kao da su ga ščepali nevjerojatno snažni prsti s tvrdim noktima na vrhu. Zagrizli su ga kao zubi. Lepetava krila grmjela su mu u ušima; bio je nejasno svjestan kako oko njega pada perje, a poneko bi mu se očešalo o obraze poput fantomskog poljupca. Ptica tad uzleti i na trenutak Mike osjeti kako ga vuče gore; najprije se uspravio, pa je bio podignut na vrhove prstiju... i u jednoj skamenjenoj sekundi on osjeti kako vrhovi njegovih Kedsica gube dodir s tlom.

„Pusti ME! „ izdere se on na nju i iskrene ruku. Na trenutak kandže nisu popuštale, a onda mu se raspara rukav košulje. On tresne na zemlju. Ptica zakrešti.

Mike ponovno potrči, očeše se o repno perje tog stvora, gušeći se od tog suhog mirisa. Kao da je protrčao kroz tuš-zavjesu od perja.

I dalje kašljući, oči su ga pekle što zbog suza, što zbog te ogavne prašine kojom je bilo obloženo perje ptice, on odglavinja u srušeni dimnjak. Sad nije razmišljao o tome što vreba unutra. Utrčao jeu tamu, a njegovi grcaji poprime nezvučan odjek. Zašao je oko pet metara u dimnjak, a onda se okrene prema svijetlom krugu dnevne svjetlosti. Grudi su mu se dizale i spuštale u brzim trzajima. Odjednom shvati da je, ako je pogrešno procijenio veličinu ptice ili veličinu otvora dimnjaka, izvršio samoubojstvo - kao da si je uperio očevu sačmaricu u glavu i povukao okidač. Izlaza nije bilo. Ovo nije bila samo cijev; ovo je ćorsokak. Drugi kraj dimnjaka bio je ukopan u zemlju.

Ptica ponovno zakriješti i svjetlost na kraju dimnjaka bi zaklonjena kad se ona prizemljila ispred njega. Vidio je njezine žute ljuskave noge, a svaka je bila debela kao ljudska goljenica. Ona tad nakrivi glavu i spusti je da pogleda unutra. Mike je ponovno zurio u te užasno bistre oči boje svježeg katrana i njezine šarenice obrubljene zlatnom bojom vjenčanog prstenja. Kljun ptice otvarao se i zatvarao, a svaki put kad bi se sklopio, Mike bi čuo glasan škljocaj, poput zvuka koji se čuje u ušima kad snažno škljocnete zubima. Oštar, pomisli on. Kljun joj je oštar. Vjerojatno sam znao da ptice imaju oštre kljunove, ali nikad o tome zaista nisam razmišljao sve do sada.

Ptica ponovno zakriješti. Zvuk je bio toliko glasan u popločenom grlu dimnjaka da je Mike rukama poklopio uši.

Ptica se počne uvlačiti u otvor dimnjaka.

„Ne!“ vikne Mike. „Ne, ne možeš!“

Svjetlost je nestajala kako se sve veći dio ptičjeg tijela protiskivao u otvor dimnjaka (O Bože, zašto se nisam sjetio da se ptica sastoji uglavnom od perja? Zašto se nisam sjetio da se može ugurati?) Svjetlost je blijedjela... nestajala... i iščeznula.

Sad je postojala samo tintena tama, zagušljiv tavanski miris ptice i šuškav zvuk njezina perja.

Mike padne na koljena i počne grozničavo pipati po zakrivljenom podu dimnjaka, raširenih ruku. Pronađe komad slomljene pločice, oštrih rubova obloženih nečim što je sličilo mahovini. On zamahne i baci. Začuje se mukao udarac. Ptica ponovno ispusti svoj zujavi, cvrkutavi krič.

„Izlazi!“ vrisne Mike.

Muk... a onda se ponovno začuje onaj pucketavi, šuškavi zvuk kad se ptica nastavila probijati kroz cijev. Mike opipa po podu, nađe i drugih komada pločica i počne ih bacati jedan za drugim. Udarali su i odbijali se od ptice, a onda uz zveket padali na popločeni rukav dimnjaka.

Molim te, Bože, pomisli Mike zbrkano. Molim te, Bože, molim te, Bože, molim te, Bože -

Pade mu na um da bi se trebao povući dublje u dimnjak. Utrčao je kroz ono što je trebao biti temelj dimnjaka; bilo je logično pretpostaviti da će se dimnjak sužavati kako on bude uzmicao. Mogao bi se povući - da - i slušati to tiho prašno šuškanje dok se ptica probija za njim. Mogao bi se povući i ako bude sreće, dospjeti izvan točke do koje bi ptica mogla nastaviti napredovati.

Ali što ako se ptica zaglavi?

Ako se to dogodi, i on i ptica će ovdje umrijeti zajedno. Umrijet će ovdje i ovdje zajedno i istrunuti. U tami.

„Molim te, Bože!” vrisne on, potpuno nesvjestan da je kriknuo naglas. Baci još jedan komad pločice i ovaj put hitac mu je bio snažniji - osjetio je, rekao je ostalima puno kasnije, kao da je u tom trenutku netko bio iza njega, i kao da je taj netko njegovoj ruci dao silnu snagu. Ovaj se put ne začuje pernati mukli udarac, nego pljaskavi zvuk, zvuk koji bi dječja ruka mogla proizvesti kad lupi po površini zdjele poluohlađenog pekmeza. Ovaj put ptica zakriješti ne od bijesa već od prave boli. Dimnjak ispuni mračan lepet njezinih krila; vrtlog smrdljivog zraka prohuji pokraj Mikea, zalepršavši njegovom odjećom, tjerajući ga na kašalj i povraćanje i uzmicanje dok su prašina i mahovina letjele na sve strane.

Svjetlost se ponovno pojavi, najprije siva i slaba, a potom sve jača i treperava kako se ptica povlačila kroz otvor dimnjaka. Mike brizne u plač, ponovno padne na koljena i počne mahnito grabiti još razbijenih pločica. Nesvjesno, potrči naprijed ruku punih krhotina (na ovom svjetlu vidio je da su komadi umrljani plavo-sivom mahovinom i lišajevima, poput površine nadgrobnih ploča od škriljevca), sve dok se ne nađe gotovo na ulazu u dimnjak. Namjeravao je spriječiti pticu da se vrati, ako ikako bude mogao.

Ona se prignula, nakrivivši glavu onako kako dresirana ptica na pritki ponekad nakrivi glavu, i Mike ugleda gdje je pogodio njegov posljednji hitac. Desnog oka ptice gotovo da i nije bilo. Umjesto onog ljeskavog mjehura svježeg katrana, sad je stajao krater ispunjen krvlju. Bjelkasto-siva ljepljiva masa slijevala se iz duplje i curila sa strane niz ptičji kljun. Sićušni paraziti koprcali su se i uvijali u tom gnoju.

Ona ga ugleda i sune naprijed. Mike počne na nju bacati komade pločica. Pogađali su je u glavu i kljun. Ona se na trenutak povuče pa ponovno nasrne, razjapivši kljun, otkrivajući ponovno onu ružičastu oblogu, otkrivajući i nešto drugo zbog čega se Mike na trenutak skameni i razjapi usta. Jezik ptice bio je srebrnast, površine ispucane poput površine vulkanskog tla koje se najprije spržilo a potom pretvorilo u šljaku.

A na tom jeziku, nalik na neke čudne kugle korova koje su se privremeno tu ukorijenile, bilo je puno narančastih cofla.

Mike baci posljednju krhotinu ravno u tu razjapljenu čeljust i ptica ponovno uzmakne, kriješteći osujećeno, gnjevno i bolno. Na trenutak, Mike ugleda njezine gmazolike kandže... A tad njezina krila uskovitlaju zrak i ona iščezne.

Trenutak potom, on podigne lice - lice sivo-smeđe ispod blata, prašine i komadića mahovine koje su na njega napuhala ventilatorska krila ptice - u smjeru kuckanja njezinih čaporaka po pločicama. Jedina čista mjesta na Mikeovu licu bile su pruge koje su isprale njegove suze.

Ptica se ushodala iznad njegove glave: Tak-tak-tak-tak.

Mike se malo povuče, prikupi još krhotina i naslaže ih najbliže što se usudio otvoru dimnjaka. Ako se stvor vrati, želio je biti u poziciji da ga gađa iz neposredne blizine. Svjetlost je vani još bila blještava - sad je bio svibanj, neće se još dugo smrknuti - ali što ako ptica odluči čekati?

Mike proguta slinu i na trenutak mu se suhe stijenke grla očešu jedna o drugu.

Iznad glave: Tak-tak-tak.

Sad je imao gomilu streljiva. U mutnoj svjetlosti, iza mjesta gdje je kut pod kojim sunce pada stvarao spiralnu sjenu unutar cijevi, sličilo je na gomilu razbijene grnčarije koju je pomela na hrpu neka domaćica. Mike protrlja dlanove svojih prljavih ruku o traperice i pričeka da vidi što će se dogoditi.

Prođe neko vrijeme prije nego što se nešto dogodilo - pet minuta ili dvadeset i pet, nije mogao odrediti. Jedino je bio svjestan toga da ptica hoda gore-dolje iznad njegove glave poput nekog tko pati od nesanice pa se ushodao po sobi u tri sata ujutro.

Tad joj krila ponovno zalepršaju. Prizemlji se ispred otvora dimnjaka. Mike je klečao odmah iza one gomile pločica. Počne bacati projektile na nju prije nego što je stigla prignuti glavu. Jedan od njih zabije se u oklopljenu žutu nogu. Poteče tako tamna krv da je djelovala crno gotovo poput očiju ptice. Mike pobjedonosno vrisne, zvukom piskutavim i gotovo izgubljenim od razbjesnjelog kreštanja ptice.

„Odlazi odavde!“ vikne Mike. „Gađat ću te dok god ne odeš odavde, kunem ti se Bogom da hoću!“

Ptica odleti na vrh dimnjaka i nastavi koračati.

Mike je čekao.

Napokon joj krila ponovno zašušte kad je poletjela. Mike je čekao, pribojavajući se da će se ponovno pojaviti žute noge, toliko nalik na kokošje. Nisu se pojavile. On pričeka još malo, uvjeren da je to jamačno nekakva smicalica. Najzad shvati da zapravo ne čeka zbog toga. Čeka zato što se boji izaći, boji se napustiti sigurnost ove zečje jazbine.

Nema veze! To nema veze! Ja nisam zec!

On uzme onoliko krhotina koliko je mogao ponijeti u rukama, a onda stavi još nekoliko u košulju. Iskorači iz dimnjaka, pokušavajući istovremeno gledati na sve strane; očajnički poželi oči na zatiljku. No ugleda samo polje kako se stere pred njim, uneređeno razbacanim zahrđalim ostacima eksplozije Kitchenerove željezare. Strelovito se okrene, uvjeren da će ugledati pticu kako sjedi na rubu dimnjaka poput strvinara, sad jednookog strvinara, koji jedino želi da ga dječak vidi prije nego što ga napadne posljednji put, služeći se tim oštrim kljunom za probadanje, deranje i komadanje.

Ali ptice nije bilo tamo.

Zaista je otišla.

Mikeu popuste živci.

Ispusti izlomljen vrisak straha i potrči prema kišom i suncem uništenoj ogradi između polja i ceste, dok su mu posljednji komadi pločica ispadali iz ruku. Većina ostalih ispadne mu iz košulje koja se bila izvukla ispod remena. Preskoči ogradu odrazivši se jednom rukom, poput Roya Rogersa kad se pravi važan pred Dale Evans na povratku iz korala s Patom Bradyjem i ostalim kaubojima. Zgrabi guvernal svog bicikla i pretrči pokraj njega desetak metara prije nego što je sjeo na nj. Tad mahnito počne okretati pedale, ne usuđujući se okrenuti, ne usuđujući se usporiti, sve dok nije stigao do raskrižja Pasture Roada i Outer Main Streeta, gdje je prolazilo puno automobila.

Kad je stigao kući, njegov je otac mijenjao svjećice na traktoru. Will primijeti kako Mike izgleda jako musavo i prašno. Mike je oklijevao samo djelić sekunde, a tad reče ocu da je pao s bicikla pri povratku kući, naglo skrenuvši da izbjegne rupu na cesti.

„Mikey, jesi li nešto slomio?“ upita Will, pomnije se zagledavši u svog sina.

„Nisam.“

„Uganuo?“

„A-a.“

„Sigurno?“

Mike kimne glavom.

„Jesi li si ponio suvenir?“

Mike posegne u džep i nađe onaj zupčanik. Pokaže ga ocu, koji ga pogleda kratko, a onda izvuče sićušni iver keramičke pločice iz jagodice Mikeova palca. Činilo se da ga to više zanima.

„S onog starog dimnjaka?“ upita Will.

Mike kimne glavom.

„Išao si unutra?“

Mike ponovno kimne glavom.

„Nešto si vidio tamo?“ upita Will i tad, kao da želi preokrenuti pitanje na šalu (koje nije zvučalo nimalo šaljivo), on doda: „Zakopano blago?“

Smiješeći se blijedo, Mike odmahne glavom.

„E pa nemoj reći majci da si se tamo smucao“, reče Will. „Najprije bi upucala mene a onda tebe.“ On se zagleda još pozornije u svog sina. „Mikey, dobro si?“

„Ha?“

„Oči su ti nešto izmučene.“

„Valjda sam malo umoran“, reče Mike. „Ne zaboravi da do tamo i natrag ima dvanaest ili petnaest kilometara. Treba ti pomoći oko tog traktora, tata?“

„Ne, mislim da sam ga sredio za ovaj tjedan. Ti uđi u kuću i operi se.“ Mike krene, ali ga otac još jedanput pozove. Mike se okrene.

„Ne želim da se ponovno motaš oko tog mjesta,“ reče on, „bar dok se ne raščisti ova gužva i ne uhvate tipa koji to radi... tamo nisi nikog vidio, je li? Nitko te nije ganjao ili vikao za tobom?“

„Nisam vidio ama baš nikog“, reče Mike.

Will kimne glavom i pripali cigaretu. „Mislim da sam pogriješio što sam te tamo poslao. Takva stara mjesta... ponekad mogu biti opasna.“ Pogledi im se nakratko sretnu.

„U redu, tata“, reče Mike. „Ionako ne želim tamo ponovno svraćati. Bilo je malo jezivo.“

Will ponovno kimne glavom. „Što manje riječi, to bolje, rekao bih. Idi sad i operi se. I reci mami da stavi kuhati još tri ili četiri kobasice.“ Mike to i učini.

5

PUSTI SAD TO, pomisli Mike Hanlon, promatrajući brazde koje su se pružale do betonskog ruba Kanala i tamo prestajale. Pusti sad to, to je ionako možda bio samo san i -

Na rubniku kanala bilo je mrlja sasušene krvi.

Mike ih pogleda, pa se zagleda u Kanal. Crna je voda glatko tekla. Pruge prljave žute pjene slijepile su se za zidove Kanala, otkidajući se ponekad da bi potekle nizvodno u lijenim virovima i vijugama. Na trenutak - samo na trenutak - dva grumena te pjene stopiše se u nešto nalik na lice, dječje lice, očiju izvrnutih u utjelovljenju užasa i smrtnih muka.

Mikeu zastane dah, kao da se ubo na trn.

Pjena se razvuče, ponovno postane besmislena, i u tom trenutku začuje se glasan pljusak s njegove desne strane. Mike strelovito okrene glavu, malo ustuknuvši, i na trenutak je bio uvjeren da je vidio nešto u sjenama odvodnog tunela gdje je Kanal ponovno izranjao na površinu poslije svog toka ispod središta grada.

A onda tog nestane.

Ozebao i drhtav, on zavuče ruku u džep tražeći džepni nožić koji je našao u travi. Baci ga u Kanal. Začuje se slab pljasak, voda se namreška najprije u obliku kruga, a potom ga struja razvuče u oblik vrška strelice... a zatim ne bude ničeg.

Ničeg osim straha koji ga je odjednom počeo gušiti i ubojite uvjerenosti da se nešto nalazi blizu, nešto što ga promatra, odvaguje svoje izglede, čeka povoljan trenutak.

Okrenuo se, s namjerom da se korakom vrati do bicikla - trčanje bi podarilo dostojanstvo tim strahovima, a njega osramotilo - no tad se ponovno začuje onaj pljasak vode. Ovaj put bio je puno glasniji. Toliko glede dostojanstva. Odjednom je trčao koliko su ga noge nosile, nogama se udarao po turu jureći prema ulaznim vratima i biciklu. Petom izbije nožicu bicikla i zavrti pedale najbrže što je mogao. Onaj miris mora odjednom je bio jak... odveć jak. Bio je posvuda. A voda koja je kapala s vlažnih grana stabala zvučala je preglasno.

Nešto je dolazilo. Čuo je kako netko vuče noge i posrće kroz travu.

On ustane na pedalama, ulažući i posljednji atom snage, pa izjuri na Main Street ne osvrćući se. Krene kući najbrže što je mogao, pitajući se što ga je dovraga uopće spopalo da ode tamo... što ga je privuklo.

A tad pokuša misliti na zaduženja, samo na zaduženja, i ni na što drugo. Poslije nekog vremena u tome je čak i uspio.

A kad je sutradan ugledao naslov u novinama (NESTANAK DJEČAKA IZAZIVA NOVE ZEBNJE), pomislio je na džepni nožić koji je bacio u Kanal, nožić s inicijalima E.C. izgrebenima sa strane. Pomislio je na krv koju je vidio u travi.

A pomislio je i na one tragove koji su nestajali na rubu Kanala.

SEDMO POGLAVLJE

Brana u Jalovini

1

KAD SE UJUTRO U TRI ČETVRT DO PET GLEDA S AUTOCESTE, BOSTON DJELUJE KAO GRAD mrtvaca koji mozga nad nekom tragedijom iz prošlosti - o kugi, možda, ili o kletvi. S oceana dopire miris soli, težak i prezasićen. Pruge ranojutarnje magle prikrivaju velik dio kretanja koja bi se inače mogla vidjeti.

Dok vozi na sjever po Storrow Driveu, i sjedi za volanom crnog Cadillaca iz '84. koji je preuzeo od Butcha Carringtona u Cape Cod Limousines, Eddie Kaspbrak misli o tome kako se može osjetiti starost ovoga grada; takav se osjećaj vremešnosti u Americi vjerojatno može osjetiti samo ovdje i nigdje drugdje. Boston je balavac u usporedbi s Londonom, novorođenče u usporedbi s Rimom, ali je po američkim mjerilima u najmanju ruku star. Stajao je na svom mjestu na ovim brežuljcima prije tri stotine godina, kad se za taksene markice³¹ nije ni čulo, a Paul Revere i Patrick Henry³² nisu se još ni rodili.

Njegova starost, njegova utihlost i magleni miris mora - sve je to Eddieja činilo nervoznim. A kad je Eddie nervozan, on poseže za aspiratorom. Gurne ga u usta i raspršuje oblak oživljujućeg spreja niz grlo.

Na ulicama kojima prolazi ima malo ljudi, a na nogostupima nadvožnjaka tek pokoji pješak - oni pobijaju dojam da je nekako zalutao u lovecraftyjevsku priču o gradovima osuđenima na propast, praiskonskom zlu, i nemanima neizgovorljivih imena. Ovdje, okupljene oko autobusne postaje sa znakom na kojem piše KENMORE SQUARE CITY CENTER on vidi konobarice, bolničarke, gradske službenike, lica ogoljenih i podbulih od sna.

Tako je, pomisli Eddie, dok prolazi ispod znaka na kojem piše TOBIN BRIDGE.

Tako je, držite se autobusa. Klonite se podzemne. Podzemne su loša zamisao. Da sam na vašem mjestu, ne bih silazio tamo. Ne ispod. Ne u tunele. Gadna je ta misao; ne otarasi li je se, uskoro će se ponovno služiti aspiratorom.

Drago mu je što je promet gušći na mostu Tobin. Prolazi pokraj spomenika. Na ciglenoj strani bojom je napisana donekle uznemirujuća opomena: USPORITE! MI MOŽEMO ČEKATI!

Evo zelenog svjetlećeg znaka na kojem piše ZA AUTOCESTU 95 MAINE, N. K, I SVA MJESTA NA SJEVERU NOVE ENGLESKE. Pogleda ga i iznenada mu tijelo smoždi drhtaj koji ga prožme sve do kosti. Ruke mu se istog trenutka zaleme za upravljač Cadillaca. Volio bi povjerovati da je to najava neke bolesti, virusa ili jedne od „fantomskih groznica „njegove majke, ali zna da nije tako. To je zbog grada iza njega, koji smireno i nijemo počiva na ravnoj oštrici koja se pruža između dana i noći, kao i zbog onoga što mu taj znak obećava da ga čeka. Bolestan je, svakako, u to nema sumnje, ali nije to virus ili fantomska groznica. Otrovan je vlastitim sjećanjima.

Bojim se, pomisli Eddie. A u tome je uvijek i bio problem. Jednostavno strah. I ništa više. Ali mislim da smo naposljetku to nekako okrenuli u svoju korist.

Iskoristili smo ga. Ali kako?

Ne može se sjetiti. Pita se može li se itko od njih sjetiti. Zbog svih njih, iskreno se nada da mogu.

Kamion zabrunda s njegove lijeve strane. Eddieju su još upaljena prednja svjetla i on pali maglenke čim se kamion odvukao na sigurnu udaljenost. To čini bez razmišljanja. To je postala automatska radnja, dio života profesionalnog vozača. Nevidljivi vozač kamiona žmigne dvaput svojim kratkim svjetlima, brzo, zahvaljujući Eddieju na ljubaznosti. Kad bi barem sve bilo tako jednostavno i jasno, misli on. Prati znak za I-95. Promet prema sjeveru je rijedak, premda primjećuje da se vozni traci prema jugu, koji vode u grad, počinju puniti čak i ovako rano. Eddie plovi u svom velikom automobilu, unaprijed pogađa većinu putokaza i prebacuje se u ispravan trak puno prije nego što mora.

Prošle su godine - doslovce godine - od posljednje pogrešne procjene kad ga je gusti promet otplovio pokraj željenog izlaza. Bira vozni trak automatski kao što je vozaču kamiona dao svjetlima znak „možeš se ubaciti ispred mene“, kao što je nekad automatski pronalazio put u kolopletu puteljaka u Derryjevoj Jalovini. To što nikad prije nije prošao tim putem iz središta Bostona, jednog od najzbunjivijih gradova za vožnju u Americi, kao da mu ni najmanje ne smeta.

Odjednom se prisjeti još nečeg o tom ljetu, nečeg što mu je Bili rekao jednog dana: „T-t-ti u glavi imaš k-k-kompas, E-E-Eddie. „

Kako mu je to godilo! I ponovno mu godi kad je Dorado iz '84. iznova izletio na autocestu. Eddie smanjuje brzinu limuzine na od policije sigurnih osamdeset pet kilometara i pronalazi tihu glazbu na radiju. Vjerojatno bi u tom trenutku bio poginuo za Billa da se to tražilo; da ga je Bili zamolio, Eddie bi jednostavno odgovorio: „Svakako, Veliki Bili... samo odluči kad to treba biti. „

Eddie se tome smije - nije to neki naročiti zvuk, samo frktaj, ali ga taj zvuk svojom iznenadnošću tjera na pravi smijeh. Ovih se dana malokad smije, a ni u kojem slučaju nije očekivao puno keherenja (Richiejeva riječ, koja znači smijuckati se, primjerice: „Jesi li se danas što keherio, Edsić?“) na ovom crnom hodočašću. Ali, smatra on, ako je Bog dovoljno pokvaren i zao da kazni vjernike onim što u životu najviše žele, možda je i dovoljno ćaknut da im usput udijeli i nešto keherenja.

„Jesi li se danas što keherio, Edsić?“ izgovori naglas i ponovno se nasmije. Čovječe, kako je mrzio kad bi ga Richie zvao Edsić... ali mu se to na neki način i sviđalo. Onako kako mu se činilo da se i Benu Hanscomu sviđalo da ga Richie zove Plast. Bilo je to nešto... kao tajno ime. Tajni identitet. Način da budu osobe koje nemaju veze sa strahovima, nadama, stalnim roditeljskim zahtjevima. Richie nije mogao izvoditi svoje ljubljene Glasove bez pravog povoda, ali je možda znao koliko je važno bijednicima poput njih da ponekad budu netko drugi.

Eddie pogleda u sitniš uredno poslagan na vozačkoj ploči Dorada - slaganje sitniša bio je još jedan od automatskih profesionalnih trikova. Kad se pojave naplatne kućice, ne moraš nikad kopati po džepovima i tražiti kovanice, ne moraš se nikad zateći u traku s automatskom naplatom s pogrešnim kovanicama.

Među kovanicama su i tri srebrna dolara s likom Susan B. Anthony. To su kovanice, razmišlja on, koje se u današnje doba vjerojatno može naći jedino u džepovima vozača i taksista iz New Yorka i okolice, baš kao što je jedino mjesto gdje se može vidjeti puno novčanica od dva dolara šalter za isplatu dobitaka na hipodromima. On uvijek drži nekoliko pri ruci zato što ih primaju automati za naplatu na mostovima Georgea Washingtona i Triboro.

U glavi mu se upali još jedna od onih žaruljica: srebrni dolari. Ne oni lažni bakreni sendviči, već pravi srebrni dolari na kojima je otisnut Kip slobode u prozirnim haljama. Srebrni dolari Bena Hanscoma. Da, ali zar se nisu Bili ili Ben ili Beverly jednom poslužili jednim od tih kolutića da si spase život? Nije sasvim siguran u to, zapravo, nije sasvim siguran ni u što... ili se samo ne želi sjetiti?

Unutra je bilo tamno, pomisli on iznenada. Toliko se sjećam. Bilo je tamno tamo unutra.

Boston je sad prilično iza njega i počinje se dizati magla. Pred njim je MAINE, N.H., I SVA MJESTA NA SJEVERU NOVE ENGLESKE. Pred njim je Derry, a u Derryju je nešto što bi trebalo biti mrtvo već dvadeset sedam godina, a ipak nekako nije. Nešto s puno lica kao Lon Chaney. Ali što je to zapravo? Zar ga nisu svi oni naposljetku vidjeli onakvog kakav jest, odbačenih maski?

Ah, toliko se toga može sjetiti... ali ne i dovoljno.

Sjeća se da je volio Billa Denbrougha; toga se dobro sjeća. Bili mu se nikad nije rugao zbog astme. Bili ga nikad nije zvao maminom mazom. Volio je Billa onako kako bi volio starijeg brata... ili oca. Bili je znao što treba učiniti. Gdje otići. Što vidjeti. Bili nikad nije bio protiv. Kad bi se trčalo s Billom, trčalo bi se kao da te vile vijaju i smijalo se... ali gotovo se nikad ne bi izgubio dah. A gotovo nikad ne ostati bez daha bila je divota, tolika divota, jebote, Eddie bi rekao svijetu. Kad si trčao s Velikim Billom, svaki je dan bio jedno veliko keherenje.

„Naravno, klinjo, svaaaki dan „, kaže on Glasom Richieja Toziera i ponovno se nasmije.

Gradnja brane u Jalovini bila je Billova zamisao i na neki ih je način ta brana zbližila. Ben Hanscomje bio onaj koji im je pokazao kako se brana može sagraditi - i tako su je dobro sagradili da su imali puno okapanja s gospodinom Nellom, dežurnim policajcem - ali bila je to Billova zamisao. I premda su te godine u Derryju svi osim Richieja vidjeli vrlo čudne stvari - zastrašujuće stvari - Bili je bio taj koji je prvi imao hrabrosti nešto glasno reći. Ta brana.

Ta prokleta brana.

Sjeti se Victora Crissa: „Pa-pa, dečki. Bila je to prava bebasta brana, vjerujte mi. Bolje vam je bez nje. „

Sutradan, Ben Hanscom im se smiješio od uha do uha i govorio:

„Mogli bismo

„Mogli bismo poplaviti

„Mogli bismo poplaviti cijelu...

2

... JALOVINU DA TO ŽELIMO. „

Bili i Eddie pogledaju sumnjičavo u Bena, a onda u stvari koje je Ben donio sa sobom: nešto dasaka (koje je popalio iz stražnjeg dvorišta gospodina McKibbona, ali to je bilo u redu, budući da ih je gospodin McKibbon vjerojatno maznuo iz nečijeg vrta), malj, lopatu.

„Ne znam“, reče Eddie pogledavajući u Billa. „Kad smo jučer pokušali, nije bilo posebnih rezultata. Struja nam je otplavljivala šiblje.“

„Ovo će upaliti“, reče Ben. I on pogleda u Billa očekujući konačnu odluku.

„Pa, p-p-pokušajmo“, reče Bili. „J-j-jutros sam n-n-nazvao R-R-Richieja Toziera. R-r-rekao je d-d-da će doći k-k-kasnije. Možda će on i S-S-Stanley htjeti p-ppomoći.“

„Koji Stanley?“ upita Ben.

„Uris“, reče Eddie. I dalje je oprezno gledao u Billa, koji je danas izgledao nekako drukčije - mirnije, s manje zanosa za prijedlog o gradnji brane. Bili je danas izgledao blijedo. Negdje daleko.

„Stanley Uris? Mislim da ga ne poznam. Ide li on u osnovnu u Derryju?“

„On je naših godina, ali je završio tek četvrti razred“, reče Eddie. „Krenuo je u školu godinu dana kasnije zato što je kao mali često bio bolestan. Ako misliš da si jučer ti nadrljao, budi sretan da nisi Stan. Njega uvijek netko uhvati zrende.“

„On je Ž-ž-židov“, reče Bili. „M-m-mnoga ga djeca ne v-v-vole zato što Ž-žžidov.“

„Maje li?“ upita Ben, impresioniran. „Židov, ha?“ Posuti, a onda reče oprezno: „A je li to kao da si Turčin ili više kao Egipćanin?“

„V-v-valjda više kao T-T-Turčin“, reče Bili. Podigne jednu od dasaka koje je Ben donio i pogleda je. Bila je duga oko dva metra, a široka metar. „Moj t-t-tata kaže da većina Ž-ž-židova ima velike n-n-nosove i puno 1- 1-love, ali S-S-Stan - „

„Ali Stan ima običan nos i uvijek je švorc“, reče Eddie.

„Da“, reče Bili, i prvi put tog dana iskreno razvuče usta od uha do uha.

Ben se nasmiješi od uha do uha.

Eddie se nasmiješi od uha do uha.

Bili baci dasku u stranu, ustane i otrese tur traperica. Ode do obale rječice, a ostala dvojica dječaka mu se pridruže. Bili gurne ruke u stražnje džepove i duboko uzdahne.

Eddie je bio siguran da Bili namjerava reći nešto ozbiljno. Pogledao je u Eddieja pa u Bena a onda ponovno u Eddieja, sad bez osmijeha. Eddie se odjednom uplaši.

Ali sve što je Bili tad rekao bilo je: „Imaš a-a-aspirator, E-E-Eddie?“

Eddie se lupne po džepu. „Mogu na kraj svijeta.“

„Reci, kako je prošlo ono s čokoladnim mlijekom?“ upita Ben.

Eddie se nasmije. „Super!“ reče on. On i Ben prasnu u smijeh dok ih je Bili promatrao, smješkajući se, ali zbunjen. Eddie mu objasni, Bili kimne glavom i ponovno se veselo nasmiješi.

„E-E-Eddiejeva se mama b-b-brine da će se on r-r-razbiti pa ona n-n-neće moći dobiti povrat novca.“ Eddie frkne kroz nos i načini pokret kao da će Billa tobože gurnuti u potok.

„Pazi se, prištu“, reče Bili, zazvučavši sablasno kao Henry Bowers. „Zavrnut ću ti glavom tako da ćeš moći gledati kad si brišeš dupe.“

Ben se svali na zemlju, vrišteći od smijeha. Bili ga pogleda, još se smiješeći, ruku još zaguranih u stražnje džepove traperica; smiješio se, dakako, ali ponovno pomalo dalek, pomalo rastresen. Pogleda u Eddieja, a onda pokaže glavom prema Benu.

„Mali je d-d-debil“, reče on.

„Aha“, složi se Eddie, ali je nekako osjećao da se samo pretvaraju da se dobro zabavljaju. Bili je nešto imao na umu. Bili će to ispljunuti kad bude spreman; pitanje je bilo: želi li Eddie čuti o čemu je riječ?

„Mali je mentalno zaostao.“

„Zarastao“, reče Ben, hihoćući se i dalje.

„H-h-hoćeš nam p-p-pokazati kako se g-g-gradi b-b-brana ili ćeš ss-sjediti na tom svom v-v-velikom d-d-dupetu cijeli d-d-dan?“

Ben ponovno ustane. Pogleda najprije u rječicu, koja je tekla pokraj njih umjerenom brzinom. Ovako duboko u Jalovini Kenduskeag nije bio jako širok, ali jučer ih je ipak pobijedio. Ni Eddie ni Bili nisu znali kako obuzdati struju. Ali se Ben smješkao, osmijehom nekoga tko razmišlja o tome da učini nešto novo... nešto što će biti zabavno, ali ne i posebno teško. Eddie pomisli: On zna kako - zaista mislim da zna.

„Dobro“, reče on. „Momci, skidajte cipele jer ćete si smočiti nožice.“

Eddiejeva majka smjesta progovori u njegovoj glavi, glasom strogim i zapovjedničkim poput glasa prometnika: Eddie, da se nisi usudio to učiniti! Da se nisi usudio! Mokre noge, to je jedan od načina - jedan od tisuću načina - na koji počinju prehlade, a prehlade vode upali pluća i zato da nisi to učinio!

Bili i Ben su sjedili na obali, skidali tenisice i čarape. Ben je uredno podvinuo nogavice na trapericama. Bili pogleda Eddieja. Oči su mu bile jasne i tople, suosjećajne. Eddie je odjednom bio siguran da Veliki Bili točno zna što on misli, pa se postidi. „D-d-dolaziš?“

„Nego što, naravno“, reče Eddie. Sjedne na obalu i izuje se dok mu je majka grintala u glavi... ali njezin je glas, primijeti on s olakšanjem, postajao sve udaljeniji, poput jeke, kao da joj je netko zakvačio tešku udicu u stražnji dio bluze i sad je odvlači od njega niz jako dugačak hodnik.

3

Bio JE TO JEDAN OD ONIH BOGOMDANIH LJETNIH DANA KOJI, U SVIJETU U KOJEM sve ide kao po loju, nikad ne biste zaboravili. Srednje jaki povjetarac držao je na udaljenosti većinu komaraca i muha. Nebo je bilo kričavo, svježe modro.

Temperatura je bila nešto iznad dvadeset stupnjeva. Ptice su pjevale i bavile se svojim ptičjim poslovima u grmlju i stablima izniklima na ostacima prve šume. Eddie se morao samo jedanput poslužiti aspiratorom, a onda mu je u grudima postalo lakše; grlo kao da mu se nekom čarolijom proširilo do širine autoceste. Ostatak jutra proveo je s aspiratorom gurnutim i zaboravljenim u stražnjem džepu.

Ben Hanscom, koji je jučer djelovao tako plašljivo i nesigurno, postao je pouzdani general čim se potpuno posvetio gradnji brane. Svako malo popeo bi se na obalu i stao tamo, blatnim se rukama podbočio o kukove, pogledao kako radovi napreduju i promrmljao nešto u bradu. Ponekad bi prošao rukom kroz kosu i do jedanaest sati ona mu je stršila u zrak u luckastim, komičnim šiljcima.

Eddie je isprva osjećao nesigurnost, potom radost, a naposljetku se pojavio i potpuno nov osjećaj - osjećaj koji je istodobno bio čudan, zastrašujući i ushićujući. Bio je to osjećaj toliko stran njegovu uobičajenom stanju da ga nije mogao ni imenovati do te večeri, kad je ležao u krevetu, gledao u strop i ponovno u sebi proživljavao protekli dan.

Moć. To je bio taj osjećaj. Moć. Brana će funkcionirati, dovraga, funkcionirat će bolje nego što su on i Bili - možda čak i sam Ben - sanjali da može.

Vidio je kako se i Bili uživio u tu gradnju - najprije samo malo, jer je i dalje mozgao o onome što ga je tištalo, a onda, malo-pomalo, potpuno se posvetio tome. Jedanput ili dvaput pljesnuo je Bena po mesnatom ramenu i rekao mu da je nevjerojatan. Ben je svaki put pocrvenio od zadovoljstva.

Ben je rekao Eddieju i Billu da jednu od dasaka postave preko rječice i drže je dok je on maljem ne uglavi u korito. „Eto - ušla je, ali ćeš je morati držati, inače će je struja jednostavno iščupati“, rekao je Eddieju, pa je Eddie tako stajao nasred potoka i držao dasku dok se voda prelijevala preko njezina ruba i podarila njegovim rukama treperav oblik morskih zvijezda.

Ben i Bili su drugu dasku postavili pola metra nizvodno od prve. Ben se ponovno poslužio teškim čekićem da je uglavi. Bili ju je držao, a Ben počeo puniti prostor između dviju dasaka pjeskovitom zemljom s obale rječice. Isprva bi se odmah ispirala u šljunčanim oblacima oko završetaka dasaka i Eddie je pomislio da od svega toga neće biti ništa, ali kad je Ben počeo stavljati i kamenje i žitko blato s dna, oblaci mulja koji se osipao počeli su se smanjivati. Za manje od dvadeset minuta oblikovao je smeđi kanal od nabacane zemlje i kamenja između dviju dasaka u sredini rječice. Eddieju je to izgledalo kao optička varka.

„Da imamo pravi cement... umjesto samo ovog... blata i kamenja, sredinom idućeg tjedna morao bi se preseliti cijeli grad... preko, na stranu Old Capea“, rekao je Ben, najzad odbacio lopatu u stranu i sjeo na obalu da povrati dah. Bili i Eddie se nasmiju i Ben im uzvrati veselim osmijehom. Kad bi se nasmiješio, u crtama njegova lica mogao se nazreti duh pristalog muškarca u kakvog će izrasti. Voda se sad počela skupljati iza uzvodne daske. Eddie upita što da rade s vodom koja otječe sa strane.

„Neka otječe. Nije važno.“

„Nije?“

„Ne.“

„Zašto ne?“

„Ne mogu to točno objasniti. Malo se vode mora propustiti.“

„Kako znaš?“

Ben slegne ramenima. Znam, govorilo je to slijeganje i Eddie bude ušutkan.

Kad je otpočinuo, Ben uzme treću dasku - najdeblju od četiriju ili pet koje je s mukom doteglio kroz grad do Jalovine - i položi je pažljivo na nizvodnu dasku. Čvrsto uglavi klinom jedan kraj o dno rječice, a drugi za dasku koju je Bili držao, i tako načini potporanj koji je dan prije nacrtao na svom malom crtežu.

„U redu“, reče i odmakne se. Veselo se nasmiješi. „Dečki, vi biste sad to smjeli pustiti. Mulj između dvije daske podnijet će najveći dio pritiska vode. Potporanj će podnijeti ostatak.“

„Zar ga voda neće otplaviti?“ upita Eddie.

„Ne. Voda će ga samo gurnuti još dublje.“

„A ako g-g-griješiš, m-m-mi ćemo te u-u-ubiti“, reče Bili.

„Baš dobro“, ljubazno će Ben.

Bili i Eddie se odmaknu. Dvije daske koje su činile temelj brane malo zakrckaju, malo se nakrive... no to je bilo sve.

„Neka me vrag odnese!“ vrisne Eddie, uzbuđen.

„S-s-sjajno“, reče Bili, smijući se veselo. „Aha“, reče Ben. „A sad - jelo.“

4

SJEDILI SU NA OBALI I JELI, NE RAZGOVARAJUĆI PUNO, PROMATRAJUĆI KAKO SE voda gomila iza brane i otječe oko dasaka. Već su ostavili traga na reljefu riječnih obala, primijeti Eddie: skrenuti tijek rječice već je u njih usijecao valovite udubine. Dok je on tako gledao, rječica je podlokala suprotnu obalu toliko da je izazvala mali odron.

Uzvodno od brane voda je oblikovala jezerce nepravilna kružnog oblika, a na jednom mjestu čak i poplavila obalu. Ljeskavi, iskričavi potočići otjecali su u travu i šipražje. Eddie je polako počinjao shvaćati ono što je Ben znao od početka: brana je već bila sagrađena. Razmaci između dasaka i obala bili su odvodni kanali. Ben Eddieju to nije rekao zato što nije znao riječ za to. Iznad dasaka, Kenduskeag je poprimio nabujali izgled. Onaj žagoreći zvuk plitke vode koja brbori dok protječe preko kamenja i šljunka sad se više nije čuo; sve kamenje uzvodno od brane sad je bilo potopljeno. Svako malo, u vodu bi pljasnulo još busenja i blata, podrovano širećom rječicom.

Nizvodno od brane vodeno je korito bilo gotovo prazno; tanki mlazovi tekli su neumorno njegovim središtem, ali je to bilo otprilike sve. Kamenje koje se nalazilo pod vodom bogzna otkad, sušilo se na suncu. Eddie je to kamenje promatrao s blagim snebivanjem... i onim drugim, neobičnim osjećajem. Oni su ovo učinili. Oni. Ugleda žabu kako skakuće i pomisli kako se stari gospodin Žabac vjerojatno pita kamo je nestala voda. Eddie se glasno nasmije.

Ben je uredno pospremao prazne omote hrane u vrećicu od ručka koji je donio sa sobom. I Eddie i Bili zapanjili su se količinom hrane koju je Ben rasprostro s poslovnom efikasnošću: dva sendviča s maslacem od kikirikija i džemom, jedan sendvič s talijanskom salamom, tvrdo kuhano jaje (zajedno s malo soli umotane u komadić masnog papira), dva smotuljka sušenih smokava, tri velika čokoladna keksa i jedan Ring-Ding.

„Što ti je mama rekla kad je vidjela kako si se gadno udesio?“ upita ga Eddie.

„Hmmmm?“ Ben podigne pogled s akumulacijskog jezera koje se širilo iza brane i tiho podrigne u nadlanicu. „O! Znao sam da će jučer popodne otići u nabavu, pa sam uspio stići kući prije nje. Okupao sam se i oprao kosu. Onda sam bacio traperice i majicu koje sam nosio. Ne znam hoće li primijetiti da ih nema. Za majicu vjerojatno neće, imam puno majica, ali mislim da bih si trebao kupiti nove traperice prije nego što počne njuškati po ladicama.“

Zbog pomisli da će morati rasipati novac na tako nevažnu stvar, Benovo se lice na trenutak smrači.

„A to k-k-kako si b-b-bio i-i-izubijan?“

„Rekao sam joj da sam bio toliko uzbuđen što je završila škola da sam istrčao van i pao niza stube“, rekao je Ben pa kad su se Eddie i Bili počeli smijati, izgledao je i začuđen i pomalo uvrijeđen. Billu, koji je žvakao komad majčina kolača, prsne iz usta smeđi mlaz mrvica pa ga uhvati napad kašlja. Eddie, koji je još tulio od smijeha, lupne ga po leđima.

„Pa, kao da i jesam pao niza stube“, reče Ben. „Ali samo zato što me gurnuo Victor Criss, a ne zato što sam trčao.“

„U takvoj d-d-debeloj m-m-majici bilo bi mi v-v-vruće kao u p-p-peći“, reče Bili, dokrajčivši posljednji zalogaj kolača. Ben je oklijevao. Na trenutak se činilo da neće ništa reći.

„Tako je bolje kad si debeo“, reče napokon. „U debelim majicama.“

„Zbog trbuha?“ upita Eddie. Bili frkne. „Zbog tvojih s-s-si - „

„Aha, mojih sisa. Pa što?“

„Aha“, blago će Bili. „P-p-pa što?“

Poslije kratkog neugodnog tajca, Eddie reče: „Gledajte kako voda postaje tamnija kad teče oko one strane brane.“

„Kvragu!“ Ben skoči na noge. „Struja vode odnosi punjenje! Da barem imamo cementa!“

Šteta je brzo bila otklonjena, ali čak je i Eddie shvaćao što će se dogoditi ako tu ne bude nekog da gotovo neprekidno lopatom ubacuje novo punjenje; erozija će naposljetku prignječiti uzvodnu dasku na nizvodnu i sve će se prevrnuti.

„Možemo poduprijeti sa strane“, reče Ben. „To neće zaustaviti eroziju, ali će je usporiti.“

„Upotrijebimo li pijesak i blato, neće li ih voda nastaviti ispirati?“ upita Eddie.

„Poslužit ćemo se busenjem.“

Bili kimne glavom, nasmiješi se i načini slovo O palcem i kažiprstom desne ruke. „K-kkrenimo. Ja ću k-k-kopati, a ti mi p-p-pokaži gdje da ih s-s-stavim, Debeli Ben.“

Iza njih se oglasi piskutavo veseli glas: „Bogo moj, neko je u Jalovini iskopo bazen, sve je tu, voda, klinci, prljavi pupkovi, nema čega nema! „

Eddie se okrene, primijetivši kako se Ben ukočio na zvuk nepoznatog glasa, i kako su mu se usne utanjile. Iznad njih, nizvodno, na stazi kojom je Ben dan prije prošao, stajali su Richie Tozier i Stanley Uris.

Richie doskakuće do rječice, pogleda u Bena s izvjesnim zanimanjem, a onda uštine Eddieja za obraz.

„Ne radi to! Mrzim kad to radiš, Richie.“

„Ma ti to obožavaš, Edsić“, reče Richie i pogleda ga ozarena lica. „I što veliš? Jesi li se danas što keherio, ha?“

5

NJIH PETORICA RAZIŠLI SU SE OKO ČETIRI SATA. SJELI SU VISOKO NA OBALI - mjesto gdje su Bili, Ben i Eddie užinali sad je bilo pod vodom - zagledani u svojih ruku djelo. Čak je i Benu bilo pomalo teško povjerovati. Osjećao je umor postignuća, ali pomiješan s neugodnim strahom. Uhvati se kako misli na animirani film Fantasta, i na to kako je Mickey Mouse znao kako pokrenuti metle... ali ne i kako ih zaustaviti.

„Jebote - nevjerojatno“, tiho reče Richie Tozier i gume naočale navrh nosa.

Eddie ga pogleda, ali Richie sad nije izvodio neku od svojih točaka; lice mu je bilo zamišljeno, gotovo svečano.

Na suprotnoj strani rječice, gdje se zemljište najprije dizalo, pa onda plitko naginjalo, stvorili su nov komad baruštine. Paprat i grmlje sljeza stajalo je u pola metra vode. I dok su još sjedili tamo, vidjeli su kako močvara pruža svoje lažne pipke, šireći se polako ali sigurno na zapad. Iza brane, Kenduskeag - jutros još plitak i bezopasan - postao je nepomičan, nabrekao prsten vode.

U dva sata, sve šire jezerce iza brane zauzelo je toliko nasipa da su odvodni kanalići narasli gotovo do veličine rječica. Svi osim Bena otišli su u hitnu ekspediciju do odlagališta za otpad u potrazi za još materijala. Ben je ostao tu, sustavno busenjem zatrpavajući mjesta gdje bi procurilo. Skupljači otpadaka vratili su se ne samo s daskama već i s četiri izlizane autogume, zahrđalim vratima Hudson Hometa iz 1949., te velikim komadom valovitog čelika za oblaganje zidova. Pod Benovim vodstvom načinili su dva krila na prvotnoj brani, ponovno blokirajući mjesta gdje je voda otjecala sa strane - i brana je, krila nakošenih natrag pod kutom koji je ublažavao pritisak vodene struje, funkcionirala još bolje nego prije.

„Zaštopao si je sto posto“, rekao je Richie. „Čovječe, ti si genij.“

Ben se nasmiješi. „Nije to ništa posebno.“

„Imam nekoliko Winstona“, reče Richie. „Hoće netko?“

On izvadi izgužvanu crveno-bijelu kutiju iz džepa hlača i ponudi svima. Eddie, sjetivši se pakla koji bi cigareta priredila njegovoj astmi, odbije. I Stan odbije. Bili uzme jednu, a poslije kraćeg razmišljanja, to učini i Ben. Richie izvadi kutiju šibica s natpisom ROI-TAN, pa pripali cigaretu najprije Benu, a onda Billu. Upravo je namjeravao pripaliti i svoju, kad Bili puhne i ugasi šibicu.

„Baš ti hvala, Denbrough, popišanac jedan“, reče Richie.

Bili se nasmiješi ispričavajući se. „T-t-trojica na jednu š-š-šibicu“, reče on. „P-p-peh.“

„Peh su imali tvoji starci kad si se rodio“, reče Richie i pripali svoju cigaretu drugom šibicom. Legne i prekriži ruke ispod glave. Cigareta mu je stršila uvis između zuba. „Winston ima dobar okus, baš kakav cigareta i treba imati.“ On malko okrene glavu i namigne Eddieju. „Je li tako, Edsić?“

Eddie primijeti da Ben promatra Richieja s mješavinom strahopoštovanja i opreza. Eddie je to razumio. On je Richieja Toziera poznavao četiri godine i još ga nije pročitao. Znao je da Richie u školi ima petice i četvorke, ali je znao i da redovito dobiva trojke i dvojke iz vladanja. Otac ga je zbog toga stvarno gnjavio, a majka samo što ne bi zaplakala svaki put kad bi Richie donio kući te slabe ocjene iz vladanja. Richie bi se zakleo da će se popraviti i možda i bi... kvartal ili dva. Richiejev je problem u tome što ne može biti na miru dulje od minute i što uopće ne može držati usta zatvorena. Ovdje u Jalovini to mu nije stvaralo posebne probleme, ali Jalovina nije bila Zemlja Nedođija, a oni nisu mogli biti Divlji dječaci dulje od nekoliko sati u komadu (pomisao na Divljeg dječaka s aspiratorom u džepu nagnala je Eddieja na smijeh). Problem s Jalovinom bio je u tome što se moralo otići iz nje. A tamo vani, u velikom svijetu, Richiejevo baljezganje uvijek bi ga uvalilo u nevolje - s odraslima, što je bilo gadno, ali i s tipovima kao što je Henry Bowers, što je bilo još gore.

Njegov današnji nastup bio je savršen primjer. Ben Hanscom nije ni uspio reći bok, a Richie je pao na koljena do Benovih nogu. Tad se počeo duboko klanjati, raširenih ruku, a dlanovima proizvoditi fvap na blatnoj obali svaki put kad bi se sagnuo. Istodobno je progovorio jednim od svojih Glasova.

Richie je imao desetak različitih Glasova. Njegova ambicija, rekao je Eddieju jednog kišnog poslijepodneva kad su bili u sobičku u potkrovlju iznad garaže Kaspbrakovih i čitali stripove o Little Lulu, bila je postati najslavniji trbuhozborac na svijetu. Bit će slavniji čak i od Edgara Bergena, rekao je, i svakog će tjedna gostovati u emisiji Ed Sullivan Show. Eddie se divio njegovoj ambiciji, ali je predviđao probleme. Prvo, svi Richiejevi Glasovi zvučali su prilično kao Richie Tozier. To ne znači da Richie nije mogao s vremena na vrijeme biti jako smiješan; mogao je. Richie se služio istom terminologijom kad bi govorio o verbalnim doskočicama i glasnim prdcima: on bi to nazvao „dobro okinuti“ - a on bi često „dobro okinuo“ I jedne i druge... ali najčešće u neprimjerenom društvu. Drugo, kao trbuhozborcu, usne su mu se micale. Ne samo malo, kod „p“ i „b“, već jako, i to kod svih glasova. Treće, kad bi Richie rekao da će pustiti neki glas, najčešće se ne bi daleko čuo. Većina njegovih prijatelja bila je odveć dobra - ili odveć blagonaklona prema Richiejevu kadšto očaravajućem, a često napornom šarmu - da bi mu spomenuli te male nedostatke.

Dok se mahnito klanjao ispred iznenađenog i postiđenog Bena Hanscoma, Richie je govorio onim što je nazivao Glasom crnje Jima.

„Sveca mu, pa to je Plast!“ vrisne Richie. „Nemoj past na mene, gospon Plast! Zdrepat ćeš me ko mačku! Sveca mu svetog! Ziba se dvjesto kila mesa, još tolko sisa, Plast smrdi ko da mu govno kiša! Trebo bi vas odvest u ring, neg šta, gospon Plast! Pa naravno! Samo pazi da se ne prevališ na ovog tu jadnog crnju!“

„N-n-ne b-b-brini se“, reče Bili. „To je s-s-samo R-R-Richie. On je 1-1-lud.“

Richie skoči na noge. „Čuo sam te, Denbrough. Okani me se ili ću nahuškati ovog ovdje Plasta na tebe.“

„N-n-najbolji dio tebe ocijedio se niz n-n-nogu tvog t-t-tate“, reče Bili.

„Istina,“ reče Richie, „ali gle koliko je toga dobrog ostalo. Kako si, Plast? Richie Tozier mi je ime, Glasovi su moje rime.“ Pruži ruku. Potpuno zbunjen, Ben ispruži svoju. Richie povuče ruku. Ben žmirne. Richie se naposljetku umilostivi i rukuje se s njim.

„Ja sam Ben Hanscom, ako te zanima“, reče Ben.

„Vidio sam te u školi“, reče Richie. Mahne rukom prema sve širem jezeru. „Ovo je sigurno bila tvoja zamisao. Ovi popišanci ne bi uspjeli ni petardu upaliti bacačem plamena.“

„Govori za sebe, Richie“, reče Eddie.

„Oooo - hoćeš reći da je to bila tvoja zamisao, Edsić? Isuse, oprosti.“ Padne Eddieju pred noge i ponovno se počne mahnito klanjati.

„Ustani, prekini s tim, prskaš me blatom!“ vikne Eddie. Richie i drugi put skoči na noge i štipne Eddieja za obraz. „Sladak, sladak, sladak!“ kliktao je Richie.

„Prestani, mrzim to!“

„Priznaj, Edsić - tko je napravio branu?“

„B-B-Ben nam je p-p-pokazao“, reče Bili.

„Jaka stvar.“ Richie se okrene i shvati da Stanley Uris stoji iza njega s rukama u džepovima i šutke promatra kako Richie izvodi svoju predstavu. „Ovo ovdje je Stan od Urisa“, reče Richie Benu. „Stan je Židov. Usto je ubio i Isusa. Odnosno, tako mi je neki dan rekao Victor Criss. Otad se ne odvajam od Stana. Računam, ako je toliko star, sigurno nam može kupiti koje pivce. Je 1' tako, Stan?“

„Mislim da je to bio moj otac“, reče Stan tihim, ugodnim glasom, i to ih sve natjera u grohot, uključujući i Bena. Eddie se smijao dok nije počeo hripati, a suze mu potekle niz lice.

„Ovo si dobro okinuo!“ vikne Richie, ushodavši se krupnim koracima s rukama iznad glave poput nogometnog suca koji pokazuje da je dodatno bacanje bilo ispravno izvedeno. „Stan od Urisa dobro je okinuo! Znamenit povijesni trenutak! Bingo-Bingo-BINGO!“

„Bok“, Stan reče Benu, kao da uopće ne primjećuje Richieja.

„Zdravo“, odgovori Ben. „Išli smo zajedno u drugi razred. Ti si bio onaj klinac koji - „

„ - nikad nije riječi rekao“, dovrši Stan, lagano se smiješeći. „Tako je.“

„Stan ne bi usta otvorio ni da su mu puna govana“, reče Richie. „Što je čest slučaj - BingoBingo-BIN - „

„Z-z-zašuti, Richie“, reče Bili.

„Može, ali najprije vam moram reći još nešto, premda mi je mrsko. Mislim da gubite branu. Dolina će poplaviti, narode. Evakuirajmo najprije žene i djecu.“ I ne časeći ni toliko da podvine hlače - pa čak ni da izuje tenisice - Richie skoči u vodu i počne nabacivati busenje blizu krila brane, gdje je uporna struja ponovno izvlačila punjenje u blatnim prugama. Oko jednog krilca njegovih naočala bio je omotan komadić ljepljive vrpce Crvenog križa i dok je radio, taj slomljeni kraj klatio mu se po jagodičnoj kosti. Bili uhvati Eddiejev pogled, nasmiješi se i slegne ramenima. Takav je Richie. Može vas natjerati da iskočite iz kože... ali je svejedno na neki način bilo lijepo imati ga u blizini.

Idućih sat vremena radili su na brani. Richie bi s voljom poslušao Benove upute - koje su ponovno postale prilično sramežljive jer je sad bilo još dvoje djece kojima je trebalo zapovijedati - i izvršavao ih sumanutom brzinom. Kad bi neka zadaća bila izvršena, javio bi se Benu da dobije nove upute, salutirajući mu po britanski i lupkajući vodom natopljenim petama svojih tenisica. Svako malo počeo bi grditi ostale jednim od svojih Glasova: njemačkog komandanta, engleskog batlera, južnjačkog senatora (koji je zvučao prilično poput Foghoma Leghorna i koji će s vremenom prerasti u lik po imenu Florijan Žvala) te spikera iz filmskih žurnala.

Posao ne samo da je napredovao; napredovao je brzinom svjetlosti. I sad, malo prije pet sati, dok su sjedili i odmarali se na obali, činilo se da je ono što je Richie bio rekao istina: zagradili su tu glupu rječicu sto posto. Ona vrata automobila, pa komad valovitog lima i stare gume, postali su druga fronta brane, a poduprli su je i golemim nasipom zemlje i kamenja.

Bili, Ben i Richie su pušili; Stan je ležao poleđuške. Neki bi nepoznati čovjek mogao pomisliti da promatra nebo, ali Eddie je znao da nije tako. Stan je promatrao drveće s druge strane rječice, pazio neće li se pojaviti koja ptica o kojoj bi te večeri mogao unijeti bilješku u svoj ptičji dnevnik. Eddie je sjedio prekriženih nogu i osjećao se ugodno umoran i prilično blažen. U tom trenutku ostali su mu djelovali kao najgala skupina kompića s kojima se može družiti i kojoj se čovjek može nadati. Bilo im je dobro zajedno; potpuno su se uklopili. Nije si to znao bolje objasniti, a budući da se činilo da tome zapravo i nije potrebno objašnjenje, odlučio je da na tome ostane.

Pogledao je Bena, koji je šeprtljavo držao polupopušenu cigaretu i često pljuckao, kao da mu se njezin okus nije osobito sviđao. Dok ga je Eddie gledao, Ben je ugasi i prekrije dugi opušak zemljom.

Ben podigne pogled, primijeti da ga Eddie promatra i okrene glavu, postiđen.

Eddie svrne pogled na Billa i ugleda na Billovu licu nešto što mu se nije svidjelo. Bili je gledao preko vode u drveće i grmlje na suprotnoj strani, očiju sivih i zamišljenih. Onaj sumorni izraz mu se vratio na lice. Eddie pomisli kako Bili izgleda gotovo opsjednuto.

Kao da mu čita misli, Bili se okrene i pogleda u njega. Eddie se nasmiješi, ali mu Bili ne uzvrati osmijeh. Ugasi cigaretu i okrene se prema ostalima. Čak se i Richie povukao u tišinu vlastitih misli, a bila je to pojava rijetka koliko i pomrčina Mjeseca.

Eddie je znao da Bili malokad kaže nešto važno ako ne vlada savršena tišina, zato što mu je tako teško govoriti. I on odjednom poželi da on ima nešto reći ili da Richie počne s nekim od svojih Glasova. Odjednom je bio siguran da će Bili otvoriti usta i reći nešto užasno, nešto što će sve promijeniti. Eddie automatski posegne za aspiratorom, izvadi ga iz stražnjeg džepa i zadrži u ruci. Učinio je to bez razmišljanja.

„D-d-dečki, m-m-mogu li vam n-n-nešto ispričati?“ upita Bili.

Svi pogledaju u njega. Ispričaj vic, Richie! pomisli Eddie. Ispričaj vic, reci nešto zaista odurno, neka mu bude neugodno, briga me, samo ušutkaj Billa. Što god to bilo, ne želim čuti, ne želim da se stvari promijene, ne želim se bojati.

U njegovoj glavi, mračan, hrapav glas šapne: Učinit ću to za deset centi.

Eddie zadrhti i pokuša drugim mislima otjerati taj glas, kao i iznenadni prizor koji mu je on prizvao u um: kuća u Neiboltovoj, prednje dvorište zaraslo u korov, orijaški suncokreti kimaju glavicama u zapuštenom vrtu.

„Naravno, Veliki Bille“, reče Richie. „Što je novo?“

Bili otvori usta (izazvavši još više tjeskobe u Eddieja), pa ih zatvori (blaženo olakšanje za Eddieja), a potom ih ponovno otvori (i obnovi napetost).

„D-d-dečki, b-b-budete li se s-s-smijali, n-n-nikad se više n-n-neću d-d-družiti s vama“, reče Bili. „L-l-ludo je, ali se k-k-kunem da ne izmišljam. Z-z-zaista se dogodilo.“

„Nećemo se smijati“, reče Ben. On pogleda u ostale. „Zar ne?“

Stan odmahne glavom. Richie također.

Eddie je želio reći: Nego što nego da ćemo se smijati, Billy, krepat ćemo od smijeha i reći ćemo da si stvarno glup, pa zašto odmah ne začepiš? Ali naravno, nije mogao reći ništa slično. Jer to je, ipak, bio Veliki Bili. Eddie sav zdvojan odmahne glavom. Ne, neće se smijati. Nikad mu u životu nije bilo manje do smijeha.

Sjedili su iznad brane koju su sagradili prema Benovim uputama, pogledavajući u Billovo lice pa u sve veće jezero i jednako brzo šireću baruštinu iza njega, pa ponovno u Billa, slušajući nijemo kako im priča što se dogodilo kad je otvorio Georgeov album s fotografijama - kako je Georgeova školska fotografija okrenula glavu i namignula mu, kako je knjiga krvarila kad ju je bacio preko sobe. Bila je to duga, bolna pripovijest i kad je završio, Bili je bio zajapuren i oznojen. Eddie ga nikad nije čuo da tako jako muca.

No, naposljetku, njegova priča ipak bude ispričana. Bili okruži pogledom po njima, istodobno prkosan i uplašen. Eddie ugleda istovjetne izraze na Benovu, Richiejevu i Stanovu licu. Bio je to svečani strah, s primjesom strahopoštovanja. Nije bio ni najmanje obojen nevjericom. Tad on osjeti nagon da skoči na noge i vikne: Koja blesava priča! Ta ne vjeruješ valjda u tu ludu priču, a čak i da vjeruješ, ne misliš valjda da mi vjerujemo u nju, zar ne? Školske slike ne mogu namigivati! Knjige ne mogu krvariti! Poludio si, Veliki Bille!

Ali nije mogao to učiniti, jer se izraz svečanog straha vidio i na njegovu licu. Nije ga mogao vidjeti, ali ga je mogao osjetiti.

Vraćaj se, mali, šapne promukao glas. Popušit ću ti ga besplatno. Vraćaj se ovamo!

Ne, zastenje Eddie na to. Odlazi, molim te. Ne želim misliti na to.

Vraćaj se, mali.

I sad Eddie ugleda još nešto, ne na Richiejevu licu - barem mu se tako učinilo - ali na Stanovu i Benovu zasigurno. Znao je što je to nešto drugo; znao je, jer je taj izraz bio i na njegovu licu.

Prepoznavanje.

Popušit ću ti ga besplatno.

Kuća u Neiboltovoj 29 nalazila se malo izvan Derryjevskog ranžirnog kolodvora. Bila je stara i obijena daskama, trijem joj je postupno tonuo u zemlju, a travnjak se pretvarao u zaraslo polje. Stari tricikl, zahrđao i prevrnut, skrivao se u toj visokoj travi, a jedan kotač nakošeno je stršio iz nje.

Ali s lijeve strane trijema nalazio se golem gol komad travnjaka pa su se mogli vidjeti prljavi podrumski prozori ugrađeni u ruševne temelje od cigle. Najednom od tih prozora prije šest tjedana, Eddie Kaspbrak je prvi put ugledao lice gubavca.

6

SUBOTOM, KAD EDDIE NUE MOGAO NAĆI NIKOGA S KIM BI SE IGRAO, ČESTO BI silazio do ranžirnog kolodvora. Bez nekog posebnog razloga - jednostavno, sviđalo mu se ići tamo.

Odvezao bi se biciklom do Witchamove, a onda presjekao na sjeverozapad duž Ceste br. 2 na mjestu gdje je presijecala Witchamovu. Zgrada Crkvene škole stajala je kilometar dalje, na uglu Ceste br. 2 i Neiboltove. Bila je to uredno oronula drvena zgrada s velikim križem na vrhu i riječima POŠALJITE MI MALENE ispisanima iznad ulaznih vrata pozlaćenim slovima visine pola metra. Kadšto bi subotom Eddie iznutra čuo glazbu i pjevanje. Bila je to duhovna glazba, ali tko god da je svirao glasovir, zvučao je više kao Jerry Lee Lewis nego kao obični crkveni glasovirac. Ni pjevanje Eddieju nije zvučalo osobito pobožno, premda se često spominjao „predivni Sion“ „okupan krvlju Jaganjca“ i „kakvog prijatelja u Isusu imamo“. Po Eddiejevu mišljenju, ljudi koji tamo pjevaju odveć se dobro provode da bi to pjevanje zaista bilo sveto. No svejedno mu se sviđao taj zvuk - kao što je volio čuti Jerrvja Leeja kako urla „Whole Lotta Shakin' Goin' On“. Ponekad bi stajao neko vrijeme na drugoj strani ulice; naslonio bi bicikl na drvo, sjeo na travu i pretvarao se da čita, a zapravo se drmusao na ritam te glazbe.

Drugih subota Crkvena škola stajala bi ušutkana i nijema i on bi se odvezao do kolodvora bez zaustavljanja, tamo gdje Neiboltova završava parkiralištem po kojem je korov niknuo kroz pukotine u asfaltu. Tamo bi on naslonio bicikl na drvenu ogradu i promatrao kako prolaze vlakovi. Subotom ih je bilo puno. Majka mu je rekla da se nekad moglo ukrcati na putnički vlak GS&WM tamo gdje je nekoć bio kolodvor u Neiboltovoj, ali putnički su vlakovi prestali prometovati otprilike u vrijeme izbijanja Korejskog rata. „Kad bi se ukrcao na vlak koji je išao prema sjeveru, stigao bi do kolodvora u Brownsvilleu,“ rekla je, „a u Brownsvilleu se moglo presjesti na vlak koji bi te odvezao do Kanade i dalje, skroz do Tihog oceana. Vlak koji je išao prema jugu, odvezao bi te do Portlanda, pa onda dalje do Bostona, a od Južnog kolodvora cijela ti je zemlja bila na dlanu. Ali su putnički vlakovi doživjeli sudbinu tramvaja. Nitko se ne želi voziti vlakom kad može uskočiti u svoj Ford i krenuti na put. Ti se možda nikad nećeš ni voziti njima.“

Ali veliki i dugi teretnjaci i dalje su prolazili kroz Derry. Išli su prema jugu natovareni drvnom pulpom, papirom i krumpirima, a na sjever s gotovim proizvodima u one gradove koje su ljudi u Maineu katkad nazivali Velikim sjevernim zviježđem - Bangor, Millinocket, Machias, Presque Išle, Houlton. Eddie je osobito volio gledati vagone koji su na sjever prevozili automobile, i njihove tovare sjajnih Fordova i Chewja. Jednog ću si dana i ja nabaviti jedan takav, obećao si je. Jedan takav, a možda i nešto bolje. Možda čak i Cadillac!

Bilo je ukupno šest kolosijeka, a obrušavali su se u kolodvor poput niti paučine koje utječu u središte mreže: Bangor i Great Northern Lines sa sjevera, Great Southern i Western Maine sa zapada, bostonska i maineska s juga i Southern Seacoast s istoka.

Jednog dana prije dvije godine, dok je Eddie stajao pokraj ove potonje pruge i promatrao kako prolazi vlak, pijani željezničar bacio je na njega drveni sanduk iz teretnog vagona koji se polako kretao. Eddie se sagnuo i trgnuo prema natrag, premda je sanduk pao tri metra dalje na šljaku. Unutra je bilo nešto živo, što je škljocalo i kretalo se.

„Posljednja vožnja, dečko!“ vikne pijani željezničar. Izvuče smeđu pljosku iz jednog od džepova na svojoj traper-jakni, nagne je, otpije, pa je baci na šljaku gdje se razbila. Željezničar pokaže na sanduk. „Nosi to doma mami! Lijep pozdrav od pruge Southern Seacoast, posljednje odredište - socijalna pomoć!“ Zaglavinjao je naprijed da bi viknuo te posljednje riječi dok je vlak odlazio ubrzavajući i u jednom trenutku prepasti, Eddie pomisli da će se željezničar strmoglaviti.

Kad je vlak otišao, Eddie ode do kutije i oprezno se sagne. Plašio se prići joj. To nešto unutra bilo je ljigavo i puzavo. Da je željezničar viknuo da su za njega, on bi ih ostavio tamo gdje jesu. Ali je rekao da ih odnese doma mami, a kao što je bio slučaj i s Benom, kad bi netko rekao mama, Eddie bi odmah stao u stav mimo.

Ukrade kolut užeta iz jednog od praznih polu valjkastih skladišta od valovitog lima i pri veže sanduk na prtljažnik svog bicikla. Njegova je majka zavirila u unutrašnjost sanduka još opreznije od Eddieja, a onda vrisnula - ali od veselja a ne od užasa. U sanduku su bila četiri jastoga, teška kilogram svaki, svezanih kliješta. Skuhala ih je za večeru i jako se rasrdila na Eddieja kad ih je on odbio jesti.

„Što misliš da večeras Rockefellerovi jedu u svojoj kući u Bar Harboru?“ upitala je ogorčeno. „Što misliš da bogataši jedu u Twenty-one i kod Sardija u New Yorku? Maslac od kikirikija i safaladu? Jedu jastoge, Eddie, isto kao i mi! Hajde, kušaj.“

Ali Eddie nije htio - odnosno tako je rekla njegova majka. Možda je to bila istina, ali iznutra se Eddieju činilo da on nije mogao, a ne da nije htio. Stalno se prisjećao toga kako su se jastozi migoljili u sanduku a njihova kliješta škljocala. Majka mu je nastavila kvocati koliko su jastozi ukusni i kakvu gozbu propušta sve dok nije počeo hvatati zrak i morao se poslužiti aspiratorom. Tad ga je ostavila na miru.

Eddie se povukao u spavaću sobu i čitao. Njegova je majka pozvala svoju prijateljicu Eleanor Dunton. Eleanor dođe k njima pa su njih dvije čitale stare brojeve Photoplaya i Screen Secretsa, hihotale se nad trač-rubrikama i prežderavale se hladnom salatom od jastoga. Kad je idućeg jutra Eddie ustao da krene u školu, njegova je majka još bila u krevetu, hrkala i često puštala vjetrove koji su zvučali poput dugih, mekih tonova kometa

(dobro bi ga okinula, rekao bi Richie). U zdjeli gdje je bila salata od jastoga nije ostalo ničeg osim nekoliko grudica majoneze.

Bio je to posljednji vlak na liniji Southern Seacoast koji je Eddie vidio i kad je jednog dana vidio gospodina Braddocka, vlakovođu Derryja, nećkajući se upita ga što se dogodilo. „Kumpanija je bankrotirala“, rekao je gospodin Braddock. „Preko noći. Ne čitaš novine? Događa se svuda po državi. A sad se nosi odavde. Ovo nije mjesto za djecu.“

Poslije toga Eddie bi kadšto hodao kolosijekom 4, koji je nekoć bio pruga South Seacoasta, i slušao kako kondukter u njegovoj glavi monotonim glasom izgovara nazive mjesta, niže ih tom ljupkom istočnjaštinom bez intonacije, te nazive, te čarobne nazive: Camden, Rockland, Bar Harbor (izgovoreno kao Baa Haabaa), Wiscasset, Bath, Portland, Ogunkuit, Berwicks; hodao bi kolosijekom 4 prema istoku sve dok se ne bi umorio, a korov koji je rastao između pragova rastužio bi ga. Jednom je podigao pogled i ugledao galebove (vjerojatno samo debele stare galebove-smetlare koje boli ona stvar hoće li ikad vidjeti ocean, ali mu to nije palo na pamet) kako se prevrću i klikću u zraku, a zvuk njihova glasanja izmami mu i suze na oči.

Nekad su postojala vrata na ulazu na ranžimi kolodvor, ali ih je otpuhala oluja i nitko se nije pobrinuo da ih zamijeni novima. Eddie je dolazio i odlazio kako bi mu se svidjelo, premda bi ga gospodin Braddock izbacio da ga je vidio (kao uostalom bilo koje drugo dijete). Bilo je vozača kamiona koji bi kadšto potrčali za tobom (ali ne jako dugo) jer bi mislili da se motaš ovuda samo da bi nešto zdipio - što su djeca katkad i činila.

No uglavnom, mjesto je bilo mimo. Bila je tamo čuvareva kućica, ali prazna, a njezini stakleni prozori razbijeni kamenjem. Stalne službe osiguranja nije bilo još od 1950.

Gospodin Braddock danju je tjerao djecu, a noću bi se noćni čuvar provezao četiri ili pet puta u starom Studebakeru s reflektorom postavljenim s vanjske strane prozorčića i to je bilo sve.

No ponekad bi se tu našlo skitnica i lutalica. Ako je nešto na kolodvoru plašilo Eddieja, to su bili oni - muškarci neobrijanih lica, ispucane kože, žuljevitih ruku i groznicama istočkanih usta. Oni bi se neko vrijeme vozili vlakom, pa bi sišli i malo se zadržali u Derryju, a onda se ukrcali na drugi vlak i otišli nekamo drugamo. Kadšto bi im manjkao pokoji prst. Najčešće su bili pijani i raspitivali se imaš li cigareta.

Jedan od tih tipova jednog je dana ispuzao ispod trijema kuće u Neiboltovoj 29 i ponudio Eddieju da će mu ga popušiti za četvrt dolara. Eddie je ustuknuo, kože hladne poput leda, usta suhih poput vate. Jedna skitničina nosnica bila je izgrizena. Vidjelo se ravno u crveni, krastavi kanal.

„Nemam četvrt dolara“, reče Eddie, uzmičući prema svom biciklu.

„Učinit ću to za deset centi“, zahropće skitnica, prilazeći mu. Imao je na sebi stare zelene flanelske hlače. U krilu mu se skorio žuti izbljuvak. Otvorio je šlic i mašio se rukom unutra. Pokušavao se nasmiješiti. Nos mu je bio crvena strava.

„Ja... nemam ni deset centi“, reče Eddie i odjednom pomisli: O Bože, on ima gubu! Ako me dotakne, i ja ću je dobiti! Njegovi živci popuste i on potrči. Čuo je kako je skitnica potrčao za njim vukući noge, a njegove stare cipele vezane špagom klepeću i lepeću kroz prašumu travnjaka te prazne tipično novoengleske kuće.

„Vraćaj se, mali! Popušit ćuti ga besplatno. Vraćaj se ovamo!“

Eddie je skočio na bicikl, pišteći, s osjećajem da mu se grlo zatvara do veličine pribadače. Prsa su mu otežala. Nagazio je na pedale i upravo je počeo ubrzavati, kad jedna skitničina ruka udari po prtljažniku. Bicikl se zanese. Eddie pogleda preko ramena i ugleda kako skitnica trči iza stražnjeg kotača (USUSTIŽE GA!!), usana zategnutih s crnih batrljaka zuba u izraz koji je mogao biti i očaj i bijes.

Usprkos kamenju koje mu je ležalo na prsima, Eddie okrene pedale još brže, očekujući da će ga svakog trenutka krastava ruka skitnice ščepati za nadlakticu, povući ga s njegova Raleigha i srušiti u jarak, gdje će mu se dogoditi samo dobri Bog zna što. Nije se usudio okrenuti se sve dok nije sijevnuo pokraj Crkvene škole i kroz raskrižje Ceste br. 2. Skitnice više nije bilo.

Eddie je svoju užasnu priču zadržao za sebe gotovo tjedan dana, a onda se jednog dana povjerio Richieju Tozieru i Billu Denbroughu dok su čitali stripove iznad Eddiejeve garaže. „Nije on imao gubu, glupane“, rekao je Richie. „Imao je sif.“ Eddie pogleda Billa da vidi ne zeza li ga to Richie - nikad prije nije čuo za bolest po imenu sifon. Zvučalo je kao nešto što je samo Richie mogao izmisliti. „Postoji li taj sifon, Bili?“

Bili ozbiljno kimne glavom. „Samo što se z-z-zove s-s-sif, a ne sifon. To je kratica za sifilis.“

„A što je to?“

„To je bolest koju dobiješ od fukanja“, reče Richie. „Znaš što je fukanje, Edsić, zar ne?“

„Naravno“, reče Eddie. Nadao se da ne crveni. Znao je da ti iz penisa, kad narasteš, i kad ti je tvrd, izlazi neka tvar. Vincent „Šmrkljo“ Taliendo uputio ga je u to - i sve ostalo - jednog dana u školi. Ono što radiš kad se jebeš, prema Šmrklji, jest da trljaš kitu o trbuh neke cure sve dok se ne ukruti (tvoja kita, a ne curin trbuh). Onda ga trljaš još malo dok se ne „ufuraš u osjećaj“. Kad je Eddie upitao što to znači, Šmrkljo je samo tajanstveno zavrtio glavom. Šmrkljo je rekao da se to ne da opisati, ali da se prepozna čim se osjeti. Rekao mu je da može vježbati tako da leži u kadi i trlja malog sapunom Ivory (Eddie je to pokušao, ali jedino što je osjetio bila je potreba da poslije toga mokri). Dakle, nastavio je Šmrkljo, nakon što se „ufuraš u taj osjećaj“, ta ti tvar izađe iz penisa. Većina djece to naziva svršiti, rekao je Šmrkljo, ali mu je njegov stariji brat rekao da je prava znanstvena riječ za to sjemenke. A kad se „ufuraš“, moraš zgrabiti malog i naciljati ga jako brzo da bi ispalio sjemenke u curin pupak čim izađe. Onda se ono spusti u njezin trbuh i tamo načini bebu.

Sviđa li se to curicama? upitao je Eddie Šmrklju Talienda. On se nekako osupnuo. „Valjda“, rekao je Šmrkljo, i sam djelujući zbunjeno.

„Slušaj sad, Edsić,“ reče Richie, „zato što će poslije možda biti pitanja. Neke žene imaju tu bolest. I neki muškarci, ali uglavnom žene. Frajer je može dobiti od žene - „

„Ili od drugog f-f-frajera ako su p-p-pederi“, dodao je Bili.

„Točno. Važno je znati da sif dobiješ kad se fukaš s nekim tko ga već ima.''

„Što ti on napravi?“ upita Eddie.

„Istruneš“, reče Richie jednostavno. Eddie je zurio u njega, užasnut. „Gadno je, znam, ali istinito“, reče Richie. „Najprije ti otpadne nos. Kod nekih tipova sa sifom, otpadne im prvo nos. A onda kita.“

„M-m-molim te“, reče Bili. „Upravo sam j-j-jeo.“

„Hej, čovječe, pa ovo je znanost“, reče Richie.

„Pa kakva je onda razlika između gube i sifa?“ upita Eddie.

„Guba se ne dobiva od ševe“, reče Richie spremno, a onda ga spopadne smijeh koji i Billa i Eddieja ostavi zbunjenima.

7

POSLIJE TOG DANA, KUĆA U NEIBOLTOVOJ 29 DOBILA JE U EDDIEJEVOJ MAŠTI neku vrstu aure. Gledajući njezino u korov zaraslo dvorište, urušen trijem i daske zabijene preko prozora, osjetio bi kako ga obuzima nezdrava očaranost. A prije šest tjedana ostavio je bicikl na šljunčanom rubu ulice (pločnik je prestao četiri kuće niže) i prešao preko travnjaka prema njezinu trijemu.

Srce mu je snažno tuklo u grudima, a u ustima je ponovno imao onaj osjećaj suhoće - dok je slušao Billovu priču o strašnoj slici, znao je da je ono što je on osjetio dok se približavao toj kući bilo otprilike ono što je Bili osjećao dok je ulazio u Georgeovu sobu. Osjećao je da nema vlast nad samim sobom. Osjećao se gurnutim.

Noge kao da mu se nisu kretale; umjesto toga, ta kuća, namrgođena i nijema, kao da se primicala mjestu na kojem je on stajao.

Jedva čujno, čuo je dizelsku lokomotivu na ranžirnom kolodvoru - to i metalni zveket spajanja vagona. Premještali su neke vagone na sporedne kolosijeke, a uzimali druge. Sastavljali vlak.

Njegova ruka zgrabi aspirator, ali začudo, astma ga ne prignječi kao onog dana kad je pobjegao skitnici gnjila nosa. Samo je imao osjećaj kako stoji u mjestu i gleda kako mu se kuća klizeći prikrada, kao na skrivenim tračnicama.

Eddie zaviri ispod trijema. Tamo nije bilo nikog. To i nije bilo iznenađujuće. Sad je proljeće, a skitnice se u Derryju pojavljuju najčešće između svršetka rujna i početka studenoga. U tih šest tjedana, može se naći težačkog posla na nekoj od okolnih farmi ako bi sezonski radnik izgledao iole pristojno. Trebalo je povaditi krumpire i pobrati jabuke, pokrpati žičane ograde, zakrpati krovove hambara i sjenika prije nego što stigne prosinac i zviždukom dozove zimu.

Pod trijemom nije bilo skitnica, ali je bilo dosta njihovih tragova. Prazne limenke piva, prazne boce piva, prazne boce alkoholnih pića. Deka obložena skorenim blatom ležala je odložena na ciglene temelje kao mrtav pas. Bilo je tu taloga zgužvanih novina, jedna stara cipela i smrad sličan vonju smeća. Ispod trijema bilo je debelih slojeva starog lišća.

Ne želeći to učiniti, ali ne mogavši se suzdržati, Eddie se zavuče pod trijem. Sad je osjećao kako mu srce glasno bubnja u glavi i tjera bijele točke svjetlosti preko njegova vidnog polja.

Ispod je smrad bio još gori - cuga i znoj i tamnosmeđi miris trulog lišća. Staro lišće nije mu čak ni zašuškalo pod dlanovima i koljenima. Ono je, kao i stare novine, samo uzdahnulo. Ja sam skitnica, pomisli Eddie nesuvislo, skitnica sam i vozim se u teretnim vagonima. To ja radim. Nemam love, nemam kuće, ali imam bocu i dolar i mjesto da mogu prespavati. Ovaj ću tjedan brati jabuke, a tjedan potom vaditi krumpire, a kad mraz okuje zemlju poput novca u sefu banke, nema veze, uskočit ću u teretni vagon koji miriše na šećernu repu, sjest ću u kut i navući slamu na sebe bude li je, malo ću si potegnuti iz boce, gricnuti nešto i prije ili poslije stići ću u Portland ili Beantown, a ako me privede neki kenjator iz željezničkog osiguranja, uskočit ću u jedan od onih vagona Alabama Star i krenuti na jug, a kad tamo stignem, brat ću limune ili naranče. A ako me šupiraju, gradit ću ceste kojima će se voziti turisti. Pa što, već sam to radio, zar ne? Ja sam samo osamljena stara skitnica, nemam love, nemam kuće, ali imam nešto; imam bolest koja me jede živog. Koža mi puca, zubi mi ispadaju, i još nešto: osjećam kako gnjilim kao jabuka koja mekša, osjećam kako se to događa, kako me jede iznutra prema van, izjeda i izjeda.

Eddie odmakne ukrućenu deku u stranu, palcem i kažiprstom kao pincetom, i iskrivi lice osjetivši njezinu skorenost. Jedan od onih niskih podrumskih prozora bio je neposredno iza deke: jedno okno razbijeno, a drugo neprozirno od prljavštine. On se sagne bliže prozoru, sad gotovo hipnotiziran. Nagnuo se bliže prozoru, bliže podrumskoj tami, udahnuo taj smrad starosti, plijesni i suhe truleži, sve bliže crnoj tami, i gubavac bi ga bio uhvatio da njegova astma nije odabrala upravo taj trenutak da se ritne. Prignječila mu je pluća težinom koja je bila bezbolna a opet zastrašujuća; njegovo disanje smjesta poprimi poznati omrznuti hripljući zvuk.

On se odmakne - i uto se pojavi ono lice. Njegova je pojava bila tako iznenadna, tako zaprepašćujuća (a istodobno i tako očekivana), da Eddie ne bi mogao vrisnuti čak i da nije imao napad astme. Oči mu se iskolače. Zine. To nije bio skitnica odranog nosa, ali bilo je sličnosti. Užasnih sličnosti.

A opet... ovaj stvor nije mogao biti ljudsko biće. Ništa ne bi moglo biti toliko izjedeno a ostati na životu.

Koža na čelu mu se raskolila. Bijela kost, obložena opnom žute sluzave tvari, izvirivala je poput leća mutnog reflektora. Nos je bio most sirove hrskavice iznad dva jarkocrvena nosna kanala. Jedno je oko bilo razdragano modro. Druga je duplja bila ispunjena masom spužvastog smeđe-crnog tkiva. Gubavčeva donja usna objesila se poput jetrica. Stvor nije imao gornju usnu; zubi su mu stršili u porugljivom prstenu.

Sune jednom rukom kroz razbijeno okno. Drugu je izbacio kroz prljavo staklo s lijeve strane, smrskavši ga u komadiće. Željne, grabeće ruke bile su načičkane otvorenim ranama. Ličinke su užurbano gmizale i miljele amo-tamo.

Sipljivo sopćući, Eddie se zgrbi i počne uzmicati. Jedva je disao. U njegovim grudima srce mu je bilo kao lokomotiva bez strojovođe. Gubavac je čini se bio odjeven u dronjave ostatke nekog čudnog srebrnastog odijela. U smršenim pramenovima njegove smeđe kose puzalo je koješta.

„A da ti ga popušim, Eddie?“ grakne prikaza, cereći se ostacima usta. Pjevušio je: „Bobby to za sitniš radi, u svako doba on ga gladi, a novčić više ako se naradi.“ Stvor namigne. „To sam ja, Eddie - Bob Gray. A sad kad smo se upoznali kako treba...“ Jedna njegova ruka teško se spusti na Eddiejevo desno rame. Eddie zapišti.

„Sve je u redu“, reče gubavac, i Eddie shvati snolikim užasom da se stvor izvlači kroz prozor. Koštani štit iza njegova oljuštenog čela slomi tanku drvenu letvu između dva okna. Njegove ruke zagrebu po gnjecavoj zemlji prekrivenoj lišćem. Srebrna ramena njegova odijela... kostima... što god to bilo... počnu se provlačiti kroz otvor. Ono jedno zureće plavo oko ni trenutka nije skidalo pogled s Eddiejeva lica.

„Evo me, Eddie, stižem, sve je u redu“, zakrekeće stvor. „Svidjet će ti se ovdje dolje kod nas. Neki tvoj i prijatelji su ovdje dolje.“

Stvorova ruka ponovno posegne za njim i kutkom svog vrištećeg mozga sluđenog od panike, Eddie postane iznenada - hladno - uvjeren da će, dodirne li taj stvor njegovu golu kožu, i on početi trunuti. Ta misao razbije njegovu obamrlost. Jedva dodirujući tlo, odgura se natraške na rukama i koljenima, a onda se okrene i jurne prema suprotnom kraju trijema. Sunce, koje je padalo kroz pukotine između dasaka trijema u uskim prašnim zracima, tu i tamo bi mu isprugalo lice. Glavom se probije kroz prašnu paučinu koja mu se skrasi u kosi. On pogleda preko ramena i shvati da se gubavac napola izvukao iz podruma.

„Nema koristi od bježanja, Eddie“, dovikne mu stvor.

Eddie stigne do suprotne strane trijema. Tamo se nalazila rešetkasta ogradica od letvica.

Sunce je sijalo kroz njih, utiskivalo mu u obraze i čelo dijamante svjetlosti. On spusti glavu i zabije se u nju bez oklijevanja pa izbije cijelu ogradicu uz vrisak zahrđalih jeftinih čavala. Iza nje se nalazio guštik ražinih grmova i Eddie jurne kroza nj, pritom posrćući i podižući se na noge, ne osjećajući trnje koje mu je povlačilo poteze plitkih ogrebotina po rakama, obrazima i vratu.

Okrene se i počne uzmicati na klecavim nogama, izvlačeći iz džepa aspirator, pritiskajući ga.

Nije moguće da se to zaista dogodilo! Bio je mislio na onog skitnicu i njegov um je... jednostavno (priredio predstavu) prikazao film, horor-film, poput nekog od onih filmova sa subotnjih matineja, s Frankensteinom i vukodlacima, koje bi tu i tamo prikazali u Bijouu, Gemu ili Aladdinu. Naravno, to je to. Sam je sebe prestrašio! Koji je on šupak!

Imao je vremena čak se i drhtavo nasmijati neočekivanoj živopisnosti svoje mašte prije nego što su gnjile rake sunule ispod trijema, bezumnom žestinom zagreble pandžama po ražinom grmlju, potežući ih, trgajući lišće s njih, ostavljajući na njemu graške krvi. Eddie vrisne.

Gubavac je ispuzao van. Imao je na sebi klaunsko odijelo, shvati Eddie - klaunsko odijelo s velikim narančastim coflima sprijeda. Stvor ugleda Eddieja i isceri se. Njegova se polovična usta razjape i jezik mu ispadne. Eddie ponovno vrisne, ali nitko nije mogao čuti sipljivi vrisak jednog dječaka od kloparanja dizelske lokomotive na ranžirnom kolodvora. Gubavac nije isplazio jezik; jezik je bio dug najmanje metar i odmotao se poput papirnate zviždaljke. Završavao se usiljenim vrškom koji se vukao po prašini. Po njemu se slijevala pjena, gusta, ljepljiva i žućkasta. Gmizala je gamad.

Oni grmovi raža, koji su bili pokazivali prve najave proljetnog zelenila kad se Eddie probio kroz njih, sad poprime mrtvačku i čipkanu crnu boju.

„Fafanje“, šapne gubavac i teturajući se uspravi. Eddie jurne prema biciklu. Bila je to ista trka kao onomad, samo što je sad u njoj bilo nešto od noćne more, u kojoj se krećeš s mučnom sporošću koliko god se brzo pokušavao kretati... a zar u takvim snovima uvijek ne čuješ ili ne osjećaš nešto, nekog stvora koji te sustiže? Zar se uvijek ne osjeća njegov smrdljivi dah, kao što ga Eddie i sad osjeća?

Na trenutak osjeti divlju nadu: možda je ovo zaista noćna mora. Možda će se probuditi u krevetu, okupan znojem, uzdrhtao, možda čak i zaplakan... ali živ. Na sigurnom. A tad odagna tu misao. Njezina je privlačnost bila smrtonosna, njezina utjeha kobna.

Nije se odmah pokušao popeti na bicikl; umjesto toga, potrči malo pokraj njega, spuštene glave, gurajući guvernal. Osjećao se kao da se utapa, ali ne u vodi, već u vlastitom prsnom košu.

„Fafanje“, šapne gubavac ponovno. „Navrati kad god želiš, Eddie. Povedi i prijatelje.“

Njegovi truli prsti kao da su ga dotaknuli po zatiljku, ali možda je to bila samo viseća nit paučine ispod trijema, uhvaćena u njegovoj kosi, koja mu dodiruje kožu koja zazire od tog dodira. Eddie skoči na bicikl i odveze se, ne osvrćući se, ne hajući što mu se grlo ponovno stisnulo na veličinu rupice, živo mu se fućkalo za astmu. Okrenuo se tek kad je gotovo stigao kući; kad je to napokon učinio, naravno da iza njega nije bilo ničeg osim dvoje djece koja su krenula u park igrati košarku.

Te noći, dok je ležao u krevetu ukočen kao metla, ruke čvrsto omotane oko aspiratora, gledajući u sjene, čuo je kako gubavac šapće: Nema koristi od bježanja, Eddie.

8

„AU“, REČE RICHIE ZADIVLJENO. BILO JE TO PRVO ŠTO JE IJEDAN OD NJIH REKAO nakon što je Bili Denbrough završio svoju priču.

„Imaš j-j-još koju c-c-cigaretu, R-R-Richie?“

Richie mu da posljednju iz kutije koju je gotovo praznu zdimio iz ladice tatina radnog stola. Čak je Billu i pripalio.

„Bili, nisi to sanjao?“ upita Stan. Bili odmahne glavom.

„N-n-nije to bio s-s-san.“

„To je stvarno“, reče Eddie tiho.

Bili ga oštro pogleda. „S-š-što?“

„Stvarno je, rekoh.“ Eddie ga pogleda gotovo ozlojeđeno. „To se zaista dogodilo. Bilo je stvarno. I prije no što se mogao suspregnuti - prije nego što je i znao da će to učiniti - Eddie se uhvati kako priča o gubavcu koji je ispuzao iz podruma u Neiboltovoj 29. Negdje na polovici priče počeo je teško disati pa je morao upotrijebiti aspirator. Na svršetku brizne u plač, a mršavo su mu tijelo potresali grcaji.

Svi su ga gledali s nelagodom, a onda mu Stan položi ruku na leđa. Bili ga nespretno zagrli dok su ostali pogledali u stranu, u neprilici. „U r-r-redu je, Eddie. S-s-sve je u r-r-redu.“

„I ja sam to vidio“, reče odjednom Ben Hanscom. Glas mu je bio mukao, hrapav i uplašen.

Eddie podigne pogled, lica još oblivena suzama, očiju crvenih i podbuhlih. „Što?“

„Vidio sam klauna“, reče Ben. „Samo što nije bio onakav kako si ga ti opisao - bar ne kad sam ga ja vidio. Nije bio sluzav. Bio je... bio je suh.“ On pošuti, pogne glavu i pogleda u svoje ruke koje su ležale blijede na njegovim slonovskim bedrima. „Mislim da je bio mumija.“

„Kao u filmovima?“ upita Eddie.

„Tako, ali i ne tako“, reče Ben polako. „U filmovima djeluje lažno. Zastrašujuća je, ali se vidi da je to umjetno, shvaćate? Svi ti zavoji izgledaju odveć uredno, tako nešto. Ali ovaj tip... on je izgledao kao što bi izgledala prava mumija. Hoću reći, kad bi se neku zaista pronašlo u prostoriji ispod piramide. Osim kostima.“

„K-k-kakvog k-k-kostima?“

Ben pogleda Eddieja. „Srebrnog kostima s velikim narančastim coflima sprijeda.“

Eddie zine. Zatvori usta pa reče: „Ako se zezaš, reci. Ja još... ja još sanjam tog tipa ispod trijema.“

„Nije to šala“, reče Ben i počne pričati svoju priču. Pričao je polako, počevši od toga kako se dobrovoljno javio pomoći gospođi Douglas da prebroji i pospremi knjige, a završivši s vlastitom noćnom morom. Govorio je polako, ne gledajući u ostale. Govorio je kao da se duboko stidi svog ponašanja. Nije podigao glavu sve dok priča nije bila gotova.

„Sigurno si to sanjao“, reče napokon Richie. Vidio je kako se Ben lecnuo pa žurno doda:

„Nemoj to osobno shvatiti, Debeli Ben, ali moraš biti svjestan da baloni ne mogu... ovaj... ploviti zrakom protiv vjetra - „

„Ni fotografije ne mogu namigivati“, reče Ben.

Richie pogleda u Bena pa u Billa, uznemiren. Optužiti Bena da budan sanja bilo je jedno; optužiti Billa bilo je nešto sasvim drugo. Bili je njihov vođa, dečko u kojeg su se svi ugledali. Nitko to nije rekao izrijekom; nitko nije ni morao. Ali je Bili bio čovjek od ideja, koji je znao smisliti što da se radi kad je dosadno, koji se sjeti igara koje su drugi zaboravili. I na neki čudan način, oni su svi u Billu osjetili nešto blagotvorno odraslo - možda je to bio osjećaj odgovornosti, osjećaj da će Bili prihvatiti odgovornost bude li se odgovornost morala preuzeti. Istina je bila ta da je Richie vjerovao u Billovu priču, ma koliko ćaknuta bila. A možda nije želio povjerovati u Benovu... ili Eddiejevu, kad smo već kod toga.

„Tebi se nikad nije dogodilo ništa slično, ha?“ upita Eddie Richieja. Richie zastane, zausti da će nešto reći, odmahne glavom, ponovno zastane, a potom reče: „Najjezivije što sam u posljednje vrijeme vidio bilo je kad je Mark Prenderlist pišao u parku McCarron. Najružniji narkić kojeg je svijet vidio.“

Ben reče: „A ti, Stan?“

„Ne“, brzo će Stan i pogleda na drugu stranu. Njegovo je lišće bilo blijedo, a usne tako čvrsto stisnute da su pobijeljele.

„Je li b-b-bilo nečeg, S-S-Stan?“ upita Bili.

„Nije, rekao sam vam!“ Stan ustane i ode do nasipa, s rukama u džepovima. Stajao je i promatrao kako voda teče preko prve brane i skuplja se iza druge.

„No daj, Stanley!“ reče Richie kreštavim falsetom. Bio je to još jedan od njegovih Glasova: bakica Grok. Kad bi govorio Glasom bakice Grok, Richie bi šepesao jedne šake podbočene na križima i kvocao. No i dalje je zvučao više kao Richie Tozier nego kao netko drugi.

„Van s tim, Stanley, reci svojoj staroj bakici sve o tom gaaaadu klaunu pa ću ti dati čokoladni keks. Samo reci - „

„Začepi!“ izdere se Stan, ustremivši se na Richieja, koji ustukne korak - dva, osupnut. „Začepi više!“

„Opa, šefe“, reče Richie i sjedne. Nepovjerljivo pogleda u Stana Urisa. Na Stanovim obrazima žarile su se rumene mrlje, ali je on još izgledao više prestrašeno nego ljutite

„Sve je u redu“, reče Eddie tiho. „Ne obaziri se, Stan.“

„Nije to bio klaun“, reče Stanley. Pogledom je vršljao od jednog do drugog. Kao da se borio sam sa sobom.

„T-t-ti to n-n-ne znaš“, reče Bili, i on tiho. „M-m-mi z-z-znamo.“

„Nije to bio klaun. Bio je to - „

I u tom trenutku umiješa se zvučan i od viskija ogrubjeli glas gospodina Nella, zbog kojeg svi poskoče u zrak kao našpranjeni: „Isuse premili na križu! Ma vidi ti samo ovo sranje! Isusa mu!“

OSMO POGLAVLJE

Georgiejeva soba i kuća u Neiboltovoj

1

RICHE TOZIER ISKLJUČI RADIO, IZ KOJEG TREŠTI MADONNINA „KAO DJEVICA „na WZON-u (postaja koja se s nekom vrstom histerične učestalosti reklamira kao „Bangorski kratkovalni stereo rock-drmator!“), zaustavlja se uz rub ceste, gasi motor Mustanga koji su mu Avisovci iznajmili u bangorskoj zračnoj luci, i izlazi. U ušima čuje kako je naglo udahnuo i izdahnuo.

Ugledao je znak zbog kojeg se koža na njegovim leđima izborala srsima.

Odlazi do prednjeg dijela automobila i stavlja ruku na poklopac motora. Čuje kako motor tiho kucka dok se hladi. Čuo je kako je sojka kratko zakričala, a onda zašutjela. Ima i cvrčaka. Što se tiče zvučne kulise, to bi bilo to.

Vidio je znak, prošao pokraj njega, i odjednom je ponovno u Derryju. Poslije dvadeset pet godina, Richie „Laprdalo“ Tozier stigao je kući. On je -

Buktinja bola mu se odjednom zabada u oči, zbriše mu misli. On ispušta prigušen uzvik i ruke mu polete prema licu. Jedini put kad je osjetio nešto iole nalik na ovakvu užarenu bol bilo je kad mu je trepavica zašla ispod kontaktne leće na fakultetu - a to je bilo samo u jednom oku. Ovu užasnu bol osjeća u oba oka.

Prije nego što je uspio ruke podignuti do lica, bol iščezne.

Ponovno polako spušta ruke, zamišljen, i pogleda niz Cestu br. 7. Izašao je kod izlaza Etna-Haven, ne želeći - iz razloga koji ne razumije - stići autocestom koja se na području Dertjja tek bila gradila kad su on i njegovi sa svojih peta otresli prašinu ovog uvrnutog gradića i zaputili se na Srednji zapad. Ne - autocestom bi bilo brže, ali to ne bi bilo u redu.

I tako je vozio po Cesti br. 9 kroz usnule, zbijene zgrade od kojih se sastojao Haven Village, a onda skrene na Cestu br. 7. A kako se vozio, tako je dan postajao sve vedriji. A sad ovaj znak. Bio je to jedan od znakova koji su označavali granice više od šest stotina gradova u Maineu, ali kako ga je od ovog stegnulo oko srca!

Okrug Penobscot

D E R R Y

Maine

Iza toga reklama za Elk; reklama za Rotary Club; i kao nadopuna trojstvu, znak koji objavljuje da DERRY LIONS BICUZ 4 UNITED FUND! Iza toga ponovno samo Cesta br. 7, koja se pravocrtno pruža između masivnih gajeva borova i omorika. U toj šutljivoj svjetlosti dana koji dolazi k sebi, to drveće djeluje snoliko poput plavo-sivog dima cigarete nataloženog u nepokretnom zraku hermetički zatvorene prostorije.

Derry, pomisli on. Derry, neka mi je Bog na pomoći. Derry. Kamenjem na vrane.

I evo ga tu, na Cesti br. 7. Osam kilometara niže - ako ih ili vrijeme ili uragan nisu proteklih godina otpuhali - nalaze se Rhulin Farms, gdje je njegova majka kupovala za njih jaja, a uglavnom I povrće. Tri kilometra dalje, Cesta br. 7 postaje Witcham Road, a Witcham Road, naravno, naposljetku postaje Witcham Street. Svijete reci mi sad aleluja, ali ne i amen. A negdje tamo između Rhulin Farms i grada proći će pokraj imanja Bowersovih, a potom i Hanlonovih. Kilometar-dva poslije imanja Hanlonovih, ugledat će prve odbljeske Kenduskeaga i prve guštike otrovnog bršljana. Bujno raslinje nizozemlja koje je iz nekog razloga bilo poznato pod nazivom Jalovina.

Zaista ne znam mogu li se suočiti sa svim tim, misli Richie. Odnosno - budimo iskreni, narode - ne znam mogu li - i točka.

Za njega je cijela prethodna noć prošla u snu. Dokle god nastavlja putovati, prevaljivati kilometre, san traje. Ali se sad san prekinuo - odnosno, znak ga je prekinuo - i on se probudio svjestan čudne istine: san je bio stvarnost. Derry je stvarnost.

Čini se da se ne može prestati prisjećati, čini mu se da će od tih sjećanja naposljetku poludjeti i sad se grize za usnu i spaja ruke dlanom na dlan, čvrsto, kao da želi spriječiti svoj rasap. Osjeća da će se raspasti, i to uskoro. Čini se da postoji neki suludi dio njega koji se zapravo raduje onome što ga možda čeka, no ipak se uglavnom samo pita kako da preživi nekoliko idućih dana. On -

A sad mu se misli ponovno prekinu. Na cestu izlazi jelen. Čuje lak topot njegovih proljetno mekanih papaka na asfaltu.

Richie ju zastane dah usred izdisaja, a onda ponovno počne disati. Gleda, zapanjen, a jednim dijelom svog mozga razmišlja kako ništa slično nije vidio na Rodeo Driveu. Ne - morao se vratiti kući da bi vidio nešto takvo.

To je košuta ('Doe, a deer, a female deer,' veselo mu zapjeva Glas u glavi³³). Izašla je iz šume s desne strane i zastala nasred Ceste br. 7, prednjih nogu s jedne strane isprekidane bijele crte, a stražnjih s druge. Njezine tamne oči blago promatraju Richieja Toziera. U tim očima on čita zanimanje, ali ne i strah.

On je gleda u čudu; možda je to znamen ili nekakva Madame Azonka³⁴ ili neko slično sranje. A tad se, sasvim neočekivano, prisjeti gospodina Nella. Kako li ih je samo prestrašio onog dana kad se okomio na njih poslije Billove priče, i Benove priče i Eddiejeve priče!

Vraški malo im je falilo da svi ne iskoče iz kože.

A sad, gledajući u jelena, Richie duboko udahne i shvati da govori jednim od svojih Glasova... ali prvi put u dvadeset pet i više godina to je Glas irskog murjaka, onaj koji je uvrstio u svoj repertoar poslije onog znamenitog dana. Glas izlazi kotrljajući se usred jutarnje tišine poput krupne kugle za kuglanje - glasniji je i veći nego što bi Richie mogao povjerovati:

„Isuse premili na križu! Što fina cura ko ti radi u ovoj divljini, dušo? Isuse premili! Vraćaj se kući prije neg te tužim ocu O'Staggersu!“

Prije nego što su odjeci njegova glasa zamrli, prije no što mu je prva osupnuta sojka uspjela prigovoriti zbog svetogrđa, košuta trzne repićem prema njemu kao zastavicom i izgubi se u izmaglicom obavijenim jelama s lijeve strane ceste, a za sobom ostavi samo hrpicu brabonjaka koji su dokaz da čak i u trideset sedmoj godini Richie Tozier zna s vremena na vrijeme „dobro okinuti“.

Richie se počne smijati. Najprije se samo smijulji, a onda shvaća koliko je smiješan - stoji u svanuće u Maineu, pet tisuća kilometara od kuće i viče na jelena Glasom irskog murjaka. Smijuljenje se pretvori u hihotanje, hihot postaje grohot, grohot urlanje od smijeha i naposljetku se mora držati za automobil dok mu se suze slijevaju niz lice, a on se pita hoće li se možda upiškiti ili nešto slično. Svaki put kad se malo pribere, svrne pogled na onaj mali grumen brabonjaka iz kojeg se puši i ponovno se počne valjati od smijeha.

Ržući i smijuljeći se, napokon uspijeva ponovno sjesti za upravljač i ponovno upaliti

Mustangov motor. Orinocov kamion za prijevoz gnojiva zahrči u prolazu u zapahu vjetra. Nakon što je kamion prošao, Richie ponovno krene prema Derryju. Sad se osjeća bolje, vlada situacijom... ili je to možda samo zato što se ponovno kreće, prevaljuje kilometre, pa je i onaj san ponovno izronio.

Ponovno počinje misliti na gospodina Nella - na gospodina Nella i onaj dan pokraj brane. Gospodin Nell bio je upitao tko se dosjetio tog malog trika. Richie u mislima vidi njih petoricu kako u neprilici pogledavaju jedan u drugog i sjeća se kako je Ben najzad istupio korak naprijed, blijedih obraza, oborena pogleda, uzdrhtala lica dok se mrštio da ne bi počeo cmizdriti. Bijednik je vjerojatno pomislio da mu sljeduje pet do deset godina u Shawshanku zato što je poplavio odvode u Witchamovoj, pomisli sad Rich, ali je svejedno preuzeo odgovornost. A postupivši tako, prisilio je i ostale da istupe i podupru ga. Ili to ili da sebe smatraju negativcima. Kukavicama. Svime što njihovi televizijski junaci nisu bili. I to ih je povezalo neraskidivom vezom - bilo to dobro ili zlo. Vezalo ih posljednjih dvadeset sedam godina. Kadšto su događaji kao domino. Prva pločica sruši drugu, druga treću, i eto ti.

Kad se, pita se Richie, više nije moglo natrag? U trenutku kad su se pojavili on i Stan i prihvatili se posla, pomogli u gradnji brane? Ili kad im je Bili ispričao kako je školska fotografija njegova brata okrenula glavu i namignula mu. Možda... ali Richieju Tozieru se čini da su se pločice domina onako pravo počele rušiti kad je Ben Hanscom istupio i rekao: „Ja sam im pokazao...

2

... KAKO DA TO UČINE. JA SAM KRIV.“

Gospodin Nell je stajao tamo i gledao ga, stisnutih usana, ruku položenih na škripavi kožni opasač. Pogledao je u Bena pa u sve šire jezerce iza brane, pa onda ponovno u Bena, licem čovjeka koji ne može povjerovati svojim očima. On je bio krupan Irac, prerano posijedjele kose začešljane prema natrag u urednim valovima ispod šiljate plave kape. Oči su mu bile jasno plave, nos jasno crven. Na obrazima je imao gnjezdašca popucanih krvnih žilica. Bio je on čovjek osrednje visine, ali petorici dječaka poredanih ispred njega činilo se da je visok najmanje dva i pol metra.

Gospodin Nell otvori usta da će nešto reći, ali prije nego što je uspio, Bili Denbrough stane pokraj Bena.

„B-b-bila je to m-m-moja i-i-i-deja“, najzad je uspio reći. Prsa mu se nadmu, on duboko udahne i proguta golem grumen zraka. Dok je gospodin Nell stajao i ravnodušno ga promatrao, a sunce bacalo veličanstvene odbljeske od njegove značke, Bili uspije promucati ostatak onoga što je imao potrebu reći: nije Ben kriv, Ben je samo slučajno naišao i pokazao im kako da bolje sagrade ono što su već sagradili loše.

„I ja“, reče Eddie iznenada, i stane Benu s druge strane.

„Što ti ga je sad pa to 'i ja'?“ upita gospodin Nell. „Je 1' ti to ime i adresa, kauboju?“

Eddie pocrveni - boja mu se popela sve do korijena kose. „Ja sam bio s Billom prije no što se Ben uopće pojavio“, rekao je. „To je sve što sam želio reći.“

Richie stane pokraj Eddieja. Pomisao da bi Glas ili dva mogli malo oraspoložiti gospodina Nella, natjera mu prpošne vesele misli u glavu. No kad je bolje promislio (a takva promišljanja bila su, za Richieja, iznimno rijetki biseri), možda bi Glas ili dva mogli samo pogoršati situaciju. Gospodin Nell nije djelovao kao da je, kako bi Richie to kadšto nazivao, kehereće raspoložen. Zapravo, gospodin Nell izgledao je kao da mu je keherenje posljednje na pameti. Zato je samo rekao: „I ja sam u tome sudjelovao“, tihim glasom, a onda stavio lokot na usta.

„I ja“, reče Stan i stane pokraj Billa.

Sad su sva petorica stajala ispred gospodina Nella u vrsti. Ben se okretao s jedne strane na drugu, više nego zaprepašten - bio je gotovo preneražen njihovom solidarnošću. Na trenutak Richie je pomislio da će Plast početi prolijevati suze zahvalnice.

„Isuse“, ponovi gospodin Nell. Premda je zvučao duboko zgađen, njegovo je lice odjednom izgledalo kao da bi se rado nasmiješilo. „Veće bijednike nisu moje oči vidjele. Kad bi vaši znali gdje ste, večeras bi bilo vrućih guza. Ionako nisam siguran da ih neće bit.“

Richie se više nije mogao suzdržati; njegova se usta jednostavno razvale, a onda si dadu oduška, kao što su to često činila.

„Kako život u domaji, ha, šefe Nell?“ zatrubila su. „Ah, jeste pravi melem za umorno oko, dakako, pristao muž, ponos i dika one stare kurv - „

„Bit će tebi začas ponos i dika po turu hlača, sinko moj“, reče gospodin Nell suho.

Bili se okrene prema Richieju i zareži: „Za ime b-b-božje, R-R Richie, u-u-umukni!“

„Dobar savjet, gospodičiću William Denbrough“, reče gospodin Nell. „Kladim se da Zack ne zna da si ovdje u Jalovini i da se igraš usred plovećih govana, ha?“

Bili ponikne pogledom, odmahne glavom. Na obrazima su mu se žarile divlje ruže.

Gospodin Nell pogleda Bena. „Ne sjećam se tvog imena, sinko.“

„Ben Hanscom, gospodine“, šapne Ben.

Gospodin Nell kimne glavom i ponovno pogleda branu. „Ovo je bila tvoja zamisao?“

„Kako da se sagradi, aha.“ Benov šapat je sad bio jedva čujan.

„E pa, ti si vraški dobar inžinir, debeli, al nemaš blagog pojma o Jalovini il' o Derryjevskoj kanalizaciji, ha?“

Ben odmahne glavom.

Gospodin Nell mu reče, ne baš neljubazno: „Ima dva kraka sistema. Jedan krak nosi tvrdi ljudski izmet - govna, da proste tvoja fina uha. Drugi krak nosi otpadnu vodu - vodu koja se pušta u zahodima ili teče u odvode iz sudopera i veš-mašina i tuševa; to je i voda koja teče niz slivnike u gradsku kanalizaciju.

E sad, uklanjanjem tvrdih otpadnih tvari nisi izazvao nevolje, Bogu hvala - sve se to upumpava u Kenduskeag malo niže odavde. Vjerojatno se kilometar nizvodno na suncu suše hrpe poprilično velkog dreka zahvaljujući tome što si učinio, al možeš bit siguran u to da se zbog tog nikom govna nisu zalijepila za plafon.

Al' što se otpadne vode tiče... e pa, za nju nema pumpi. To se sve slijeva nizbrdo kroz ono što inžiniri zovu gravitacijskim odvodima. A kladit ću se da znaš gdje svi ti gravitacijski odvodi završavaju, ha, debeli?“

„Tamo gore“, reče Ben. Pokaže na područje iza brane, područje koje su velikim dijelom potopili. Učinio je to ne dižući pogled. Velike suze počele su mu polako kliziti niz obraze. Gospodin Nell se pretvarao da to ne primjećuje.

„Tako je, bucko moj. Svi se ti gravitacijski odvodi izlivaju u potoke koji se izlivaju u gornju Jalovima. U stvari, puno tih potoka koji curkaju s vrha jesu otpadne vode i ništa više koje izlaze iz odvoda koje se i ne vidi, tolko su duboko zakopani u grmlju. Govna idu jednim putem a sve ostalo drugim, Bogu hvala na ljudskoj pameti. Je 1' vam palo na pamet da ste proveli cijeli cjelcati dan brčkajući se u pišalini i lukšiji grada Derryja?“

Eddie istog trenutka počne soptati, pa se morao poslužiti aspiratorom.

„A što jeste uspjeli je povratit vodu u šest od osam središnjih akumulacija koje opslužuju Witchamovu i Jacksonovu i Kansas Street i četiri ili pet uličica između njih.“ Gospodin Nell se suho upilji u Billa Denbrougha. „A jedna od njih spojena je i na tvoje vlastito ognjište i dom, mladi gospon Denbrough. I tako, imamo sudopere koje ne otiču, veš-mašine koje ne izbacuju vodu, a odvodne cijevi veselo se izlivaju u podrume - „

Ben suho zaskviči. Ostali se okrenu prema njemu, a onda pogledaju u stranu. Gospodin Nell položi krupnu šaku na dječakovo rame. Koža na njoj bila je ogrubjela i tvrda, ali je u tom trenutku bila i nježna.

„No-no. Nema potrebe za uzrujavanjem, debeli. Možda i nije tako strašno, bar ne još; možda sam trunčicu pretjerao da bi bio siguran da ćeš shvatit što želim reć. Poslali su me amo da vidim da nije palo drvo preko rječice. To se događa svako malo. Nema potrebe da netko osim mene i vas pet zna da nije bilo samo to. Imamo i važnijih stvari za brinut u gradu ovih dana nego što je malo zajažene vode. Reći ću u svom izvještaju da sam lociro mjesto gdje se drvo srušilo i da su naišli neki dečki i pomogli mi ga maknut s puta vodi. Neću vas spominjat poimence. Nećete dobit kazne jer ste gradili branu u Jalovini.“

Promotri njih petoricu. Ben je mahnito brisao oči rupčićem. Bili je zamišljeno gledao u branu; Eddie je u jednoj ruci držao aspirator; Stan je stajao blizu Richieja jedne ruke položene na Richiejevu nadlakticu, spremne za stisak - snažan - pokaže li Richie i najmanji znak namjere da kaže nešto drugo osim hvala lijepa.

„Vi, dečki, nemate što tražit na ovako prljavom mjestu“, nastavi gospodin Nell. „Tu vjerojatno ima šezdeset raznih bakterija koje se tu razmnožavaju.“ Bakterije je zazvučalo kao baterije, kao ono što ti treba po mraku da ti osvjetljava put. „Izmet na jednoj strani, potoci puni pišaline i otpadnih voda, otpad i splačine, kukci i grmlje, živi pijesak... nemate što tražit na tako prljavom mjestu. Četri čista gradska parka u kojima bi vi dečki mogli igrat košarku cijeli cjelcati dan a ja vas uvatim tu dolje. Isusa mu milog!“

„N-n-nama se s-s-sviđa ovdje“, izleti Billu, prkosno. „K-k-kad dođemo o-o-ovamo, n-nnitko nam ne o-o-ometa f-f-frekvenciju.“

„Šta reče on?“ upita gospodin Nell Eddieja.

„Rekao je da nam ovdje dolje nitko ne ometa frekvenciju“, reče Eddie. Glas mu je bio utanjen i piskutav, ali i nedvojbeno odlučan. „A u pravu je. Kad dečki kao što smo mi odemo u park i kažemo da hoćemo igrati bejzbol, ostali dečki kažu naravno, hoćete biti na drugoj ili na trećoj bazi?“

Richie zahihoće. „Eddie ga je dobro okinuo! Bingo!“

Gospodin Nell okrene glavu i pogleda ga.

Richie slegne ramenima. „Oprostite. Ali je u pravu. I Bili je u pravu. Nama se ovdje sviđa.“

Richie je pomislio da će se gospodin Nell na to ponovno naljutiti, ali murjak bijele kose ga iznenadi - iznenadi ih sve - smiješkom. „Aha“, rekao je. „I meni se ovdje sviđalo kad sam bio mali, nego što. I neću vam zabranit. Al' poslušajte što ću vam sad reć.“ Uperi prst u njih i oni se svi ozbiljno zagledaju u njega. „Ako budete dolazili amo igrat se, ima da dolazite ovako grupno ko što ste sad. Zajedno. Razumijete vi mene?“ Kimnuli su glavama.

„To znači zajedno - uvijek. Nikakvih skrivača ili takvih igri u kojima svaki ode na svoju stranu. Svi znate što se događa u ovom gradu. Svejedno, ne zabranjujem vam da dolazite amo, najviše zato što bi ionako došli. Al' za vaše dobro, tu ili negdje drugdje - držte se zajedno.“ Pogledao je Billa. „Ne slažeš se sa mnom, mladi gospon Bili Denbrough?“

„Ali n-n-ne, gospodine“, reče Bili. „D-d-držat ćemo se z-z-zaj - „

„Meni je to dovoljno“, reče gospodin Nell. „Daj ruku.“ Bili pruži ruku i gospodin Nell se rukuje s njim. Richie se otrese Stana i iskorači.

„Dašta, gospodine Nell, anđeo med ljudima, eto što ste! Fin čovjek! Fin, fin čovjek!“ Pruži ruku, zgrabi ogromnu Irčevu šapu i prodrmaje silovito, cereći se od uha do uha. Zbunjenom gospodinu Nellu dječak je sličio na užasnu parodiju Franklina D. Roosevelta.

„Hvala ti, mali“, reče gospodin Nell, povlačeći ruku. „Poradi malo na tome. Zasad zvučiš ko Irac otprilike kolko i Groucho Marx.“

Ostali se dječaci nasmiju, većinom s olakšanjem. Još dok se smijao, Stan je uputio Richieju prijekoran pogled: Odrasti, Richie!

Gospodin Nell rukuje se sa svima; Benovu ruku stegne posljednju. „Nemaš se čega stidit, osim loše procjene, debeli. A što se onog tamo tiče... to si vidio u knjizi kako se to radi?“

Ben odmahne glavom.

„Sam si se dosjetio?“

„Da, gospodine.“

„E pravi si Einstein! Jednog ćeš dana radit važne stvari, ne sumnjam u to. Al Jalovina nije mjesto za njih.“ Ogleda se zamišljeno. „Ni jedna važna stvar nikad neće tu bit napravljena. Gadno mjesto.“ On uzdahne. „Srušite to, dečki dragi. Odma'. A ja ću lijepo sjest' u hladovinu ovog grma i počinut' dok vi to radite.“ Dok je izgovarao posljednje riječi, pogleda porugljivo u Richieja, kao da ga izaziva na još jedan opsesivni ispad.

„Da, gospodine“, reče Richie skromno, i to je bilo sve. Gospodin Nell kimne glavom, zadovoljan, a dječaci se bace na posao, ponovno se uzdajući u Bena - ovaj put da im pokaže najbrži način kako da sruše ono što im je pokazao kako da sagrade. Za to vrijeme, gospodin Nell izvadi smeđu bocu iz košulje i svojski potegne. Zakašlje, a onda šišteći ispusti dah i zagleda se u dječake vodnjikavim, dobroćudnim očima.

„A što bi to moglo bit u boci, gospon?“ upita Richie s mjesta gdje je stajao do koljena u vodi.

„Richie, možeš li ti umuknuti?“ sikne Eddie.

„Ovo?“ Gospodin Nell pogleda Richieja s blagim iznenađenjem pa ponovno u bocu. Na njoj nije bilo nikakve naljepnice. „Ovo je sirup bogova protiv kašlja, dečko moj. A sad da vidimo je 1' znaš grbit leđa tako brzo ko što pleteš jezikom.“

3

BILL I RICHIE POSLIJE SU HODALI NIZ WITCHAMOVU. BILL JE GURAO SREBRENICA; nakon gradnje, a potom i rušenja brane, nije imao snage potrebne da bi Srebrenka potjerao do optimalne brzine. Oba su dječaka bila prljava, raščupana i prilično iscrpljena.

Stan ih je upitao hoće li svratiti do njega igrati Monopoly ili Čovječe, ne ljuti se ili nešto slično, ali nitko nije htio. Bilo je već kasno.

Ben, umoran i potišten, reče da će otići kući i pogledati je li netko vratio njegove knjige koje je jučer posudio iz knjižnice. Tome se toplo nadao, budući da je Gradska knjižnica inzistirala da se na svakoj kartici knjige u džepiću upiše ne samo ime nego i adresa onoga tko ju je posudio.

Eddie je rekao da će gledati The Rock Show na televiziji zato što će nastupiti Neil Sedaka, a on želi vidjeti je li Neil Sedaka crnac. Stan reče Eddieju da ne bude glup, Neil Sedaka je bijelac, vidi se da je bijelac po tome kako pjeva. Eddie je tvrdio da se po tome kako netko pjeva ne može ništa ustanoviti; do prošle godine bio je uvjeren da je Chuck Berry bijelac, ali kad je on nastupio u Bandstandu, ispostavilo se da je crnac.

„Moja majka još misli da je bijelac, i to je dobro“, reče Eddie. „Ako sazna da je crnac, vjerojatno mi više neće dati da slušam njegove pjesme.“

Stan se okladi s Eddiejem u četiri stripa da je Neil Sedaka bijelac i njih dvojica krenu Eddiejevoj kući srediti to pitanje.

I tako Bili i Richie krenu smjerom koji će ih dovesti do Billove kuće, ne govoreći puno. Richie se uhvati kako razmišlja o Billovoj priči o fotografiji koja je okrenula glavu i namignula. Usprkos umoru, padne mu na um ideja. Bila je suluda... ali i na neki način privlačna.

„Billy, stari moj“, reče on. „Počinimo načas. Pet minuta. Mrtav sam.“

„N-n-nisam ja te s-s-sreće“, reče Bili, ali stane, pažljivo položi Srebrenka uz rub zelenog travnjaka bogoslovije i njih dvojica sjednu na široke kamene stube koje su vodile do nezgrapne crvene viktorijanske građevine.

„Kakvog li d-d-dana“, reče Bili utučeno. Ispod očiju je imao tamnoljubičaste mrlje. Lice mu je izgledalo blijedo i izmučeno. „N-n-nazovi svoje kad s-s-stignemo k m-m-meni da ne pp-popizde.“

„Aha. Možeš si misliti. Čuj, Bili - „ Richie pošuti načas, misleći na Benovu mumiju, Eddiejeva gubavca i na ono o čemu im je Stan zamalo ispričao. Na trenutak mu se nešto motalo po glavi, nešto u vezi s onim spomenikom Paulu Bunyanu kod City Centera. Ali je to bio samo san, zaboga.

On odagna te nevažne misli i počne.

„Pođimo k tebi, što kažeš na to? Da zavirimo u Georgiejevu sobu. Hoću vidjeti tu sliku.“

Bili pogleda u Richieja, zgranut. Pokušao je nešto reći, ali nije mogao; njegova je zgranutost bila odveć duboka. On se zadovolji time da samo divlje odmahne glavom. Richie reče: „Čuo si Eddiejevu priču. I Benovu. Vjeruješ li u ono što su rekli?“

„N-n-ne znam. M-m-mislim da su sigurno n-n-nešto v-v-vidjeli.“

„Aha. I ja. Mislim da bi i sva ova ubijena djeca imala štošta ispričati. Jedina razlika između Bena i Eddieja i one druge djece jest ta da Bena i Eddieja nisu dohvatili.“

Bili podigne obrve, ali nije pokazivao da je jako iznenađen. Richie je pretpostavio da je i Bili došao do tog zaključka. On nije znao dobro govoriti, ali nije bio tup.

„Mućni glavom malo o tome, Veliki Bille“, reče Richie. „Neki se tip možda oblači u klauna i ubija djecu. Ne znam zašto to želi, ali nitko ne zna zašto luđaci čine to što čine, je li tako?“

„T-t-tak - „

„Tako je. To nije puno drukčije od Jokera iz stripa o Batmanu.“ Richie bi se uzbudio samo od toga što bi svoje ideje slušao izgovorene naglas. Nakratko se upita pokušava li on zaista nešto dokazati ili samo baca dimnu zavjesu od riječi kako bi vidio Georgeovu sobu, onu sliku. No to vjerojatno nije ni važno. Ta dovoljno je samo to što vidi kako Billove oči iskre od uzbuđenja.

„Ali k-k-kamo se uklapa s-s-slika?“

„Što ti misliš, Bili?“ Tihim glasom, ne gledajući Richieja, Bili reče da slika nema nikakve veze s ubojstvima. „Mislim da je to bio samo G-G-Georgiejev d-d-duh.“

„Duh u fotografiji?“

Bili kimne glavom.

Richie se zamisli nad time. Ideja s duhovima njegovu dječjem umu nije bila nikakav problem. On je bio uvjeren da duhovi postoje. Njegovi su roditelji bili metodisti, i Richie je svake nedjelje išao u crkvu, a četvrtkom navečer na sastanke Mladih metodista. Već je prilično puno znao o Bibliji, i znao da Biblija vjeruje u svakojake ludosti. Prema Bibliji, sam Bog je barem trećinom Duh - a to je tek početak. Vidjelo se da Biblija vjeruje u demone, jer je Isus istjerao hrpu njih iz jednog tipa. Pravih vražićaka. A kad je Isus upitao tog tipa s demonima kako se zove, javili su se demoni i odgovorili tako da su mu rekli neka se nosi u Legiju stranaca. Ili nešto slično. Biblija je vjerovala u vještice, jer zašto bi u protivnom u njoj pisalo: „I ne ostavi vješticu na životu“? Neke stvari iz Biblije bile su bolje čak i od hororstripova. Ljude kuhaju u ulju, a neki se objese, kao Juda Iskariotski; pa priča o tome kako je zli kralj Ahaz pao s kule a psi su došli i polizali njegovu krv; masovna ubojstva djece koja su popratila rođenje Mojsija i Isusa Krista; ljudi koji ustaju iz grobova ili se vinu u zrak; vojnici koji čarolijama ruše zidove; proroci koji vide budućnost i bore se protiv nemani. Svega je toga bilo u Bibliji i svaka je riječ bila istinita - tako je govorio velečasni Craig i tako su govorili Richiejevi starci i tako je govorio Richie. On je bio potpuno spreman povjerovati u mogućnost Billyjeva tumačenja; no mučila ga je logika.

„Ali rekao si da si se uplašio. Zašto bi te Georgiejev duh želio uplašiti, Bili?“

Bili stavi ruku na usta i obriše ih. Ruka mu je lagano drhtala. „V-v-vjerojatno se ljuti na m-m-mene. Jer je u-u-ubijen. Ja sam k-k-kriv. Ja s-s-sam ga p-p-poslao van s č-č-č - „ Nije uspio izgovoriti tu riječ, pa je umjesto toga zamahnuo rukom po zraku. Richie kimne glavom da bi pokazao da shvaća što Bili želi reći... ali ne i u znak potvrde te tvrdnje.

„Ja ne mislim tako“, reče on. „Da si ga ubo u leđa ili pucao u njega, to bi bilo drugo. Ili da si mu, recimo, dao da se igra punim pištoljem tvog tate pa da se upucao njime. Ali to nije bio pištolj, bio je to samo brodić. Ti mu nisi želio zlo; zapravo...“ Richie podigne jedan prst i odvjetnički zamigolji prema Billu, „... samo si želio da se dijete malo zabavi, nije li tako?“

Bili se pokuša sjetiti tog dana - očajnički se trudio. Zbog Richiejevih mu je riječi prvi put nakon nekoliko mjeseci malo laknulo glede Georgiejeve smrti, ali je postojao jedan njegov dio koji je upornom i nenametljivom odlučnošću tvrdio da se on ne bi smio bolje osjećati. Naravno da si ti kriv, tvrdio je taj dio njega; ne sasvim, možda, ali djelomice. Ako nisi, odakle onda ono hladno mjesto na trosjedu između tvoje majke i oca? Ako nisi, kako to da za stolom više nitko ništa ne govori? Sad samo zvekeću noževi i vilice sve dok to ne postane nepodnošljivo za tebe pa upitaš s-s-smiješ li ustati od stola, molim lijepo.

Bilo je to kao da je on duh, prisutnost koje govori i kreće se, ali ga se ne čuje i ne vidi baš najbolje, stvor čije se postojanje naslućuje, ali se ne prihvaća kao stvarno.

Nije mu se sviđala pomisao da je on kriv, ali jedina alternativa kojom je mogao objasniti njihovo ponašanje bila je puno gora: da su sva ljubav i pažnja koju su mu roditelji prije iskazivali bile posljedica Georgeove nazočnosti, a kad je George nestao za njega više nije ostalo ništa... a sve se to dogodilo slučajno, bez ikakva razloga. A prisloni li se uho na ta vrata, čuje se kako s druge strane pušu vjetrovi bezumlja.

Pa je tako ponovno u sjećanju prošao sve ono što je radio i osjećao i govorio na dan Georgeove smrti, jednim se dijelom nadajući da je ono što je Richie rekao istina, a drugim se jednako tako nadajući da nije. Kao Georgeov stariji brat, on nije bio baš svetac, u to nema sumnje. Svađali su se, i to često. Jamačno i tog dana?

Ne. Nisu se svađali. Prvo, Bili se još odveć osjećao kao prebijena mačka da bi zakuhao poštenu svađu s Georgeom. Bio je spavao, sanjao nešto, sanjao neku

(kornjaču)

smiješnu životinjicu, nije se baš mogao sjetiti, i probudio se od zvuka posustajuće kiše i Georgeova nesretnog žagorenja u blagovaonici. Upitao je Georgea što mu je. George je ušao u Billovu sobu i rekao da pokušava napraviti čamac od papira prema uputama iz Najbolje knjige igara, ali da mu ne ispada dobro. Bili je Georgeu rekao da mu donese knjigu. I dok je sad sjedio s Richiejem na stubama bogoslovije, sjetio se kako su se Georgeove oči ozarile kad je čamac od papira ispao kako valja, i kako mu je to godilo, to kako je Georgie pomislio za njega da je velika fora, faca koja ubode od prve, koji radi dok ne izradi. Ukratko, osjećao se kao veliki brat.

Georgea je taj čamac ubio, ali je Richie bio u pravu - nije to bilo kao da je Georgieju dao napunjeni revolver da se njime igra. Bili nije znao što će se dogoditi. Nikako nije mogao znati.

Udahnuo je duboko, drhtavo, kao da mu se nešto slično kamenu - nešto za što nije ni znao da je tamo - otkotrljalo sa srca. Odjednom se osjećao bolje, bolje glede svega.

Zausti da kaže to Richieju, no umjesto toga brizne u plač. Usplahiren, Richie zagrli Billa oko ramena (nakon što je najprije zirnuo uokolo da provjeri gleda li ih netko tko bi mogao pogrešno pomisliti da su oni dva pederčića).

„Sve je u redu“, reče on. „Sve je u redu, Bili, ha? Ma daj više zavrni taj pipac.“

„Nisam h-h-htio d-d-dap-p-pogine“, jecao je Bili. „T-T-TO MI N-N-NIJE BILO NAK-K-KRAJ P-P-PAMETI! „

„Isusa mu, Bili, znam da nije“, reče Richie. „Da si ga htio srediti, gurnuo bi ga niza stube ili tako nešto.“ Richie nespretno potapše Billa po ramenu i zagrli ga načas čvrsto prije nego što ga je pustio. „Daj prestani cmizdriti, može? Zvučiš kao beba.“

Malo-pomalo Bili prestane plakati. I dalje ga je boljelo, ali ta bol kao da je bila čistija, kao da se razrezao i iz sebe izvadio nešto što je unutra trulilo. A onaj osjećaj olakšanja nije jenjavao.

„N-n-nisam htio da p-p-pogine,“ ponovi Bili, „a ako n-n-nekom k.k-kažeš da s-s-sam p-p-plakao, r-r-razbit ću ti n-n-nos.“

„Neću reći“, reče Richie. „Ne brini se. On ti je bio brat, zaboga. Jebote, da je meni brat ubijen, plakao bih kao kišna godina.“

„Ti n-n-nemaš b-b-brata.“

„Da, ali da ga imam.“

„S-s-stvamo bi p-p-plakao?

„Nego.“ Richie zastane, motreći Billa kutom oka, pokušavajući zaključiti je li Bili zaista završio s plačem. Bili je još krpom za šmrklje brisao crvene oči, ali Richie zaključi da vjerojatno jest. „Želio sam samo reći da ne znam zašto bi te George progonio. Pa zato mislim da slika možda ima neke veze s... pa s onim drugim. S klaunom.“

„M-m-možda G-G-George ne zna, m-m-možda m-m-misli - „

Richie je shvatio što Bili pokušava reći i odmahne na to rukom. „Kad otegneš papke, doznaš sve što su ljudi o tebi mislili, Veliki Bille.“ Govorio je blagim tonom velikog učitelja koji ispravlja tupave ideje nekog provincijalca. „To je u Bibliji. Tamo piše: 'Pa premda sad u zrcalu ne možemo vidjeti puno, kad umremo, vidjet ćemo kroza nj kao da je prozor.' To je u Prvoj poslanici Solunjanima ili Drugoj Babiloncima, zaboravio sam gdje. A to znači - „

„S-s-shvaćam što z-z-znači“, reče Bili.

„Pa što kažeš?“

„Ha?“

„Hajdemo u Georgeovu sobu i pogledajmo. Možda ćemo naći neki trag o tome tko ubija svu tu djecu.“

„B-b-bojim se.“

„I ja“, reče Richie, pomislivši kako je to samo još malo pijeska u oči, nešto tek toliko da kaže nešto što bi pokrenulo Billa, no u tom mu se trenutku nešto teško okrene u utrobi i on otkrije da je to istina: umire od straha.

4

DVA DJEČAKA UVUKU SE U KUĆU DENBROUGHOVIH KAO DUHOVI. Billov je otac još bio na poslu. Sharon Denbrough bila je u kuhinji i čitala neko džepno izdanje za kuhinjskim stolom. Miris večere - bakalar - doplovi u predsoblje. Richie nazove svoje kako bi njegova mama znala da nije mrtav, nego da je kod Billa.

„Tko je tamo?“ vikne gospođa Denbrough dok je Richie spuštao slušalicu. Oni se skamene, gledajući jedan drugog puni krivnje. Onda se Bili oglasi: „J-j-ja sam, mama. IR-R-R-R - „

„Richie Tozier, gospođo“, vikne Richie.

„Bok, Richie“, otpozdravi gospođa Denbrough, isključenog glasa, kao da je i nema. „Hoćeš ostati na večeri?“

„Hvala, gospođo, ali mama će doći po mene za nekih pola sata.“

„Reci joj da sam je pozdravila, hoćeš?“

„Da, gospođo, naravno da hoću.“

„H-h-hajde“, šapne Bili. „D-d-dosta b-b-brljanja.“

Oni odu na kat i niz hodnik do Billove sobe. Bila je uredna za dječaka, što znači da bi majci dotičnog dječaka pogled na nju izazvao samo blagu glavobolju. Police su bile prepune razbacanih zbirki knjiga i stripova. Na radnom stolu bilo je još stripova, plus još nekoliko maketa i igračaka, te hrpa singlica. Na stolu je stajao i stari uredski pisaći stroj tipa Undenwood. Njegovi su mu ga poklonili prije dvije godine za Božić i Bili je na njemu ponekad pisao priče. Činio je to malo učestalije poslije Georgeove smrti. Pretvaranje da je netko drugi kao da mu je donosilo duševni mir.

Na podu preko puta kreveta nalazio se gramofon s gomilom zgužvane odjeće naslagane na poklopcu. Bili složi odjeću u ladice komode, a onda uzme ploče sa stola. Prebere po njima, uzme pet-šest. Stavi ih na debelu osovinu gramofona i uključi uređaj. Fleetwoodovci zapjevaju „Come Softly Darling“.

Richie začepi nos.

Bili se nakesi, iako mu je srce mahnito tuklo. „O-O-oni ne v-v-vole rock'n'roll“, reče. „Ovo su mi p-p-poklonili za r-r-rođendan. A i dvije ploče P-P-Pata B-B-Boonea i T-TTommyja Sandsa. Puštam L-L-Little R-R-Rieharda i S-S-Screaming Jay H-H-Hawkinsa kad nisu kod kuće. Ali ako bude čula g-g-glazbu, p-p-pomislit će da smo u m-m-mojoj sobi. D-d-dođi.“

Georgeova se soba nalazila preko puta hodnika. Vrata su bila zatvorena. Richie ih pogleda i obliže usne.

„Ne zaključavaju ih?“ šapne on Billu. Odjednom se uhvati kako se nada da jesu zaključana. Odjednom mu je bilo teško povjerovati da je ovo bila njegova zamisao.

Bili, blijeda lica, odmahne glavom i okrene kvaku. Uđe i okrene se prema Richieju. Trenutak potom uđe i Richie. Bili za njima zatvori vrata i priguši glazbu Fleetwoodovaca.

Richie se lagano lecne na tihi zvuk škljocanja brave.

Osvrne se, istodobno strašljivo i silno radoznalo. Prvo što je primijetio bila je suha ustajalost zraka - Ovdje dugo nitko nije otvorio prozor, pomislio je. Ma što, ovdje dugo nitko nije disao. Zapravo je to takav osjećaj. On se malo strese na tu pomisao i ponovno obliže usne.

Pogled mu padne na Georgeov krevet i on zamisli Georgieja kako sad spava ispod pokrivača od zemlje na groblju Mount Hope. I trune. A ruke mu nisu prekrižene jer je za taj stari obred potrebno imati dvije ruke, a Georgie je pokopan samo s jednom.

Richieju se iz grla otme tihi zvuk. Bili se okrene i pogleda ga upitno.

„U pravu si“, reče Richie promuklim glasom. „Ovdje je jezivo. Ne shvaćam kako si mogao podnijeti da uđeš sam.“

„O-o-on mi je bio b-b-brat“, reče Bili jednostavno. „Ponekad p-p - poželim, eto.“

Na zidovima su bili posteri - posteri za malu djecu. Na jednom je bio Tom Terrific, crtani lik iz serije Captain Kangaroo. Tom je skakao preko glave i pruženih ruku Crabbyja Appletona koji je, naravno, bio skroz-naskroz pokvaren. Na drugom su bila tri nećaka Patka Paška, kako marširaju u divljinu sa svojim šubarama od rakunove kože. Na trećem, koji je George osobno obojio, bio je prikazan Mr. Do kako zadržava promet da bi skupina dječice na putu u školu mogla prijeći ulicu. MR. DO KAŽE DA PRIČEKAŠ PROMETNIKA! pisalo je ispod.

Klinjo se nije baš držao crta, pomisli Richie, a onda zadrhti. A klinjo se nikad u tome neće ni popraviti. Richie pogleda u stol pokraj prozora. Gospođa Denbrough je na njemu složila sve Georgeove učeničke knjižice, poluotvorene. I dok ih je gledao, znajući da ih nikad neće biti više, znajući da je Georgie umro prije nego što je naučio bojiti a da pritom ne prijeđe preko crta, znajući da mu je život završen neopozivo i vječito sa samo tih nekoliko knjižica iz vrtića i prvog razreda, Richieja - prvi put u životu - zgromi idiotska istina smrti. Kao da mu je velik željezni sef pao na mozak i tamo se ukopao. Ja bih mogao umrijeti! vrisne njegov mozak glasom koji je odavao užas. Svatko bi mogao! Svatko!

„Bože mili, Bože“, reče on drhtavim glasom. Nije mogao reći ništa više od toga.

„Aha“, reče Bili gotovo šaptom. Sjedne na Georgeov krevet. „Pogledaj.“ Richie isprati Billov upereni prst i ugleda foto-album kako leži zatvoren na podu. MOJE FOTOGRAFIJE, pročita Richie. GEORGE ELMER DENBROUGH, 6 GODINA.

Šest godina! vrisne njegov mozak istim onim glasom kreštave izdaje. Šest godina zauvijek! Svatko bi mogao umrijeti! Sranje! Svatko, jebi ga! „Bio je o-o-otvoren“, reče Bili. „P-pprije.“

„Pa što? Zatvorio se“, reče Richie u neprilici. Sjedne na krevet pokraj Billa i pogleda album. „Puno se knjiga samo od sebe zatvori.“

„Možda s-s-stranice, ali n-n-ne i k-k-korice. Ovaj se sam z-z-zatvorio.“ Pogleda svečano u Richieja, očiju jako tamnih na blijedom, umornom licu. „A-a-ali želi da ga ti p-p-ponovno o-o-otvoriš. Eto što ja m-m-mislim.“

Richie ustane i polako priđe albumu. Ležao je ispod prozora zakriljena tankim zavjesama. Pogledavši van, Richie ugleda stablo jabuke u stražnjem dvorištu Denbroughovih. S jedne njegove kvrgave, crne grane polako se klatila ljuljačka.

On ponovno pogleda Georgeov album.

Osušena mrlja boje kestena obojila je gusto zbijene stranice u sredini. Mogao je to biti stari kečap. Naravno; bilo je lako zamisliti Georgea kako lista album dok jede hrenovku u pecivu ili veliki hamburger iz kojeg se cijedi; odgrižeš velik zalogaj, a malo kečapa iscuri na album. Mala djeca uvijek rade takva sranja. Mogao je to biti kečap. Ali je Richie znao da nije.

Na trenutak dodirne album, pa povuče ruku. Bio je hladan. Ležao je na mjestu gdje je jarko ljetno sunce padalo na njega kroz lagani filtar tankih zavjesa cijeli dan, ali je bio hladan na dodir.

Ma, pustit ću ga na miru, pomisli Richie. Ionako ne želim pogledati taj glupi stari album, vidjeti puno nepoznatih ljudi. Mislim da ću možda Billu reći da sam se predomislio i da možemo otići u njegovu sobu i neko vrijeme čitati stripove, a onda ću ja otići kući, večerati i otići rano u krevet jer sam prilično umoran, a kad se sutra ujutro probudim, jamačno ću biti siguran da je to bio kečap. Eto što ću učiniti. Bingo.

I tako je otvorio album rukama koje kao da su bile tisuću kilometara od njega, na svršecima dugih plastičnih ruku, i gledao lica i mjesta u Georgeovu albumu, tetke, stričeve, bebe, kuće, stare Fordove i Studebakere, telefonske žice, poštanske sandučiće, plotove, brazde od kotača ispunjene blatnom vodom, vrtuljak na sajmu okruga Esty, vodotoranj, ruševine Kitchenerove željezare -

Prsti su mu letjeli sve brže i odjednom su stranice bile prazne. Prelista unatrag. Nije to želio, ali se nije mogao suzdržati. Tu se nalazila fotografija središta Derryja, Main Street i Canal Street, negdje iz 1930., a iza nje nije bilo više ničeg.

„Ovdje nema nikakve Georgeove školske slike“, reče Richie. Pogleda u Billa s mješavinom olakšanja i ogorčenja. „Kakvu si mi to priču pokušao prodati, Veliki Bille?“

„Š-š-što?“

„Ova fotografija središta grada iz starih dana posljednja je u albumu. Sve ostale stranice su prazne.“

Bili ustane s kreveta i pridruži se Richieju. Pogleda fotografiju središta Derryja kakvo je bilo prije gotovo trideset godina, staromodne automobile i kamione, staromodne ulične svjetiljke s pregrštima kugli poput velikih bijelih grozdova, pješake pokraj Kanala uhvaćene u pola koraka škljocajem fotoaparata. Okrenuo je stranicu i, baš kao što je Richie rekao, tamo nije bilo ničeg.

Ne, čekaj - nije da nema baš ničeg. Evo kutnog uloška, nešto što najčešće služi za umetanje fotografija.

„B-b-bila je tu“, reče on i kucne po ulošku. „G-g-gledaj.“

„Dovraga! Što misliš da se dogodilo s njom?“

„N-n-ne z-z- znam.“

Bili je bio uzeo album od Richieja i sad ga je držao u krilu. Listao je stranice unatrag, tražeći Georgeovu sliku. Uskoro odustane - ali stranice nisu. Same su se okretale, listale se polako ali uporno, uz jak šum. Bili i Richie se pogledaju, razrogačenih očiju, a potom ponovno spuste pogled.

Album ponovno stigne do posljednje fotografije i stranice se prestanu okretati. Bilo je to središte Derryja u tonovima sepije, grad kakav je bio davno prije nego što su se i Bili i Richie rodili.

„Hej !“ reče Richie naglo i uzme album od Billa. U njegovu glasu sad nije bilo straha i lice mu je odjedanput bilo puno čuđenja. „Sveca mu!“

„Što je? Što je b-b-bilo?“

„Mi! Eto što je! Sveca mu, gledaj!“

Bili uhvati jedan kraj albuma. Pognuti nad njim, dijeleći ga, izgledali su kao dječaci na probi zbora. Bili udahne naglo i Richie je znao da je i on primijetio.

Uhvaćena ispod sjajne površine ove stare crno-bijele fotografije, dva dečkića hodala su niz Main Street prema mjestu gdje presijeca Center Road - mjestu gdje Kanal ponire pod zemlju iduća dva kilometra. Ona dva dječaka jasno su se vidjela na pozadini niskog betonskog zida uz rub Kanala. Jedan je imao na sebi hlače do koljena. Drugi nešto što je izgledalo gotovo kao mornarsko odijelo. Na glavi mu se kočoperila kapa od tvida. Bili su okrenuti prema kameri iz tričetvrt profila, zagledani u nešto na drugoj strani ulice. Dječak u hlačama do koljena bio je Richie Tozier, bez ikakve sumnje. A dječak u mornarskom odijelu i kapi od tvida bio je Mucavi Bili.

Zurili su u sebe na slici gotovo triput starijoj od njih, hipnotizirani. Richieju se naglo osuše usta i postanu glatka kao staklo. Nekoliko koraka ispred dječaka na slici hodao je muškarac koji je pridržavao obod svog šešira, s vječito zaustavljenim kaputom koji je za njim zalepršao od iznenadnog naleta vjetra. Na ulici je bilo najstarijih tipova Fordova, Pierce-Arrowa i Chevroleta s bočnim izbojcima ispod vrata.

„N-n-ne v-v-vjerujem -“ zausti Bili, no tad se fotografija pokrene.

Prvi tip Fordova automobila, koji je trebao zauvijek ostati na sredini raskrižja (ili barem dok se kemikalije potpuno ne razgrade) prođe kroza nj, uz izmaglicu ispušnih plinova koja mu se dizala iz ispuha. Odveze se prema Up-Mile Hillu. Mala bijela ruka proviri kroz prozor s vozačke strane signalizirajući skretanje ulijevo. Skrene u Court Street, prođe iza bijelog ruba fotografije i izvan vidokruga.

Oni Pierce-Arrowi, Chevroleti, Packardi - svi se oni počnu kotrljati, pazeći da jedni drugima ne upadnu u putanju prolaza kroz raskrižje. Poslije dvadeset osam godina, repovi kaputa onog muškarca najzad se spuste. On si čvršće natuče šešir na glavu i produži dalje.

Dva dječaka dovrše okret, okrenu se en face, i trenutak potom Richie ugleda ono u što su njih dvojica gledala: neko šugavo pseto dokaska preko Center Streeta. Dječak u mornarskom odijelu - Bili - podigne dva prsta do kutova usta i zazviždi. Zapanjen toliko da se nije mogao ni pomaknuti ni misliti, Richie shvati da čuje zvižduk, čuje nepravilan zvuk rada automobilskih motora nalik na šivaće strojeve. Zvuci su bili jedva čujni, poput zvukova koji se čuju kroz debelo staklo, ali su se čuli.

Pas pogleda prema dvojici dječaka, a potom nastavi kaskati. Dječaci pogledaju jedan drugog pa se nasmiju kao vjeverice. Pođu dalje, a onda Richie u kratkim hlačama zgrabi Billyja za ruku i pokaže prema Kanalu. Oni se okrenu u tom smjeru.

Ne, pomisli Richie, ne činite to, nemojte -

Oni odu do niskog betonskog zida i odjednom iznad ruba Kanala iskoči klaun poput nekog zastrašujućeg jopca, klaun s licem Georgieja Denbrougha, kose zalizane prema natrag, usana razvučenih u užasan cer pun krvareće šminke, crnih rupa umjesto očiju. Jednom je rukom držao tri balona na uzici. Drugom je posegnuo za dječakom u mornarskom odijelu i uhvatio ga za vrat.

„N-n-ne!“ zavapi Bili i posegne za slikom.

Posegne u sliku.

„Stani, Bille“' vikne Richie i zgrabi ga.

Gotovo je zakasnio. Vidio je kako vrhovi Billovih prstiju prolaze kroz površinu fotografije u taj drugi svijet. Vidio je kako vrhovi prstiju prelaze iz tople ružičaste boje živog mesa u mumificiranu žućkasto-smeđu boju koja je na starim fotografijama prolazila kao bijela. Usto su postali mali i odvojeni. Poput one čudne optičke varke kad netko gurne ruku u staklenu zdjelu punu vode: dio ruke ispod vode kao da pluta, odvojen od tijela, nekoliko centimetara od ostatka ruke izvan vode.

Cijeli niz poprečnih posjekotina presiječe Billove prste na mjestu gdje su prestajali biti njegovi prsti, a postajali fotoprsti; kao da je prste gurnuo u lopatice ventilatora umjesto u fotografiju.

Richie ga zgrabi za podlakticu i potegne iz sve snage. Obojica se prevale na pod.

Georgeov album udari o pod i zatvori se uz suhi prasak. Bili gurne prste u usta. U oči mu navru suze bola. Richie je vidio kako mu krv teče niz dlan do zapešća u tankim mlazovima.

„Daj da vidim“, reče on.

„B-b-boli“, reče Bili. Pruži ruku Richieju, dlana okrenutog prema dolje. Po kažiprstu, srednjem prstu i prstenjaku pružala se mreža posjekotina nalik na ljestvice. Mali je prst jedva dotaknuo površinu fotografije (ako je ona uopće imala površinu) i premda taj prst nije bio porezan, Bili je poslije rekao Richieju da mu je nokat bio uredno odsječen, kao pedikerskim škaricama.

„Isuse mili, Bili“, reče Richie. Flasteri. To je jedino čega se mogao sjetiti. Bože, kako su imali sreće! Da nije povukao Billovu ruku kad jest, moglo mu je otkinuti prste, a ne ih samo jako porezati. „Moramo ih pokrpati. Tvoja bi majka mogla - „

„Ne o-o-obaziri se na m-m-moju m-m-majku“, reče Bili. Ponovno dohvati album i nekoliko kapi krvi kapne na pod.

„Ne otvaraj to čudo ponovno!“ vikne Richie, sluđeno hvatajući Billa za rame. „Isuse Bože, Bili, umalo si izgubio prste!“

Bili ga otrese od sebe. Brzo prelista album. Na licu mu se zrcalila mračna odrješitost koja Richieja prestraši više od bilo čega drugog. Billove su oči izgledale gotovo sumanuto. Njegovi ranjeni prsti ostavljali su po Georgeovu albumu svježu krv - još nije djelovala kao kečap, ali nakon što dobije malo vremena da se osuši, izgledat će. Naravno da hoće.

I ponovno onaj prizor iz središta grada.

Onaj je Ford stajao nasred raskrižja. Drugi automobili zaustavili su se na istim mjestima na kojima su bili i prije. Muškarac koji je hodao prema raskrižju držao se za obod svog šešira; kaput mu se ponovno napuhnuo od lepršanja.

Ona su dva dječaka nestala.

Na slici nije bilo nikakvih dječaka. Ali -

„Gledaj“, šapne Richie i pokaže prstom. Pazio je pritom da mu vrh prsta bude što dalje od fotografije. Iznad niskog betonskog zida na rubu Kanala izvirivao je luk - vrh nečeg okruglog. Nečeg sličnog balonu.

5

IZAŠLI SU IZ GEORGEOVE SOBE U POSLJEDNJI TRENUTAK. BILLOVA JE MAJKA bila glas u podnožju stuba i sjena na zidu. „Jeste li se hrvali?“ upita ona strogo. „Čula sam mukao udarac.“

„Samo m-m-malo, m-m-mama.“ Bili strogo pogleda Richieja. Ni pisnuo da nisi, govorio je taj pogled.

„E, pa hoću da prestanete s tim. Mislila sam da mi se strop ruši na glavu.“

„H-h-hoćemo.“

Čuli su je kako se vraća prema prednjem dijelu kuće. Bili je zamotao rupčić oko okrvavljene šake; bio je sve crveniji i za koji će trenutak iz njega početi kapati. Dječaci siđu do kupaonice, gdje je Bili držao šaku ispod slavine sve dok krvarenje nije prestalo. Oprane, posjekotine su izgledale tanko, ali okrutno duboko. Od pogleda na njihove bijele rubove i crveno meso odmah ispod njih, Richie osjeti mučninu u želucu. Zamota ih flasterima najbrže što je mogao.

„Vraški b-b-boli“, reče Bili.

„Pa što te uopće i spopalo da guraš ruku tamo unutra, budalo jedna?“

Bili svečano pogleda u prstenove od flastera na svojim prstima, a onda u Richieja. „Z-zzbog k-k-klauna“, reče on. „Zbog k-k-klauna koji se p-p-pretvara da je G-G-Georgie.“

„Možeš si misliti“, reče Richie. „Kao što je klaun bio taj koji se pretvarao da je mumija kad ju je Ben vidio. Kao što je klaun bio taj koji se pretvarao da je bolesna skitnica koju je Eddie vidio.“

„G-g-gubavac.“

„Da.“

„Ali j-j-je li to z-z-zaista k-k-klaun?“

„To je čudovište“, reče Richie odsječno. „Nekakvo čudovište. Nekakvo čudovište, baš ovdje, u Derryju. I ubija djecu.“

6

U SUBOTU, NEDUGO POSLIJE INCIDENTA S BRANOM U JALOVINI, GOSPODINOM Nellom i živom fotografijom, Richie, Ben i Beverly Marsh suočili su se ne samo s jednim čudovištem, već s dva i još su i platili za taj užitak. Odnosno, barem je Richie platio. Ta su čudovišta bila zastrašujuća, ali ne i zaista opasna; vrebala su svoje žrtve na platnu kinodvorane Aladdin, dok su Richie, Ben i Beverly gledali s balkona.

Jedna od nemani bio je vukodlak, kojeg je glumio Michael Langdon, i on je bio super jer je čak i kao vukodlak imao frizuru u stilu pačje guzice. Drugi je bio onaj sklepani razbijač, kojeg je glumio Gary Conway. Njega je oživio potomak Victora Frankensteina, koji je organima koji mu nisu bili potrebni za eksperiment nahranio gomilu krokodila koje je držao u podrumu. Također na programu: filmski žurnal u kojem su prikazali najnoviju parišku modu i najnovije eksplozije raketa Vanguard na Cape Canaveralu, dva crtića Warner Brothersa, crtić s Popajem i crtić s Chillyjem Willyjem (iz nekog razloga, zbog šešira koji je Chilly Willy nosio, Richie bi se počeo valjati od smijeha) te ULOMKE IZ SKORAŠNJIH ATRAKCIJA. Među skorašnjim atrakcijama bila su i dva filma koje je Richie smjesta stavio na svoj popis filmova koje mora obavezno pogledati: Oženio sam se čudovištem iz svemira i Mjehur.

Ben je za vrijeme predstave bio jako tih. Njega su zamalo maloprije spazili Henry, Belch i Victor, i Richie je pretpostavljao da je to ono što ga muči. No Ben je sasvim zaboravio na te gadove (sjedili su blizu platna, bacali jedan na drugog kutije s kokicama i zviždali). Razlog njegove utihnulosti bila je Beverly. Njezina je blizina bila tako sveprisutna, da se od toga gotovo razbolio. Koža bi mu se naježila, a ako bi se ona samo pomaknula na svom sjedištu, njegova bi se koža zažarila, kao da ima tropsku groznicu. Kad bi se njezina ruka očešala o njegovu dok je posezala za kokicama, zadrhtao bi od ushita. Poslije je pomislio da su ta tri sata u mraku pokraj Beverly bili i najdulji i najkraći sati u njegovu životu.

Richie se, ne primjećujući da je Ben duboko u raljama mladenačke ljubavi, osjećao izvrsno. Po njegovu mišljenju, jedina stvar bolja od nekoliko filmova s Frances, mazgom koja govori, bilo je nekoliko horor-filmova u kinu punom djece, koja uglas viču i vrište zbog krvavih prizora. On ni u kojem slučaju nije vidio vezu između bilo kojeg događaja iz dva niskobudžetna filma American-Intemationala koja su gledali s onim što se događalo u gradu... bar ne tad.

Vidio je reklamu za Twin Shock Show Saturday Matinee u novinama u petak ujutro i gotovo odmah zaboravio kako je loše spavao protekle noći, kako je naposljetku ustao i upalio svjetlo u ormaru - trik za male bebe, ali ne bi uspio oka sklopiti da to nije učinio. No idućeg jutra stvari su ponovno izgledale normalno... gotovo. Pomislio je da su on i Bili možda samo zajednički halucinirali. Naravno, posjekotine na Billovim prstima nisu bile halucinacija, ali su možda bile samo posjekotine od papira nekog od listova iz Georgiejeva albuma. Prilično debeo papir. Moglo je biti to.

Možda. Osim toga, nema zakona koji nalaže da on mora provesti idućih deset godina razmišljajući o tome, zar ne? A-a.

I tako, poslije iskustva koje bi neku odraslu osobu moglo natjerati da podbrusi pete i odjuri najbližem psihijatru, Richie Tozier ustane, pojede divovski doručak od palačinki, ugleda oglas za dva horor-filma u rubrici „Događanja“ u novinama, provjeri svoj budžet, ustanovi da je malo tanak (zapravo bi primjerenija riječ bila „nepostojeći“) i počne dosađivati ocu s kućnim poslovima.

Njegov tata, koji je sjeo za stol već odjeven u zubarsku kutu, odloži sportski prilog i nalije si drugu šalicu kave. On je bio čovjek ugodne vanjštine i prilično mršava lica. Nosio je naočale s čeličnim okvirom, na zatiljku mu se širila ćela, a umrijet će 1973. od raka grla. Pogleda oglas koji mu je Richie pokazivao.

„Horor-filmovi“, reče Wentworth Tozier.

„Aha“, reče Richie, cereći se.

„I baš moraš ići“, reče Wentworth Tozier.

„Aha!“

„Jer ti se čini da ćeš vjerojatno umrijeti od grčeva razočaranja ako ne odeš i ne pogledaš ta dva sranja od filmova.“

„Da, da, hoću! Znam da hoću! Graaaag!“ Richie padne sa stolca na pod, držeći se za vrat, isplažena jezika. Bio je to, po vlastitom priznanju, Richiejev jedinstveni način umiljavanja.

„Bogamu, Richie, hoćeš li prestati, molim te?“ upita ga njegova majka ispred štednjaka, gdje mu je pekla dva jaja povrh palačinki.

„Hej, Richie“, reče njegov otac kad se Richie vratio u stolicu. „Čini se da sam ti u ponedjeljak zaboravio dati džeparac. To je jedini razlog kojeg se mogu sjetiti, a zbog kojeg bi ti trebalo još novca u petak.“

„Ovaj...“

„Otišlo?“

„Ovaj...“

„To je iznimno dubokoumna tema za dječaka s tako plitkim mozgom“, reče Wentworth Tozier. Stavi lakat na stol, pa podboči bradu dlanom, promatrajući svog sina jedinca s nečim što je izgledalo kao duboka očaranost. „Na što ode?“

Richie se smjesta prebaci na Glas Zbogomera, engleskog batlera. „Pa potroših ga, gospodine. Pa-pa, zdravo da si, i tako to! Moj prilog ratnim naporima. Svi moramo dati svoj obol da bismo protjerali proklete Hune, nije li tako? Malo smo u škripcu, što da vam kažem. Malo smo švorc, je li? Malo - „

„Malo seremo“, reče Went ljubazno i posegne za pekmezom od jagoda. „Poštedi me prostačenja za doručkom, ako može, molim lijepo“, reče Maggie Tozier suprugu donoseći Richieju jaja. A Richieju reče: „Ne znam zašto si uopće želiš puniti glavu tim smećem.“

„O, mama“, reče Richie. Prema van je bio dotučen, unutra ushićen. Čitao je oba roditelja kao otvorene knjige - iznucane i omiljene knjige - i bio je prilično siguran da će dobiti što želi: kućne poslove i dopuštenje da ide na subotnju matineju.

Went se nagne naprijed prema Richieju i širom se nasmiješi. „Mislim da sam te stjerao tamo kamo sam i želio“, reče on.

„Ma zar, tata?“ reče Richie i uzvrati mu osmijeh... pomalo u neprilici.

„O da. Poznaješ naš travnjak, Richie? Poznat ti je naš travnjak?“

„I te kako, gospodine“, reče Richie, ponovno kao Zbogomer - odnosno pokušavajući to biti. „Malo je čupav, je li tako?“

„Jest tako“, složi se Went. „A ti ćeš, Richie, popraviti to stanje.“

„Hoću li?“

„Hoćeš. Pokosi ga, Richie.“

„Može, tata, naravno“, reče Richie, ali u glavi mu iznenada procvate užasna sumnja. Možda njegov tata ne misli samo na prednji travnjak.

Osmijeh Wentwortha Toziera raširi se u grabežljiv cer morskog psa. „Cijeli travnjak, o glupo dijete mojeg krila. Prednji. Stražnji. Bočni. A kad budeš gotov, na dlanu ću ti prekrižiti dva zelena papira s likom Georgea Washingtona na jednoj i slikom piramide iznad koje je vječno budno oko na drugoj strani.“

„Ne shvaćam, tata“, reče Richie, ali bojao se da shvaća.

„Dva dolara.“

„Dva dolara za cijeli travnjak!“ zavapi Richie, istinski uvrijeđen. „To je najveći travnjak u cijeloj ulici! Tata!“

Went uzdahne i ponovno uzme novine. Richie pročita naslov na prvoj stranici:

NESTANAK DJEČAKA IZAZIVA NOVE ZEBNJE. Pomisli načas na neobični album Georgea Denbrougha - ali to je jamačno bila halucinacija... a čak i da nije, to je bilo jučer, a ovo je danas.

„Čini se da nisi toliko željan pogledati te filmove koliko si mislio“, reče Went iza novina. Trenutak potom oči mu se pojave iznad njih, proučavajući Richieja. Proučavale su ga pomalo samozadovoljno, istinu govoreći. Proučavale su ga onako kako čovjek s pokerom u ruci proučava protivnika iznad ruba karte.

„Kad ti blizanci Clarkovih sve to obave, daš im po dva dolara svakom!“

„Istina“, prizna Went. „Ali koliko ja znam, oni ne žele sutra u kino. Ili ako žele, jamačno imaju dovoljno pričuve za tu priliku, jer u posljednje vrijeme nisu svraćali provjeriti stanje bilja oko našeg prebivališta. Za razliku od toga, ti želiš ići, a nemaš dovoljno dubok džep za to. Taj pritisak koji osjećaš u želucu mogao bi potjecati od pet palačinki i dva jajeta koje si pojeo za doručak, Richie, ili od toga što sam te stjerao u kut. Ha?“ Wentove oči ponovno zarone ispod novina.

„On me ucjenjuje“, reče Richie majci, koja je jela suhi prepečenac. Ponovno je pokušavala smršavjeti. „Ovo je ucjena, samo se nadam da to znaš.“

„Da, dušo, znam“, reče njegova majka. „Imaš jaja na bradi.“

Richie obriše jaja s brade. „Tri dolara ako pokosim sve prije nego što se vratiš kući?“ upita on novine.

Oči njegova oca se načas ponovno pojave. „Dva i pol.“

„Čovječe“, reče Richie. „Kao da si brat Jacka Bennya³⁵.“

„Mojeg idola“, reče Went iza novina. „Odluči se, Richie. Hoću pročitati boksačke rezultate.“

„Dogovoreno“, reče Richie i uzdahne. Kad te starci uhvate za muda, stvarno znaju kako ih stisnuti. Kad malo razmisliš o tome, to je baš keheravo.

Dok je kosio travu, uvježbavao je svoje Glasove.

7

ZAVRŠIO JE - SPRIJEDA, STRAGA I S BOKA - U PETAK U TRI SATA POSLIJE PODNE i subotu započeo s dva dolara i pedeset centi u trapericama. Gotovo cijelo bogatstvo. Nazvao je Billa, ali mu je Bili utučeno rekao da mora ići u Bangor na neko testiranje za govorne vježbe.

Richie je izrazio sućut, a potom dodao svojim najboljim Glasom Mucavog Billa: „Z-zzajebi ih, V-v-veliki B-B-Bille.“

„T-T-Tozieru, d-d-dupeglavče jedan“, reče Bili i spusti slušalicu. Zatim je nazvao Eddieja Kaspbraka, ali je Eddie zvučao još utučenije od Billa - njegova je majka za oboje izvadila dnevnu autobusnu kartu, rekao je, pa će posjetiti Eddiejeve tetke u Havenu, Bangoru i Hampdenu. Sve su tri bile debele kao i gospođa Kaspbrak i sve su tri bile neudane.

„Sve će me tri štipati za obraz i govoriti mi koliko sam porastao“, reče Eddie.

„To je zato što znaju kako si sladak, Edsić - baš kao i ja. Ja sam shvatio kakva si slatkica prvi put kad sam te ugledao.“

„Ponekad si pravo govno, Richie.“

„Moraš biti govno da bi govno prepoznao, a ti ih sve poznaš. Hoćeš li drugi tjedan doći u Jalovinu?“

„Valjda, ako dođete i vi. Da se igramo pucnjave?“

„Možda. Ali... mislim da ti ja i Veliki Bili imamo nešto ispričati.“

„Što?“

„To je zapravo Billova priča. Vidimo se. Uživaj s tetama.“

„Baš smiješno.“

Njegov je treći poziv bio upućen Stanu, ali je Stan bio na ratnoj sjekiri sa svojima jer je razbio veliki prozor u dnevnoj sobi. Igrao se letećih tanjura pladnjem za pitu i ovaj je skrenuo na pogrešnu stranu. Krraššš! Mora obavljati kućne poslove cijelog vikenda, a vjerojatno i idućeg. Richie je izrazio sućut, a onda upitao Stana hoće li doći sljedeći tjedan u Jalovinu. Stan reče da vjerojatno hoće, ako ga njegov otac ne odluči staviti u kućni pritvor, ili tako nešto.

„Isuse, Stan, pa to je bio samo prozor“, reče Richie.

„Aha, ali velik“, reče Stan i spusti slušalicu.

Richie se okrene da će otići iz dnevne sobe, a onda se sjeti Bena Hanscoma. Prelista telefonski imenik i nađe ime Arlene Hanscom. Budući da je ona bila jedina gospođa Hanscom među četvero navedenih, Richie pretpostavi da je to Benov broj i nazove.

„Volio bih ići, ali već sam potrošio džeparac“, reče Ben. Zvučao je potišteno i postiđeno zbog tog priznanja - zapravo ga je spiskao na slatkiše, sodu, pržene krumpiriće i štapiće od sušene govedine.

Richie, koji se valjao u novcima (i koji nije volio ići sam u kino), reče: „Imam ja dovoljno love. Možeš mi napisati priznanicu.“

„Da? Stvarno? Učinio bi to?“

„Naravno“, reče Richie, zbunjen. „Zašto ne?“

„Može!“ reče Ben sav sretan. „Može, super! Dva horor-filma! Rekao si da je jedan od njih s vukodlakom?“

„Aha.“

„Čovječe, obožavam filmove o vukodlacima!“

„Isuse, Plastu, nemoj se popišati u gaće.“

Ben se nasmije. „Vidimo se ispred kina, može?“

„Aha, super.“

Richie spusti slušalicu i zagleda se zamišljeno u telefon. Odjednom mu padne na pamet da je Ben Hanscom osamljen. A zbog toga se osjeti prilično herojski. Zviždao je dok je trčao na kat uzeti nekoliko stripova da ih pročita prije predstave.

8

DAN JE BIO SUNČAN, VJETROVIT I SVJEŽ. RICHIE JE SKAKUTAO NIZ CENTER STREET prema Aladdinu, pucketajući prstima i pjevušeći si „Rockin Robin“ u bradu. Osjećao se dobro.

Uvijek se osjećao dobro kad bi išao u kino - volio je taj magični svijet, te magične snove. Sažalio bi se na svakoga tko je na takav dan morao obavljati dosadne dužnosti - na Billa s njegovim govornim vježbama, na Eddieja s njegovim tetama, na jadnog starog Stančića koji će cijelo poslijepodne provesti ribajući stube na prednjem trijemu ili mesti garažu zato što je pladanj za pitu koji je bacao po kući skrenuo udesno umjesto ulijevo.

Richie je svoj jo-jo nosio u stražnjem džepu i sad ga izvadi i isproba, pa ga ponovno pokuša uspavati. Bilo je to umijeće koje je Richie žudio svladati, ali dosad - ništa od toga. Taj zajebani pišuljak jednostavno je to odbijao. Ili bi se spustio pa odmah odskočio ili bi se spustio i crknuo na kraju uzice.

Negdje na polovici Center Street Hilla, on ugleda djevojčicu u bež plisiranoj suknjici i bijeloj bluzi bez rukava na klupi ispred Shook's Drug Storea. Jela je nešto što je sličilo na sladoled od pistacije. Jarko crvena kosa, čiji su najsvjetliji pramenovi izgledali bakreno, a mjestimice gotovo plavo, padala joj je do lopatica. Richie je poznavao samo jednu djevojčicu s kosom te nijanse. Bila je to Beverly Marsh.

Richieju se Bev jako sviđala. No dobro, sviđala mu se, ali ne na taj način. Divio se njezinu izgledu (i znao da nije jedini - djevojčice kao što su Sally Mueller i Greta Bowie žestoko su mrzile Beverly, još previše mlade da bi shvatile kako je moguće da su do svega ostalog tako lako došle, a glede vanjštine moraju se natjecati s djevojčicom koja živi u jednom od onih sirotinjskih stanova u Lower Main Streetu), ali mu se sviđala uglavnom zato što je bila odiješita i imala izvrstan smisao za humor. Usto, najčešće je imala cigareta. Sviđala mu se, ukratko, zato što je dobra osoba.

A opet, jedanput ili dvaput uhvatio se kako razmišlja koje joj je boje donje rublje koje nosi ispod svojeg malog izbora prilično izblijedjelih suknji, a o tome nije razmišljao kad je riječ o drugim prijateljima, zar ne? Usto - Richie je to morao priznati - bila je vraški lijepa prijateljica.

Prilazeći klupi na kojoj je sjedila i jela sladoled, Richie pritegne remen oko nevidljivog balonera, natuče nevidljivi šešir meka oboda i počne se pretvarati da je Humphrey Bogart. Dodavanjem ispravnog Glasa, postao je Humphrey Bogart - barem samom sebi. Drugima bi zvučao kao lagano prehlađeni Richie Tozier.

„Zdravo, srce“, reče on, doklizavši do klupe gdje je ona sjedila i promatrala automobile. „Nema smisla ovdje čekati autobus. Nacisti šu nam presjekli odstupnicu. Posljednji avion kreće u ponoć. Budi na njemu. Potrebna si mu, srce. I meni... ali ja ću še nekako snaći.“

„Bok, Richie“, reče Bev, i kad se okrenula prema njemu, on ugleda ljubičasto-crnu modricu na njezinu desnom obrazu, nalik na sjenku vranina krila. Ponovno ga osupne to koliko je zgodna... samo što sad pomisli da je ona zapravo možda i lijepa. Nikad mu nije palo na pamet da izvan filmova ima lijepih cura ili da možda on osobno pozna jednu. Možda mu je modrica omogućila da spozna njezinu ljepotu - nužan kontrast, određeni nedostatak koji najprije privuče pozornost na sebe, a potom nekako istakne ostalo: sinje oči, prirodno crvene usnice, glatka i besprijekorna koža djeteta. Po nosu je imala pjegice.

„Ugledao si nešto zeleno?“ upita ona, zabacivši vrckavo glavu.

„Tebe, srce“, reče Richie. „Pozelenjela ši kao šir limburger. Ali kad te odvedemo iz Cašablance, otići ćeš u najbolju bolnicu koja še novcem može platiti. Ponovno ćeš postati bijela. Kunem še majkom.“

„E jesi guzica, Richie. To čak i ne zvuči kao Humphrey Bogart.“ Ali se lagano nasmiješila dok je to govorila.

Richie sjedne pokraj nje. „Ideš u kino?“

„Nemam ni kinte“, reče ona. „Mogu vidjeti tvoj jo-jo?“

On joj ga pruži. „Trebao bih im ga vratiti“, reče joj on. „Trebao bi spavati, ali neće. Prevaren sam.“

Ona provuče prst kroz čvor na uzici i Richie gurne naočale više na nos da bi bolje mogao gledati što ona radi. Ona okrene ruku, dlanom prema nebu, a jo-jo je mirno počivao u mesnatoj udolini koju je oblikovala njezina ruka. Skotrlja jo-jo s kažiprsta. On se spusti do pločnika i tu se uspava. Kad je trznula prstima kao da ga poziva, on se smjesta probudio i popeo po uzici do njezina dlana.

„Majku mu, pazi ti ovo“, reče Richie.

„Ma to i djeca znaju“, reče Bev. „Gledaj ovo.“ Ponovno trzajem spusti jo-jo. Pustila ga je da trenutak spava, a onda njime prošeta psa, pa ga vještim nizom trzaja ponovno podigne po uzici do ruke.

„Ma prestani s tim“, reče Riehie. „Mrzim razmetanje.“

„A što kažeš na ovo?“ upita Bev, smješkajući se milo. Postigla je da jo-jo ide naprijed-natrag, tako da je crveni drveni Duncanov jo-jo sličio Bo-Lo Bounceru kakvog je Richie nekad imao. Ona završi s dva puta oko svijeta (gotovo udarivši staricu koja je hodala ne podižući noge i koja se srdito upilji u njih). Jo-jo završi u njezinu skupljenom dlanu, uzice uredno omotane oko vretena. Bev ga vrati Richieju i ponovno sjedne na klupu. Richie sjedne do nje, čeljusti razjapljene u potpuno nehinjenom divljenju. Bev ga pogleda i zahihoće.

„Zatvori usta, privlačiš muhe.“ Richie zatvori usta uz škljocaj.

„Osim toga, ovaj posljednji dio bila je puka sreća. Prvi put u životu izvela sam dva puta oko svijeta uzastopce a da nisam pogriješila.“

Djeca koja su krenula u kino, sad su prolazila pokraj njih. Prođe Peter Gordon s Marcijom Fadden. Oni su kao hodali, ali je Richie zaključio da je to samo zato što su si prvi susjedi na West Broadwayu i što su takav par seratora da im je potrebna međusobna potpora i pažnja.

Peteru Gordonu već je izbijao popriličan strn prištića, iako mu je bilo samo dvanaest godina. Kadšto bi se družio s Bowersom, Crissom i Hugginsom, ali nije bio dovoljno hrabar da pokušava nešto sam.

Pogleda u Richieja i Bev koji su zajedno sjedili na klupi i zapjeva: „Richie i Beverly, zaljubljeni par! Ljubili se, grlili se, sve do pola dva! Plane ljubav, dođe brak - „

„ - i evo Richieja s kolicima, pao mu je mrak!“ dovrši Marcia, graktavo se nasmijavši.

„Sjedni na ovo, mila moja“, reče Bev i pokaže im prst. Marcia svrne pogled, zgađena, kao da ne može vjerovati da itko može biti toliko prost. Gordon obavije ruku oko nje i dobaci Richieju pogled preko ramena: „Možda se vidimo poslije, četverooki.“

„Možda ćeš vidjeti mamine haltere“, odgovori Richie duhovito (premda pomalo nerazborito). Beverly se prevali od smijeha. Naslonila se na trenutak Richieju na rame i Richie je imao taman toliko vremena da pomisli kako njezin dodir, i osjećaj njezine lagane težine, nije sasvim neugodan. Onda se ona ponovno uspravi. „Koji šupci“, reče ona.

„Aha, mislim da Marcia Fadden piša ružinu vodicu“, reče Richie i Beverly ponovno prasne u smijeh.

„Chanel pet“, reče ona, prigušena glasa jer su joj se ruke nalazile na ustima.

„Možeš se kladiti“, reče Richie, premda nije imao predodžbu što je to Chanel pet. „Bev?“

„Što je?“

„Možeš li mi pokazati kako ga uspavljuješ?“

„Valjda. Nikad nisam pokušala nikome pokazati.“

„Kako si naučila? Tko ti je pokazao?“

Ona ga pogleda zgađeno. „Meni nitko nije pokazao. Jednostavno sam shvatila. Kao i baratanje mažoretskom palicom. U tome sam genij - „

„U tvojoj Obitelji nema uobraženih“, reče Richie i zakoluta očima.

„E pa ja jesam“, reče ona. „Ali nisam išla na tečaj ili nešto takvo.“

„Zaista znaš vrtjeti palicu?“

„Naravno.“

„Vjerojatno ćeš biti navijačica u srednjoj školi, ha?“

Ona se nasmiješi. Bio je to osmijeh kakav Richie nikad prije nije vidio. Bio je mudar, ciničan i tužan istodobno. Malo je ustuknuo od njegove nesvjesne moći, kao što je ustuknuo od fotografije središta grada u Georgeovu albumu kad se počela micati.

„To je za cure kao što su Marcia Fadden“, reče ona. „Za nju i Sally Mueller i Gretu Bowie. Cure koje pišaju ražinu vodicu. Njihovi očevi pomažu u nabavi sportske opreme i uniformi. One dobivaju propusnicu. Ja nikad neću biti navijačica.“

„Isuse, Bev, to nije dobar stav - „

„Naravno da jest, to je istina.“ Ona slegne ramenima. „Briga me. Tko se želi prekobacivati i pokazivati donje rublje milijunima ljudi? Gledaj, Richie. Pazi ovamo.“

Idućih deset minuta pokazivala je Richieju kako da uspava jo-jo. Potkraj, Richie je počeo shvaćati u čemu je štos, premda je uglavnom uspijevao natjerati jo-jo da se poslije buđenja popne samo do pola uzice.

„Ne trzneš prstima dovoljno jako, to je sve“, reče ona.

Richie pogleda na sat na zgradi Merrill Trusta preko puta ulice i skoči, gurajući jo-jo u stražnji džep. „Jao, moram krenuti, Bev. Trebam se naći s Plastom. Pomislit će da sam se predomislio ili tako nešto.“

„Tko je Plast?“

„Ma, Ben Hanscom. Ali ga ja zovem Plast. Znaš, kao Plast Calhoun, kečer.“

Bev se namršti na njega. „To nije baš lijepo. Meni se Ben sviđa.“

„Nemoj me tuć, massa!“ vrisne Richie svojim Glasom kreolskog roba s plantaže, kolutajući očima i mlatarajući rakama. „Nemoj me tuć, bit ću dobar, gospoja, ja -“

„Richie“, reče Bev usiljenim glasom.

Richie prestane. „I meni je simpatičan“, reče on. „Sagradili smo branu prije nekoliko dana dolje u Jalovim i -“

„Odlazite tamo? Ti i Ben se tamo igrate?“

„Naravno. Puno nas se tamo igra. Dolje je nekako guba.“ Richie ponovno pogleda na sat.

„Stvarno moram odjuriti na mjesto događaja. Ben će me čekati.“

„OK.“

On posuti, razmisli, pa reče: „Ako ništa ne radiš, pođi sa mnom.“

„Rekla sam ti. Nemam ni novčića.“

„Ja ću ti platiti. Imam dva dolara.“

Ona baci ostatke sladoleda u obližnju kantu za smeće. Njezine oči, fina nijansa plavosivog, okrenu se prema njegovima. Bile su hladno vesele. Napravi pokret kao da popravlja frizuru pa ga upita: „Oh, Bože, poziva li me on to na sudar?“

Na trenutak se Richie neuobičajeno usplahiri. Osjeti kako mu se rumenilo diže u obraze.

Njegova je ponuda bila krajnje ležerna, kao i Benu... samo što, nije li Benu spomenuo i priznanicu za dug? Da. Ali Beverly nije rekao ni riječi o dugu.

Richie se odjednom osjeti pomalo čudno. Ponikne pogledom, uzmičući pred njezinim veselim očima, no primijeti da joj se suknja malo zadigla kad se nagnula baciti sladoled u kantu za smeće i da joj vidi koljena. Podigne pogled, ali ni to nije pomoglo; sad je gledao u pupoljke njezinih grudi.

Kao što je najčešće činio u takvim trenucima zbunjenosti, Richie nađe utočište u gluparenju.

„Da! Sudar!“ vrisne on, baci se na koljena pred njom i podigne sklopljene ruke. „Molim te pođi sa mnom! Molim te! Inače ću si okončati život kažeš li ne, nego što. Nego!“

„O, Richie, ti si takav blento“, reče ona, ponovno zahihoće... ali nisu li i njezini obrazi malčice porumenjeli? Ako je tako, to ju je učinilo još ljepšom. „Ustani prije nego što te uhapse.“

On ustane i ponovno se svali na klupu pokraj nje. Osjećao se kao da je povratio ravnotežu. Bio je uvjeren da malo ludiranja uvijek pomaže kad te uhvati vrtoglavica. „Ideš?“

„Naravno“, reče ona. „Baš ti hvala. Pomisli samo! Moj prvi sudar! Čekaj samo da večeras to zapišem u dnevnik.“ Ona sklopi ruke između svojih propupalih grudi, brzo zatrepće očima, a potom se nasmije.

„Rado bih da prestaneš to tako nazivati“, reče Richie.

Ona uzdahne. „U tvojoj duši nema puno romantike.“

„E ta ti je na mjestu.“

Ali je nekako bio oduševljen sobom. Svijet mu je odjednom postao vrlo jasan, i vrlo ugodan. Uhvati se kako s vremena na vrijeme pogledava u nju kutom oka. Ona je gledala u izloge - u haljine i spavaćice u Cornell Hopley'su, u ručnike i posuđe u izlogu Discount Barna, a on je krišom pogledavao u njezinu kosu, liniju njezina obraza. Promatrao je kako joj gole nadlaktice izlaze iz okruglih otvora bluze. Vidio je rub njezina kombinea. Sve ga je to razdragalo. Nije znao reći zbog čega, ali ono što se dogodilo u spavaćoj sobi Georgea Denbrougha nikad mu nije djelovalo dalje nego tad. Bilo je vrijeme da se krene, da se nađu s Benom, ali je on želio sjediti ovako još trenutak, dok ona razgledava izloge, zato što je bilo dobro gledati je, i biti s njom.

9

DJECA SU STAJALA U REDU ISPRED BLAGAJNE ALADDINA, gdje bi iskeširala četvrt dolara za ulazak pa krenula u predvorje. Dok je gledao kroz niz staklenih vrata, Richie primijeti gužvu oko kioska sa slatkišima. Stroj za kokice radio je punom parom i prosipao nanose pahuljica, a njegov zamašćeni poklopac na osovini poskakivao je gore-dolje. Nigdje nije vidio Bena. Upita Beverly vidi li ga ona. Ona odmahne glavom.

„Možda je već ušao.“

„Rekao je da nema ni prebitog novčića. A ova Frankensteinova kći ga nikad ne bi pustila bez karte.“ Richie trzne palcem prema gospođi Cole, kartodrapki u Aladdinu još od vremena davno prije pojave zvučnog filma. Njezina kosa, obojena žarkocrveno, bila je tako rijetka da joj se providio skalp. Imala je goleme obješene usne koje je šminkala ružem boje šljive. Obraze su joj prekrivale neobuzdane mrlje rumenila, a obrve bile iscrtane crnom olovkom. Gospođa Cole bila je stopostotni demokrat. Svu je djecu mrzila podjednako.

„Ne bih želio ući bez njega, ali film će početi“, reče Richie. „Do vraga, gdje je?“

„Kupi mu kartu i ostavi mu je na blagajni“, reče Bev sasvim razložno. „Pa kad dođe - „

No upravo u tom trenutku Ben zaokrene iza ugla Center i Macklin Streeta. Uspuhao se, a trbuh mu se drmusao ispod majice. Ugleda Richieja i podigne ruku da mu mahne. Tad spazi Bev i ruka mu se zaustavi usred pokreta. Oči mu se nakratko rašire. Mahne do kraja, a potom polako priđe mjestu gdje su oni stajali ispod nadstrešnice Aladdina.

„Bok, Richie“, reče, a zatim brzo pogleda Bev. Kao da se bojao da bi odveć dug pogled mogao imati za posljedicu opekline. „Bok, Bev.“

„Bok, Ben“, reče ona i medu njima dvoma zavlada neobičan tajac - ne baš neugodan, pomisli Richie, već gotovo silan. A Richie osjeti nejasan žalac ljubomore, zato što se nešto dogodilo između njih, a što god to bilo, on je iz tog bio isključen.

„Vozdra, Plast!“ reče on. „Mislio sam da si mi se ustrtario. Ovi filmovi ima da ti zbog straha skinu pet kila s tvog bucmastog tijela. Dakle molim, dakle molim, kosa će ti od njih posijedjeti. Kad budeš izlazio iz ovog kina, momče, razvodnik će ti pomagati proći niz prolaz, toliko ćeš drhtati od straha.“

Richie krene prema blagajni i Ben ga dotakne po ruci. Ben zausti nešto, pogleda u Bev koja mu se smiješila, pa je morao početi sve iznova. „Bio sam ovdje,“ rekao je, „ali sam se sakrio iza ugla kad su naišli oni tipovi.“

„Koji tipovi?“ upita Richie, ali je mislio da već zna.

„Henry Bowers. Victor Criss. Belch Huggins. I još neki.“

Richie zazviždi. „Sigurno su već ušli u kino. Ne vidim ih da kupuju slatkiše.“

„Aha, vjerojatno.“

„Da sam ja na njihovu mjestu, ne bih se gnjavio i plaćao da gledam dva horor-filma“, reče Richie. „Ostao bih kod kuće i gledao se u zrcalo. Uštedio bih nešto novaca.“

Bev se tome veselo nasmije, ali se Ben samo blijedo nasmiješio. Henry Bowers je prošli tjedan u početku možda imao namjeru da ga samo malo pretuče, ali ga je na kraju želio ubiti. Ben je u to bio sasvim uvjeren.

„Znaš što?“ reče Richie. „Otići ćemo na balkon. Oni će svi sjediti dolje u drugom ili trećem redu nogu podignutih na naslone stolaca.“

„Siguran si?“ upita Ben. On nimalo nije bio uvjeren da Richie shvaća koliko su ti klinci zli... A Henry je, naravno, najgori.

Richie, koji je prije tri mjeseca jedva izbjegao ono što su zaista mogle biti gadne batine od Henryja i njegovih kolega epileptičara (uspio im je pobjeći ni više ni manje nego na odjelu s igračkama u robnoj kući Freese's) znao je o Henryju i njegovoj veseloj družini više nego što je Ben mislio.

„Da nisam prilično siguran, ne bih ni ulazio“, reče on. „Želim vidjeti te filmove, Plaste, ali ne bih, znaš, umro zbog njih.“

„Osim toga, budu li nam pravili neprilike, samo ćemo reći Foxyju da ih izbaci“, reče Bev. Foxy je bio gospodin Foxworth, mršav čovjek sivkaste kože i sumornog izgleda koji je bio upravitelj Aladdina. Sad je prodavao slatkiše i kokice pjevušeći svoj refren: „Čekajte na red, čekajte na red, čekajte na red.“ U svom pohabanom sakou i požutjeloj iskuhanoj košulji, djelovao je kao pogrebnik kojemu je posao loše krenuo.

Ben je sumnjičavo gledao sad u Bev, sad u Foxyja, pa u Richieja.

„Ne smiješ im dopustiti da ti zavladaju životom, čovječe“, reče Richie blago. „Zar to ne znaš?“

„Valjda“, reče Ben i uzdahne. No zapravo, nije imao pojma... ali Beverlyna je nazočnost pomrsila račune u toj jednadžbi. Da ona nije došla, bio bi pokušao nagovoriti Richieja da ode u kino nekog drugog dana. A ako bi Richie ostao pri svome, Ben bi se možda izvukao. Ali je Bev bila tu. Nije želio pred njom ispasti kukavica. A pomisao na to da će biti s njom, na balkonu, u mraku (čak ako i Richie bude između njih, što vjerojatno i hoće), bila je silno privlačna.

„Pričekat ćemo da film počne pa ćemo ući“, reče Richie. Nasmiješi se veselo i udari Bena po ruci. „Jebi ga, Plaste, želiš vječno živjeti?“

Ben se namršti, a onda prasne u smijeh. I Richie se nasmije. Gledajući ih tako, nasmije se i Beverly.

Richie ponovno priđe blagajni. Coleova, jetreno crvenih usta pogleda ga kiselo.

„Dobar dan, gospo draga“, reče Richie svojim najboljim Glasom baruna Čmaryckog.

„Ako vam nije teško, molio bih vas tri ulaznice za vaše ljupke stare američke filmiće.“

„Klinac, prestani trabunjati i reci što hoćeš!“ zaštekću jetreno crvena usta kroz okruglu rupu izrezanu u staklu i nešto u načinu na koji su joj se iscrtane obrve podizale i spuštale toliko uznemiri Richieja da je samo gurnuo zgužvani dolar kroz otvor i promrmljao: „Tri, molim.“

Tri ulaznice iskoče iz proreza. Richie ih uzme. Jetreno crvena usta ljutita mu uzvrate četvrt dolara. „Ne pravite se pametni, ne bacajte kutije od kokica, ne derite se, ne trčite po predvorju, ne trčite po prolazima.“

„Nećemo, gospođo“, reče Richie, hodajući natraške prema mjestu gdje su stajali Ben i Bev. Njima reče: „Uvijek mi srce zaigra kad vidim kako takva stara šišmišica voli djecu.“

Još su malo stajali vani, čekali da film počne. Jetreno crvena usta zurila su u njih sumnjičavo iz svog staklenog kaveza. Richie razveseli Bev pričom o brani u Jalovini, trubeći tekst gospodina Nella svojim novim Glasom irskog murjaka. Beverly je uskoro hihotala, a potom se i grohotom smijala. Čak se i Ben mlako smiješio, premda je neprestano pogledavao ili prema staklenim vratima Aladdina ili prema Beverlynu licu.

10

Balkon je bio dobar izbor. Za prve role FILMA I WAS A TEENAGE FRANKENSTEIN, Richie je ugledao Henryja Bowersa i njegovu družbu posranaca. Bili su u drugom redu parketa, baš kao što je i pretpostavio da će biti. Bilo ih je ukupno pet ili šest - učenici petog, šestog i sedmog razreda, motorističkih čizama drsko podignutih na sjedišta ispred. Foxy će doći i reći im da spuste noge na pod. Oni će to učiniti. Foxy će otići. Motorističke će se čizme podići čim on okrene leđa. Pet ili deset minuta potom, Foxy će se vratiti i cijela će se šarada ponoviti. Foxy nije imao muda izbaciti ih i oni su to znali.

Filmovi su bili sjajni. Frankenstein-tinejdžer bio je primjereno ogavan. No Vukodlak-tinejdžer bio je nekako užasniji... možda zato što je djelovao nekako žalosno. On nije bio kriv za ono što mu se dogodilo. Naime, bio je tu taj hipnotizer koji ga je sjebao, ali jedini razlog zbog kojeg mu je to uspjelo bio je taj što je klinac koji se pretvorio u vukodlaka bio pun gnjeva i pakosti. Richie se upita ima li na svijetu puno ljudi koji tako skrivaju pakost. Henry Bowers bio je preplavljen pakošću, ali ju se nije trudio prikriti.

Beverly je sjedila između dječaka, jela kokice iz njihovih kutija, vrištala, pokrivala oči, ponekad se i nasmijala. Dok se Vukodlak šuljao za djevojčicom koja je poslije škole vježbala u gimnastičkoj dvorani, pritisnula je lice o Benovu nadlakticu i Richie je čuo Benov uzdah iznenađenja koji je nadglasao vrištanje dvije stotine djece ispod njih.

Vukodlaka su naposljetku ubili. U posljednjem prizoru, jedan murjak svečano kaže drugom da bi ovo trebala biti pouka ljudima da ne prčkaju po stvarima koje je bolje prepustiti Bogu. Zastor se spusti, svjetla upale. Začuje se pljesak. Richie se osjećao potpuno zadovoljno, premda ga je malo boljela glava. Vjerojatno će uskoro morati otići kod okulista da mu ponovno promijeni leće. Do srednje škole, nosit će na očima boce Coca-Cole, pomisli on turobno.

Ben ga povuče za rukav. „Vidjeli su nas, Richie“, reče on suhim, užasnutim glasom. „Molim?“

„Bowers i Criss. Dok su izlazili, pogledali su na balkon. Vidjeli su nas!“

„No dobro, dobro“, reče Richie. „Smiri se, Plaste. Smiiiri se. Izaći ćemo na sporedni izlaz. Nema razloga brizi.“

Siđu niza stube, Richie na čelu, Beverly u sredini, a Ben se na začelju osvrtao preko ramena svaka dva koraka.

„Ben, jesu li te ti tipovi zaista uzeli na pik?“ upita Beverly.

„Aha, mislim da jesu“, reče Ben. „Posljednjeg dana škole potukao sam se s Henryjem Bowersom.“

„Je li te premlatio?“

„Ne koliko je htio“, reče Ben. „Zato je valjda još tako bijesan.“

„Stari Hank Tenk izgubio je i priličnu količinu kože“, promrmlja Richie. „Barem sam tako čuo. Mislim da ni zbog toga nije naročito sretan.“ Gurne izlazna vrata i njih troje zakorače u sporednu uličicu koja je prolazila između Aladdina i Nan's Luncheonettea. Mačka koja je kopala po kanti za smeće frkne i pobjegne pokraj njih niz uličicu, koja je na drugom kraju bila pregrađena daščanom ogradom. Mačka se uspentra preko nje. Zaklopara poklopac kante za smeće. Bev poskoči, zgrabi Richieja za ruku, a onda se nervozno nasmije. „Još sam uplašena zbog filmova“, reče ona.

„Nećeš - „ zausti Richie.

„Pozdrav, rugobo“, reče Henry Bowers iza njih.

Lecnuvši se, okrenu se sve troje. Na ulazu u uličicu stajali su Henry, Victor i Belch. Iza njih su bila još dva tipa.

„Jebiga, znao sam da će se ovo dogoditi“, zastenje Ben.

Richie se brzo okrene natrag prema Aladdinu, ali izlazna vrata iza njih bila su zatvorena i nije bilo načina da ih se otvori izvana.

„Oprosti se sa životom, rugobo“, reče Henry i nasrne na Bena.

Idući događaji Richieju su se tad, a i poslije, učinili kao nešto s filma - takvo što se ne događa u stvarnom životu. U stvarnom životu mala djeca otrpe batine, pokupe razbijene zube i odu kući.

Ovaj se put nije tako dogodilo.

Beverly iskorači naprijed i u stranu, gotovo kao da se namjerava upoznati s Henryjem, možda se i rukovati s njim. Richie je čuo kako plehovi na potplatima njegovih čizama grebu po asfaltu. Victor i Belch pristizali su za njim; ona druga dva dječaka stajala su na ulazu u uličicu i čuvala stražu.

„Ostavi ga na miru!“ vikne Beverly. „Nađi si nekog sebi ravnog!“

„Jebote, velik je ko gorila, gaduro“, zareži Henry, nimalo džentlmenski. „A sad mi se sklanjaj s - „

Richie ispruži nogu. Nije to sračunato učinio. Noga mu se ispružila onako kako bi mu se s usta kadšto otrgnule duhovite primjedbe opasne za njegovo zdravlje, same od sebe. Henry natrči na nju i padne. Ciglena površina uličice bila je skliska od rasutog smeća iz prepunih kanti na strani na kojoj se nalazio zdravljak. Henry se odskliže kao uteg u curlingu.

Počne ustajati, košulje umrljane talogom od kave, blatom i komadićima zelene salate. „E sad ste mrtvi !” vrisne.

Sve do tog trenutka Ben je bio nasmrt prestrašen. U tom trenutku nešto u njemu prepukne. On zaurla, dohvati kantu za smeće. Na trenutak, dok ju je tako držao podignutu, a smeće se rasipalo na sve strane, zaista je sličio Plastu Calhounu. Lice mu je bilo blijedo i jarosno. Baci kantu. Ona pogodi Henryja u križa i ponovno ga sruši.

„Brišimo odavde!“ vrisne Richie.

Potrče prema ulazu u uličicu. Victor Criss skoči ispred njih. Urlajući, Ben pogne glavu i zabije se Victoru u trbuh. „Vuuf!“ jekne Victor i sjedne.

Belch dohvati pregršt Beverlyna konjskog repa i zavitla je o cigleni zid Aladdina. Beverly se odbije od zida i otrči niz uličicu, trljajući ruku. Richie potrči za njom, zgrabivši usput poklopac kante za smeće. Belch i Huggins zamahnu na njega šakom velikom gotovo koliko i trokilogramska konzerva šunke. Richie munjevito izbaci željezni poklopac. Belchova šaka naleti na nj. Začuje se glasno bonnngg! - zvuk gotovo sočan. Richie osjeti kako udar od tog udarca putuje njegovom rukom do ramena. Belch vrisne i počne skakutati gore-dolje, držeći se za svoju natečenu šaku.

„Ono tamo je šator mog oca“, reče Richie povjerljivo vrlo vjernim Glasom Tonyja Curtisa, a onda potrči za Benom i Beverly.

Jedan od dječaka koji je stajao na ulazu u uličicu uhvatio je Beverly. Ben se natezao s njim. Onaj drugi dječak počne udarati Bena u križa kao u boksačku vreću. Richie zamahne nogom. Ona se spoji s udaračevim turom. Dječak počne zavijati od bola. Richie jednom rukom uhvati Beverly, a drugom Bena.

„Bježmo!“ vikne on.

Dječak s kojim se Ben tukao pusti sad Beverly i kresne Richieja. Uho mu grune od bola, potom utrne i postane jako vruće. U glavi mu počne zavijati visok, pištav zvuk, poput zvukova koje moraš slušati kad ti školska liječnica stavi slušalice na uši za provjeru sluha.

Potrče niz Center Street. Ljudi su se okretali i gledali ih. Benov veliki trbuh poskakivao je gore-dolje. Beverlyn konjski repić također. Richie pusti Bena i lijevim palcem pridrži naočale na čelu da ih ne bi izgubio. U glavi mu je još zvonilo i vjerovao je da će mu uho nateći, ali se osjećao divno. Počeo se smijati. Beverly mu se pridruži. Uskoro se i Ben smijao.

Presijeku kroz Court Street i svale se na klupu ispred policijske postaje: u tom trenutku činilo se da je to jedino mjesto u Derryju gdje su možda na sigurnom. Beverly prebaci ruke oko Benova i Richiejeva vrata. Snažno ih zagrli.

„To je bilo sjajno!“ Oči su joj iskrile. „Jeste li vidjeli te tipove? Jeste li ih samo vidjeli?“

„Vidio sam ih, nego što“, zasopće Ben. „I ne želim ih nikad više vidjeti.“

To ih baci u još jedan kovitlac histeričnog smijeha. Richie je još očekivao da će se Henryjeva banda pojaviti iza ugla Court Streeta i ponovno ih početi proganjati, bez obzira na policijsku postaju. A opet, nije mogao zaustaviti smijeh. Beverly je imala pravo. Bilo je sjajno.

„Klub gubitnika dobro je okinuo!“ klikne Richie veselo. „Bum-bum - bum!“ Savije ruke oko usta i poprimi Glas Bena Bernieja: „Ideš, ideš, ideš, deeeca!“

Policajac gurne glavu kroz otvoreni prozor na drugom katu i vikne: „Klinci, brišite odavde! Odmah! Šetnja!“

Richie zine da kaže nešto veleumno - sasvim moguće svojim najnovijim Glasom irskog murjaka - no Ben ga ritne nogom. „Začepi, Richie“, reče on i istog trenutka mu je bilo teško povjerovati da je mogao tako nešto reći.

„Tako je, Richie“, reče Bev, gledajući ga nježno. „Bip-bip.“

„U redu“, reče Richie. „Što biste sad, narode? Da potražimo Henryja Bowersa i upitamo ga želi li da sredimo račune jednom partijom Monopolyja?”

„Jezik pregrizao“, reče Bev.

„Ha? Što ti to znači?“

„Nema veze“, reče Bev. „Neki dečki su takve neznalice. „

Oklijevajući, i jarko se crveneći, Ben upita: „Je li te onaj tip počupao, Beverly?“

Ona mu se nježno nasmiješi i u tom trenutku ona postane sigurna u nešto što je dotad samo nagađala - da joj je Ben Hanscom poslao onu dopisnicu s predivnom haiku pjesmom.

„Ne, ništa strašno“, reče.

„Hajdemo do Jalovine“, predloži Richie.

I odu tamo... odnosno pobjegnu tamo. Richie će poslije pomisliti kako je to odredilo obrazac za ostatak ljeta. Jalovina je postala njihovo mjesto. Beverly, kao i Ben na dan bliskog susreta s onim velikim dečkima, nikad dotad nije bila tamo. Hodala je između Richieja i Bena niz stazu u koloni jedan pa jedan. Suknja joj se lijepo njihala, i dok ju je gledao, Ben postane svjestan valova osjećanja, snažnih koliko i grčeva u trbuhu. Nosila je lančić oko gležnja koji se ljeskao na popodnevnom suncu.

Prešli su rukavac Kenduskeaga koji su dječaci bili pregradili (rječica se račvala nekih sedamdesetak metara uzvodno i ponovno spajala dvjestotinjak metara nizvodno prema gradu) skačući s kamena na kamen nizvodno od mjesta gdje je bila brana, pa našli drugi puteljak i najzad izbili na obalu istočnog rukavca rječice, koji je bio puno širi od drugog. Svjetlucao je na poslijepodnevnoj svjetlosti. S lijeve strane, Ben ugleda ona dva betonska valjka s kanalizacijskim poklopcima na vrhu. Ispod njih, stršeći iznad rječice, nalazile su se velike betonske cijevi. Tanki potočići blatne vode curili su preko rubova tih odvodnih cijevi u Kenduskeag. Netko se posere u gradu i evo gdje to izađe, pomisli Ben, sjetivši se tumačenja gospodina Nella o kanalizaciji grada Derryja. Osjeti tup, bespomoćan bijes. Nekad je u ovoj rječici vjerojatno bilo riba. Sad izgledi da upecate pastrvu nisu baš sjajni. Izgledi da upecate svežanj upotrijebljenog zahodskog papira bili su puno veći.

„Ovdje je divno“, uzdahne Bev.

„Aha, nije loše“, složi se Richie. „Nema više muha, a dovoljno je vjetra da drži komarce na odmaku.“ Pogleda je pun nade. „Imaš koju cigaretu?“

„Ne“, reče ona. „Imala sam nekoliko, ali sam ih jučer popušila.“

„Živa šteta“, reče Richie.

Začuje se sirena i oni se zagledaju u dugački teretnjak koji je kloparao po nasipu na suprotnoj strani Jalovine prema ranžirnom kolodvoru. Da je to putnički vlak, kako bi se putnicima pružao sjajan pogled, pomisli Richie. Najprije sirotinjske kuće Old Capea, potom močvare bambusa na drugoj strani Kenduskeaga i napokon, prije odlaska iz Jalovine, tinjajuća šljunčara gradskog otpada.

Na trenutak se uhvati kako ponovno misli na Eddiejevu priču - na gubavca ispod napuštene kuće u Neiboltovoj. Potisne to iz glave i okrene se Benu.

„A koji je tebi bio najbolji dio, Plast?“

„Ha?“ Ben se okrene prema njemu kao krivac. Dok je Bev gledala preko Kenduskeaga, izgubljena u mislima, on je gledao njezin profil... i modricu na obrazu.

„Iz filmova, glupane. Koji ti je najbolji dio?“

„Svidjelo mi se kad je doktor Frankenstein počeo bacati trupla krokodilima ispod svoje kuće“, reče Ben. „To mi je bio najbolji dio.“

„To je bilo ogavno“, reče Beverly i zadrhti. „Mrzim takve stvari. Krokodile, pirane i morske pse.“

„Da? Što su to pirane?“ upita Richie, odmah zainteresiran.

„Male ribice“, reče Beverly. „Imaju te zubiće, ali opako oštre. Uđeš u rijeku gdje ih ima, a one te oglođu do kosti.“

„Isuse!“

„Gledala sam jednom film u kojem su urođenici htjeli prijeći rijeku, ali je most bio srušen“, reče ona. „Pa su u vodu stavili kravu vezanu uzetom i prešli rijeku dok su pirane jele kravu. Kad su je izvukli, od krave je ostao samo kostur. Nisam mogla spavati tjedan dana.“

„Čovječe, da barem imam malo tih riba“, reče Richie veselo. „Stavio bih ih Henryju Bowersu u kadu.“

Ben zahihoće. „Ne vjerujem da se on kupa.“

„To ne znam, ali znam da se moramo pripaziti tih tipova“, reče Beverly. Prstima dotakne modricu na obrazu. „Meni je tata prekjučer udesio obraz zato što sam razbila hrpu suđa. Jedanput tjedno je dovoljno.“

Na trenutak je zavladala tišina koja je mogla biti neugodna, ali nije bila. Richie je razbije rekavši da je njemu najbolji dio bio kad je Vukodlak - tinejdžer sredio zločestog hipnotizera. Pričali su o filmovima - i drugim horor filmovima koje su gledali, i o televizijskoj seriji Alfred Hitchcock vam predstavlja - više od sat vremena. Bev ugleda tratinčice na riječnoj obali i ubere jednu. Najprije je stavi ispod Richiejeve, pa ispod Benove brade da vidi vole li maslac. Rekla je da ga obojica vole. Dok im je držala cvijet ispod brade, obojica su bili svjesni njezina lakog dodira na ramenu i čistog mirisa njezine kose. Lice joj je bilo blizu Benova samo trenutak-dva, ali je on te noći sanjao kako su joj izgledale oči u tom kratkom nezavršavajućem trenutku.

Razgovor je baš zamro kad začuju pucketave zvukove - netko se približava niz stazu. Njih se troje brzo okrenu prema zvuku i Richie je bio iznenada bolno svjestan da im je rijeka za leđima. Nisu imali kamo bježati.

Glasovi su se približavali. Oni ustanu - Richie i Ben automatski stanu malo ispred Beverly.

Zaslon od grmlja na kraju staze se zatrese - i izroni Bili Denbrough. Još je jedno dijete bilo s njim, dečko kojeg je Richie poznavao iz viđenja. Ime mu je bilo Bradley ili tako nešto, i užasno je šušljao. Vjerojatno je išao s Billom u Bangor na govornu terapiju, pomisli Richie.

„Veliki Bille!“ reče Richie, a potom Zbogomerovim Glasom: „Drago nam je vidjeti vas, gospodine Denbrough.“

Bili ih pogleda i veselo se nasmiješi - i Richieja preplavi čudna uvjerenost kad je Bili pogledao u njega pa u Bena pa Beverly, a onda ponovno u Bradleyja Kako-se-već-zove. Beverly pripada njima, govorile su Billove oči. Bradley Kako-se-već-zove ne pripada. Mogao je danas malo ostati s njima, mogao je čak i ponovno doći u Jalovinu - nitko mu neće reći ne, baš nam je žao, članstvo u Klubu gubitnika je popunjeno, već imamo člana s govornom manom - ali on nije bio dio toga. Nije bio dio njih.

Ta mu pomisao izazove iznenadan, nerazuman strah. Na trenutak se osjećao onako kako se netko osjeća kad iznenada shvati da je otplivao predaleko i da mu je voda preko glave. Bio je to bljesak intuicije: U nešto nas se uvlači. Pomnjivo nas se odabire jednog po jednog. Ništa od ovog nije slučajno. Jesmo li svi već na okupu?

A tad se ta intuitivna misao utopi u besmislenu zbrku misli - poput staklenog okna koje se smrskalo na kamenom podu. Osim toga, nije bila važna. Bili je bio tu, i Bili će se pobrinuti za sve, Bili neće dopustiti da stvari izmaknu kontroli. On je bio najviši od njih i svakako najzgodniji. Richieju je bilo dovoljno samo da iskosa pogleda Bevine oči, koje su počivale na Billu, pa malo dalje pokraj nje u Benove oči, koje su pronicavo i nesretno počivale na Bevinu licu, da bi to shvatio. Bili je bio i najsnažniji od njih - i to ne samo tjelesno. Bilo jeu tome puno više od toga, ali budući da Richie nije znao ni za riječ karizma ni za puno značenje riječi magnetizam, osjećao je samo da Billova snaga seže duboko i da se može očitovati na mnoge načine, od kojih su neki vjerojatno neočekivani. Richie je pretpostavljao da Ben, ako bi se Bili svidio Beverly ili bi se ona „zacopala“ u njega, ili kako se već to kaže, neće biti ljubomoran (kao što bi bio, pomisli Richie, da se ona zacopa u mene); prihvatio bi to kao nešto najprirodnije.

A bilo je tu još nečeg: Bili je bio dobar. Bilo je glupo i pomisliti nešto tako (zapravo, on to nije mislio nego osjećao), ali što je - tu je. Dobrota i snaga kao da su zračile iz Billa. On je bio poput viteza iz nekog starog filma, filma banalnog, ali koji ipak ima tu snagu da ti izmami suze na oči, da kličeš i plješćeš na svršetku. Snažan i dobar. A pet godina kasnije, kad su sjećanja na ono što se dogodilo u Derryju tog ljeta kao i prije toga počela brzo blijedjeti, Richieju Tozieru kao tinejdžeru znalo bi pasti na pamet da ga John Kennedy podsjeća na Mucavog Billa. Na koga? uzvratio bi mu njegov um.

Podigao bi pogled, pomalo zbunjen, i zavrtio glavom. Na nekog dečka kojeg sam poznavao, pomislio bi, i odagnao nejasnu nelagodu tako što bi gurnuo naočale na nos i vratio se učenju. Na nekog dečka kojeg sam davno poznavao.

Bili Denbrough stavi ruke na bokove, osmjehne se blistavim osmijehom, i reče: „P-p-pa evo n-n-nas... i š-š-što ćemo s-s-sad raditi?“

„Imate cigaretu?“ upita Richie pun nade.

11

POSLIJE PET DANA, POTKRAJ LIPNJA, BILL REČE RICHIEJU DA ŽELI OTIĆI DO Neiboltove i pretražiti prostor ispod trijema gdje je Eddie vidio onog gubavca.

Upravo su stigli do Richiejeve kuće. Bili je gurao Srebrenka. Najvećim dijelom puta vozio je Richieja i bila je to razgaljujuća jurnjava kroz Derry, ali je pazio da Richie sjaše s bicikla ulicu prije svoje kuće. Kad bi Richiejeva majka vidjela da Bili vozi Richieja, šiznula bi.

Žičana košara Srebrenka bila je puna revolvera-igračaka - dva Billova i tri Richiejeva.

Najveći dio poslijepodneva proveli su u Jalovini, pucali iz pištolja. Beverly Marsh se pojavila oko tri sata, u izblijedjelim trapericama, s jako starom zračnicom koja je izgubila žestinu svog praska - kad bi se povukao njezin okidač omotan selotejpom, ispustila bi šištav zvuk koji je Richieja više podsjetio na nekog tko je sjeo na jako stari napuhani jastučić nego na pucanj iz puške. Njezina je specijalnost bila gerilski snajperizam. Jako se dobro pentrala po drveću i pucala na neoprezne dok su prolazili ispod nje. Modrica na njezinu obrazu izblijedjela je u žućkastu boju.

„Što si rekao?“ upita Richie. Bio je zgranut... ali i pomalo zainteresiran.

„Želim p-p-pogledati ispod tog t-t-trijema“, reče Bili. Glas mu je bio nepopustljiv, ali je odbijao pogledati u Richieja. Na vrhu jagodica nalazile su se mrlje dubokog rumenila.

Stignu ispred Richiejeve kuće. Maggie Tozier bila je na trijemu i čitala knjigu. Mahne im i dovikne: „Bok, dečki! Hoćete ledenog čaja?“

„Odmah ćemo, mama“, reče Richie, a onda će Billu: „Tamo neće biti ničeg. Vjerojatno je samo vidio skitnicu i sav se usrao od straha. Znaš ti Eddieja.“

„D-d-da, znam ja E-E-Eddieja. Ali s-s-sjećaš li se ti s-s-slike u a-a - albumu?“ Richie se premjesti s noge na nogu, od nelagode. Bili podigne desnu ruku. Flastera sad nije bilo, ali Richie ugleda krugove napola zaraštenih krastica na prva tri Billova prsta. „Da, ali - „

„S-s-slušaj m-m-me“, reče Bili. Počeo je govoriti jako polako, prikovavši Richiejev pogled svojim. Još jedanput nabroji sličnosti između Benove i Eddiejeve priče... i poveže ih s onim što su vidjeli na fotografiji koja se micala. Ponovno ustvrdi da je klaun ubio sve one dječake i djevojčice koji su pronađeni mrtvi u Derryju od prošlog prosinca. „A m-m-možda ne s-s-samo nj-nj-njih“, dovrši Bili. „A š-š-što je s o-o-onima koji su n-n-nestali? S-š-što je s E-E-Eddiejem C-C-Corcoranom?“

„Ma, njega je očuh otjerao strahom“, reče Richie. „Zar ne čitaš novine?“

„M-m-možda i j-j-jest, a m-m-možda i n-n-nije“, reče Bili. „I j-j-ja sam ga m-m-malo p-p-poznavao i z-z-znam da ga je tata t-t-tukao. A z-z-znam i da je imao o-o-običaj ponekad p-p-prenoćiti vani da bi p-p-pobjegao od n-n-njega.“

„Pa možda ga se klaun dočepao baš dok je spavao negdje vani“, reče Richie zamišljeno.

„To si mislio?“ Bili kimne glavom. „Pa što onda hoćeš? Da ti da autogram?“

„Ako je k-k-klaun ubio o-o-ostale, onda je u-u-ubio i Georgieja“, reče Bili. Njegove oči uhvate Richiejev pogled. Bile su kao od škriljevca - krute, neumoljive, nemilosrdne. „H-h-hoću ga u-u-ubiti.“

„Isuse“, reče Richie, uplašen. „Kako ćeš to izvesti?“

„M-m-moj tata ima p-p-pištolj“, reče Bili. Malo pljuvačke otrgne mu se s usta, ali Richie je to jedva primijetio. „On n-n-ne zna da ja z-z-znam, ali ja znam. N-n-nalazi se na gornjoj p-p-polici u njegovu o-o-ormaru.“

„To je super ako je klaun ljudsko biće“, reče Richie, „i ako ga uhvatimo kako sjedi na gomili dječjih kostiju - „

„Natočila sam vam čaj, dečki!“ vikne im Richiejeva mama veselo. „Dođite!“

„Odmah stižemo, mama!“ vikne Richie ponovno, počastivši je širokim, lažnim osmijehom. On iščezne čim se okrenuo natrag prema Billu. „Zato što ja ne bih pucao u nekog tipa samo zato što nosi klaunov kostim, Bili. Ti si mi najbolji prijatelj, ali ja to ne bih učinio, a ne bih dopustio ni tebi ako bih te ikako mogao spriječiti.“

„A što ako t-t-tamo zaista b-b-bude h-h-hrpa k-k-kosti?“

Richie obliže usne i trenutak ne reče ništa. Onda upita Billa: „Što ćeš učiniti ako to nije ljudsko biće, Bili? Što ako je to zaista nekakvo čudovište? Što ako ona zaista postoje? Ben Hanscom je rekao da je bila mumija, da su baloni plovili uz vjetar i da stvor nije bacao sjenu. Ona slika u Georgiejevu albumu... ili smo to zamislili ili je posrijedi bila magija, ali moram ti reći, čovječe, mislim da nismo zamislili. Tvoji prsti to svakako nisu zamislili, zar ne?“ Bili odmahne glavom.

„Bili, što ćemo ako to nije čovjek?“

„O-o-onda ćemo m-m-morati s-s-smisliti nešto d-d-drugo.“

„O, da“, reče Richie. „Već te vidim. Nakon što ga upucaš četiri ili pet puta, a stvor i dalje ide na nas kao vukodlak-tinejdžer u filmu koji smo gledali ja, Ben i Bev, možeš pokušati s praćkom. A ako praćka ne bude pomogla, ja ću u njega baciti malo svog praška za kihanje. A ako i poslije toga nastavi napadati, zatražit ćemo time-out i reći: 'Trenutak samo. Ne može to tako, gospodine čudovište. Gledajte, moram malo pročitati o tome u knjižnici. Vratit ću se. Ispričajte me.' To ćeš reći, Veliki Bille?“

On pogleda u svog prijatelja. U glavi mu je bubnjalo. Jednim je dijelom želio da Bili ustraje u zamisli da provjere što je ispod trijema te stare kuće, no drugim je želio - očajnički želio - da Bili odustane od te zamisli. Na neki način sve je ovo bilo kao da si zakoračio u jedan od onih horor-filmova subotom poslije podne u Aladdinu, ali s druge strane - i to presudne strane - nije bilo nimalo nalik na to. Zato što ovo sigurno nije kao film, gdje znaš da će sve ispasti dobro, a čak i da ne bude tako, tebi ni dlaka neće pasti s glave. Ona fotografija u Georgiejevoj sobi nije bila kao na filmu. Mislio je da je počeo zaboravljati na to, ali očito se zavaravao jer sad u mislima ugleda kako se one posjekotine kružno uspinju uza Billyjeve prste. Da nije povukao Billa -

Za divno čudo, Bili se veselo smiješio. Smiješio od uha do uha. „Ti si t-t-tražio da te o-o-odvedem da p-p-pogledaš s-s-sliku“, rekao je. „A s-s-sad te ja želim o-o-odvesti da p-p-pogledaš k-k-kuću. M-m-milo za d-d-drago.“

„Kao da ti znaš kako ti je drago kad ti dođe milo“, reče Richie i obojica prasnu u smijeh.

„S-s-sutra u-u-ujutro“, reče Bili, kao da je to riješeno.

„A ako je to čudovište?“ upita Richie, ne skidajući pogled s Billa. „Ako ga pištolj tvog tate ne zaustavi, Veliki Bille? Ako i dalje nastavi napadati?“

„S-s-smislit ćemo n-n-nešto d-d-drugo“, ponovi Bili. „M-m-morat ćemo.“ Zabaci glavu i nasmije se kao luđak. Uskoro mu se pridruži i Richie. Bilo je nemoguće ne nasmijati se.

Zajedno pođu niz neobično popločeni puteljak do Richiejeva trijema. Maggie je postavila goleme čaše ledenog čaja i u njima grančice metvice te pladanj vanilin-kifla.

„P-p-pije ti se?“

„Pa i ne“, reče Richie. „Ali popit ću.“

Bili ga pljesne po leđima, snažno, i to kao da strah učini podnošljivijim - premda je Richie odjednom bio uvjeren (a nije se varao) da će mu san te noći kasno doći.

„Dečki, čini se da ste vodili neki ozbiljan razgovor“, reče gospođa Tozier, pa sjedne s knjigom u jednoj i čašom ledenog čaja u drugoj ruci. Pogleda u dječake s iščekivanjem.

„Ma, Denbroughu je pala na pamet luda zamisao da će Red Soxi završiti u prvoj ligi“, reče Richie.

„Ja i moj t-t-tata m-m-mislimo da im se p-p-prilika ukazala u t-t-trećoj“, reče Bili i srkne svoj ledeni čaj. „Ovo je j-j-jako d-d-dobro, g-g-gospođo Tozier.“

„Hvala, Bili.“

„Godina u kojoj Soxi završe u prvoj ligi bit će godina u kojoj ćeš ti prestati mucati, frfljo“, reče Richie.

„Richie!“ vrisne gospođa Tozier sablažnjeno. Gotovo da je ispustila čašu s ledenim čajem. Ali i Richie i Bili Denbrough su se histerično smijali, potpuno se otkačili. Ona je gledala čas u svog sina, čas u Billa pa ponovno u svog sina, dirnuta snebivanjem koje se uglavnom sastojalo od zbunjenosti, ali djelomice i od straha toliko tankog i oštrog da je našao put duboko do središta njezina srca i tamo zatitrao poput zvučne vilice načinjene od čistog leda.

Ne shvaćam nijednog od njih, pomisli ona. Kama idu, što rade, što žele... ili što će postati od njih. Ponekad - oh ponekad - oči su im tako divlje i katkad se bojim za njih, a kadšto se bojim njih...

Uhvati se kako misli, i to ne prvi put, kako bi bilo lijepo kad bi ona i Went mogli imati i curicu, lijepu plavokosu djevojčicu koju bi nedjeljom mogla odijevati u suknjice, u kosu joj upletati vrpce odgovarajuće boje i obuti joj crne lakirane cipelice. Lijepu curicu koja bi poslije škole pekla kolačiće i koja bi tražila lutke umjesto knjiga o trbuhozborstvu i Revellove makete brzih automobila.

Lijepu malu djevojčicu koju bi mogla razumjeti.

12

„JESI LI GA UZEO?“ UPITA RICHIE ZABRINUTO.

Sutradan, u deset sati ujutro gurali su bicikle po Kansas Streetu pokraj Jalovine. Nebo je bilo mutnosivo. Za poslijepodne su najavili kišu. Richie nije uspio zaspati sve do poslije ponoći i pomisli kako i Denbrough izgleda kao da je proveo prilično nemirnu noć; stari dobri Veliki Bili nosio je komplet Samsoniteovih torbi, po jednu ispod svakog oka.

„U-u-uzeo sam g-g-ga“, reče Bili. Lupne po zelenoj jakni od grubog maslinastog sukna koju je imao na sebi.

„Daj da vidim“, reče Richie, očaran.

„Ne sad“, reče Bili, a onda se nasmiješi. „M-m-mogao bi ga vidjeti netko drugi. Ali v-v-vidi što sam još p-p-ponio.“ Posegne rukom iza sebe, ispod jakne, i izvuče iz stražnjeg džepa svoju praćku Bullseye.

„Jebiga, crno nam se piše“, reče Richie i počne se smijati.

Bili se pravio uvrijeđen. „B-b-bila je to t-t-tvoja ideja, T-T-Tozier.“

Bili je tu aluminijsku praćku dobio za rođendan prošle godine. Bio je to Zackov kompromis između puške kalibra .22 koju je Bili želio i nepopustljivog odbijanja njegove majke da se uopće razmišlja treba li dječaku Billovih godina kupiti vatreno oružje. U brošuri s uputama za upotrebu pisalo je da ta praćka može poslužiti kao fino oružje za lov kad se nauči kako se njome služiti. „U pravim rukama, vaša praćka marke Bullseye smrtonosna je i djelotvorna koliko i dobar jasenov luk ili visokokalibarsko vatreno oružje“, tvrdila je brošura. Nakon odavanja dužnog poštovanja tim vrlinama, u nastavku brošure stajalo je upozorenje da praćka može biti opasna; vlasnik ne smije naciljati jednom od dvadeset željeznih kuglica u neku osobu baš kao što to ne bi učinio ni s napunjenim revolverom.

Bili u tome još nije bio posebno vješt (a pretpostavljao je da nikad i neće biti), ali je smatrao da je upozorenje iz brošure primjereno - debela guma praćke mogla se jako zategnuti i kad bi se kuglicom pogodila limenka, nastala bi vraška rupa.

„Snalaziš li se sad bolje s time, Veliki Bille?“ upita Richie.

„M-m-malo“, reče Bili. To je samo djelomice bila istina. Nakon što se naproučavao fotografija u brošuri (koje su bile označene s crt., kao u crt.1, crt.2 i tako dalje) i toliko vježbao u parku Derry da nije mogao micati prstima na ruci, mogao je u tri od deset pokušaja pogoditi metu od papira koja je također bila priložena praćki. A jednom je pogodio i u središte. Zamalo.

Richie povuče praćku za kapicu, otpusti je, a onda je vrati Billu. Nije ništa rekao, ali je u sebi sumnjao da će od nje, kad je posrijedi ubijanje čudovišta, biti koristi koliko od revolvera Zacka Denbrougha.

„A je li?“ reče on. „No dobro, ponio si praćku, jaka stvar. Nije to ništa. Vidi što sam ja donio, Denbrough.“ Iz svoje jakne on izvuče vrećicu s karikaturom ćelavca koji izgovara aaaap-ĆIHA! obraza napuhanih kao u Dizzieja Gillespieja. Na vrećici je pisalo PRAŠAK ZA KIHANJE DOKTORA OTKAČENJAKA. DA PUKNEŠ OD SMIJEHA!

Njih se dvojica zagledaju na trenutak jedan u drugog, a onda prasnu u smijeh, vrišteći i lupajući jedan drugog po leđima.

„S-s-spremni na s-s-sve“, reče Bili naposljetku, hihoćući i brišući oči rukavom.

„E jesmo ga face, Mucavi Bille - ja dupe, ti glava“, reče Richie.

„M-mmislio sam da je o-oobratno“, reče Bili. „A sad slušaj. T-t-tvoj b-b-bajk ćemo s-s-sakriti dolje u J-J-Jalovini. T-t-tamo gdje ja odguram S-S- Srebrenka kad se igramo. Ti ćeš se v-v-voziti iza mene na mom biciklu, u s-s-slučaju da b-b-budemo morali brzo b-b-bježati.“

Richie kimne glavom, ne osjećajući nikakvu želju da se dokazuje. Njegov Raleigh visine pola metra (ponekad bi udarao koljenima o guvernal kad bi brzo okretao pedale) izgledao je kao pigmej prema krakatoj dizalici Srebrenka. Znao je da je Bili jači, a Srebrenko brži.

Dođu do mostića i Bili pomogne Richieju ugurati bicikl ispod njega. Onda sjednu i, uz povremenu tutnjavu prometa koji im je prolazio iznad glava, Bili raskopča kaput i izvadi očev revolver.

„P-p-pazi“, reče Bili, pružajući ga Richieju nakon što je ovaj zazviždao u znak iskrenog odobravanja. „Na ovakvom p-p-pištolju n-n-nema z-z-zaporne igle.“

„Je li pun?“ upita Richie, pun strahopoštovanja. Revolver, tipa PPK Walther koji je Zack Denbrough nabavio u vrijeme okupacije Njemačke, djelovao je nevjerojatno teško.

„Još n-n-ne“, reče Bili. Lupne se po džepu. „Tu imam n-n-nekoliko m-m-metaka. Ali moj t-t-tata k-k-kaže da se svejedno m-m-mora ponekad p-p-pogledati, jer ako p-p-pištolj pomisli da n-n-nisi d-d-dovoljno pažljiv, s-s-sam se n-n-napuni. Pa te m-m-može u-u-ubiti.“ Lice mu se rastegne u čudan osmijeh koji je govorio da, premda ne vjeruje ni u što toliko blesavo, ipak vjeruje potpuno.

Richie je shvatio. U toj stvarci bilo je neke pritajene smrtonosnosti kakvu nikad nije osjetio u očevim revolverima kalibra .22, .30 pa čak ni u sačmarici (premda je u toj sačmarici oduvijek bilo nečeg, zar ne? u načinu na koji je stajala naslonjena, nijema i podmazana, u kutu garažnog ormara kao da poručuje: Mogla bih ja biti opaka da to želim; jako opaka, možeš se kladiti u to, kad bi puška mogla govoriti). Ali ovaj revolver, ovaj Walther... on kao da je načinjen s isključivom svrhom da ubija ljude. Richieja prožme jeza kad shvati da to i jest ono za što je načinjen. Čemu bi inače revolver mogao poslužiti? Za pripaljivanje cigareta?

Okrene otvor cijevi prema sebi, pazeći da mu ruke budu daleko od okidača. Jedan pogled u Waltherovo crno oko bez vjeđa bio je dovoljan da shvati Billov neobičan smiješak. Sjetio se kako je njegov otac jednom rekao: Ako upamtiš da ne postoji nešto što se zove prazan pištolj, bit ćeš siguran od vatrenog oružja cijelog života, Richie. On vrati revolver Billu, sretan što ga se otarasio.

Bili ga ponovno tutne u svoju jaknu. Odjednom se kuća u Neiboltovoj Richieju učini manje strašnom... ali mogućnost da bi zaista moglo doći do prolijevanja krvi učini mu se puno izvjesnija.

Pogleda u Billa, s namjerom da uputi još jedanput apel glede ove zamisli, ali ugleda Billovo lice, pročita ga, i samo reče: „Spreman?“

13

KAO I UVIJEK, KAD JE BILL NAPOKON ODLIJEPIO I DRUGU NOGU SA ZEMLJE, Richie je bio uvjeren da će obojica pasti i razbiti svoje glupe tintare na neugibljivom cementu. Veliki je bicikl mahnito vrludao s jedne strane na drugu. Igraće karte pričvršćene kvačicama za blatobran prekinule su s pojedinačnom paljbom i prešle na rafalnu. Pijano vrludanje bicikla postane izraženije. Richie zatvori oči u očekivanju neizbježnog. A onda Bili drekne: „Điha, Srebrenko, POKREEET!“ Bicikl uhvati brzinu i najzad prestane s tim mučnim glavinjanjem s jedne strane na drugu. Richie popusti smrtni stisak Billu oko pasa i uhvati se umjesto toga za prednji dio prtljažnika iznad stražnjeg kotača.

Bili prijeđe ukoso preko Kansas Streeta, stušti se niz sporedne ulice sve većom brzinom, prema Witchamovoj, kao da juri niz geološke slojeve. Oni fijuknu poput metka iz Straphamove u Witchamovu. Bili nagne Srebrenka gotovo do asfalta i ponovno vikne: „Điha, Srebrenko!“

„Vozi, Veliki Bille!“ vrisne Richie, toliko prestrašen da se zamalo popišao od straha u traperice, ali se svejedno luđački smijao. „Nagazi na ovu ljepoticu!“

Bili prijeđe s riječi na djela; ustane, nagne se preko guvernala i počne mahnito pumpati pedale. Gledajući u Billova leđa, zapanjujuće široka za dječaka koji još nije navršio dvanaest godina, kako se miču ispod njegove maslinaste jakne, a ramena mu se naginju na jednu pa na drugu stranu, kako on prebacuje težinu s jedne pedale na drugu, Richie odjednom postane siguran da su neranjivi... da će živjeti vječno. Pa... možda ne oni, ali Bili svakako. Bili nije imao pojma koliko je snažan, koliko siguran i savršen.

Jurili su. Kuće su se sad malo prorijedile, a ulice križale s Witchamovom u sve duljim razmacima.

„Điha, Srebrenko!“ drekne Bili, a Richie vikne svojim Glasom crnje Jima, visokim i kreštavim: „Điha, Srebrenko, massa, to! Vozite bicikl ko zvjer, kapa dolje! Điha, Srebrenko, POKREEET!“

Sad su prolazili pokraj zelenih polja koja su izgledala dvodimenzionalno pod sivim nebom. Richie u daljini ugleda stari željeznički kolodvor od opeke. S desne strane marširala su, jedno za drugim, skladišta smještena u polu valjkastim zgradama od valovitog lima

Srebrenko poskoči preko jednog para tračnica, a potom i preko drugog.

A evo i Neiboltove, naglo skreće udesno. RANŽIRNI KOLODVOR DERRY, pisalo je na plavoj ploči ispod znaka s nazivom ulice. Bila je zahrđala i visjela nakrivo. Ispod je stajala puno veća ploča, žuta pozadina i crna slova, gotovo kao komentar na ranžirni kolodvor: SLIJEPA ULICA, pisalo je.

Bili skrene u Neiboltovu, zaplovi prema pločniku ne okrećući pedale pa ponovno spusti nogu. „K-k-krenimo odavde p-p-pješice.“

Richie sklizne s prtljažnika s pomiješanim osjećajima olakšanja i žalosti. „Može.“

Hodali su pločnikom, ispucanim i punim korova. Ispred njih, na kolodvoru, dizelska lokomotiva je polako turirala, zvuk bi na trenutak zamro, a onda bi sve počinjalo ispočetka. Jedanput ili dvaput čuli su metalnu glazbu udaranja odbojnika.

„Bojiš se?“ Richie upita Billa.

Bili, koji je Srebrenka gurao držeći ga za guvernal, nakratko pogleda u Richieja, a onda kimne glavom. „Aha. A t-t-ti?“

„I te kako“, reče Richie.

Bili ispriča Richieju kako se sinoć raspitao kod oca o Neiboltovoj. Otac mu je rekao da je tamo do svršetka Drugoga svjetskog rata živjelo puno željezničara - strojovođe, kondukteri, signalizatori, radnici, nosači. Ulica je propala zajedno sa željeznicom. Što su Bili i Richie hodali dalje, kuće su bile sve udaljenije, trošnije, derutnije, prljavije. Posljednje tri ili četiri s obje strane bile su prazne i obijene daskama, dvorišta zaraslih u korov. Znak NA PRODAJU zaboravljeno se klatio s trijema jedne od njih. Richieju se taj znak učini star gotovo tisuću godina. Više nije bilo pločnika i sad su hodali utabanom stazom po kojoj je nevoljko rastao korov.

Bili stane i pokaže. „E-e-eno j-j-je“, reče on.

Kuća u Neiboltovoj 29 nekoć je bila uređena drvena katnica sa zabatima i središnjim dimnjakom. Možda je, razmišljao je Richie, tu živio neki strojovođa, neženja koji nije imao drugih hlača osim traperica, puno onih rukavica s velikim, krutim preklopcima te četiri ili pet kapa podstavljenih peijem - momak koji bi došao kući jedanput ili dvaput mjesečno, ostao tri ili četiri dana i slušao radio dok bi prčkao po vrtu; čovjek koji je mahom jeo prženu hranu (bez povrća, premda ga je uzgajao za svoje prijatelje) i koji bi, u vjetrovitim noćima, mislio na djevojku koju je ostavio u svom rodnom mjestu.

No sad je crvena boja izblijedjela u ispranu ružičastu koja se ljuštila u ružnim komadima nalik na kraste. Prozori su bili slijepe oči, okovani daskama. Najveći je dio šindre otpao. Korov je bujao na oba bočna zida kuće, a travnjak bio prekriven prvim proljetnim obilnim cvatom maslačaka. S lijeve strane, visoka daščana ograda, nekad možda uredno oličena u bijelo, ali sad izblijedjela do prljavosive koja se gotovo podudarala s tmurnim nebom, pijano je posrtala kroz gusto grmlje. Negdje na polovici ograde, Richie ugleda čudovišan lug suncokreta - najviši među njima kao da je bio visok dva metra ili još i više. Djelovali su napuhano, neljubazno, što mu se nije svidjelo. Povjetarac je šuškao kroz njih, a oni kao da su kimali glavama: Stigli su dječaci, nije li to divno? Još dječaka. Naših dječaka. Richie zadrhti.

Dok je Bili pažljivo naslanjao Srebrenka na brijest, Richie promotri kuću. Iz guste trave blizu trijema virio je kotač i on ga pokaže Billu. Bili kimne glavom; bio je to prevrnuti tricikl koji je Eddie spomenuo.

Oni pogledaju gore-dolje po ulici. Brektanje dizelske lokomotive jačalo je i jenjavalo, pa počinjalo iznova. Taj zvuk kao da je visio u naoblaci poput bajalice. Ulica je bila potpuno pusta. Richie je čuo kako na Cesti br. 2 prođe pokoji automobil, ali ih nije mogao vidjeti. Ona bi dizelska lokomotiva zabrektala pa zamrla, zabrektala pa zamrla.

Golemi suncokreti združeno su i mudro kimali glavama. Svježi dječaci. Dobri dječaci. Naši dječaci.

„S-s-spreman?“ upita Bili i Richie malo poskoči.

„Znaš, upravo sam se sjetio da mi danas istječe rok za vraćanje posljednje gomile knjiga koje sam posudio iz knjižnice“, reče Richie. „Možda bih trebao - „

„Ne s-s-seri više, R-R-Richie. S-s-spreman ili n-n-nisi?“

„Valjda jesam“, reče Richie, znajući da uopće nije spreman - da nikad neće biti spreman za ovo.

Prijeđu preko zaraslog travnjaka do trijema.

„P-p-pogledaj t-t-tamo“, reče Bili.

Sasvim lijevo, rešetkasta ograda od drvenih letvica nakrenula se i pala na grmlje. Oba dječaka ugledaju izbijene zahrđale čavle. Ovdje je bilo starog ružinog grmlja i dok su ruže i s lijeve i s desne strane iskorijenjene letvičaste ograde bezvoljno cvjetale, one ispred i oko nje bile su sparušene i usahle.

Bili i Richie se smrknuto pogledaju. Sve što je Eddie rekao činilo se istinito; poslije sedam tjedana, dokazi su još bili tu.

„Ne želiš valjda zaista ići dolje, ha?“ upita Richie. Gotovo da je preklinjao.

„N-n-ne želim,“ reče Bili, „ali h-h-hoću.“

Richie shvati da on to misli ozbiljno i srce mu padne u pete. Ono sivo svjetlo vratilo se u Billove oči i postojano je sjalo. U crtama njegova lica bilo je kamene želje koja ga je činila starijim. Richie pomisli: Mislim da zaista namjerava ubiti stvora, ako je stvor još tu. Ubiti ga i možda mu odsjeći glavu, odnijeti je ocu i reći: „Gledaj, ovo je ubilo Georgea, a sad - hoćeš li ponovno razgovarati navečer sa mnom, možda samo da mi kažeš kako si proveo dan, ili tko je izgubio kad ste bacali pismo-glava za jutarnju kavu?“

„Bili“, reče on, ali Billa više nije bilo. Krenuo je prema desnoj strani trijema, gdje se Eddie vjerojatno onomad bio zavukao. Richie je morao potrčati za njim pa je zamalo pao preko tricikla zarobljenog korovom koji je hrđajući polako tonuo u zemlju.

Sustigne Billa kad je on čučnuo i zagledao se ispod trijema. Na ovom kraju letvica uopće nije bilo; netko - neka skitnica - davno ih je istrgnula kako bi si omogućila pristup u sklonište ispod, sklonila se od siječanjskog snijega, hladne kiše u studenome ili ljetnog proloma oblaka.

Richie čučne pokraj njega. Srce mu je tuklo kao bubanj. Ispod trijema nije bilo ničeg osim nanosa nagnjilog lišća, požutjelih novina i sjena. Previše sjena. „Bili“, ponovi on.

„S-š-što je?“ Bili ponovno izvadi očev Walther. Pažljivo izvuče magazin iz drška, a potom uzme četiri metka iz džepa hlača. Ubaci ih jedan po jedan. Richie je to očaran promatrao, a onda ponovno zaviri pod trijem. Sad ugleda nešto drugo. Razbijeno staklo. Jedva primjetno ljeskanje krhotina. Želudac mu se bolno zgrči. On nije bio glup dječak, shvati da je ovo gotovo stopostotni dokaz Eddiejeve priče. Krhotine na trulom lišću ispod trijema značile su da je prozor razbijen iznutra. Iz podruma.

”S-š-što je?“ upita Bili ponovno, pogledavši u Richieja. Lice mu je bilo smrknuto i bijelo. Pogledavši u to odrješito lice, Richie u sebi baci ručnik u ring.

„Ništa“, reče on.

„I-i-ideš li?“

„Aha.“

Zavuku se pod trijem.

Miris natrulog lišća inače se Richieju najčešće sviđao, ali u tom mirisu ovdje, ispod trijema, nije bilo ničeg ugodnog. Lišće mu je pod rukama i koljenima bilo gnjecavo i imao je dojam da je sloj dubok pola metra. Odjednom se upitao što bi učinio kad bi iz tog lišća iskočila ruka ili pandža i zgrabila ga.

Bili je pregledao razbijeni prozor. Staklo se rasprsnulo na sve strane. Drvena letvica koja se nalazila između okna ležala je u dva ivera ispod potpornog stuba trijema. Vrh prozorskog okvira stršio je poput slomljene kosti.

„Nešto ga je žestoko drmnulo“, dahne Richie. Bili, koji je sad zavirivao unutra - ili to pokušavao - kimne glavom.

Richie ga odgurne laktom kako bi i on mogao pogledati. Podrum je bio polutamno skladište krame razbacanih kutija i sanduka. Pod je bio zemljan i, poput lišća, odisao vlažnom, memljivom aromom. S lijeve se strane kočila okrugla peć i okruglim cijevima bockala niski strop. Iza nje, na drugom kraju podruma, Richie ugleda velik odjeljak drvenih stijenki. Prva njegova pomisao bila je boks za konje, ali tko još drži konje u ovako užasnom podrumu? Onda shvati da se u tako staroj kući ložilo na ugljen, a ne na naftu. Nitko se nije pobrinuo da prepravi peć, budući da nitko nije želio tu kuću. Ta stvar s drvenim zidovima bilo je spremište za ugljen. Sasvim desno, Richie razabere stube koje su se penjale do razine zemlje.

Bili sjedne... zgrbi se prema naprijed... i prije nego što je Richie mogao povjerovati da on to zaista namjerava učiniti, noge njegova prijatelja počnu nestajati kroz prozor.

„Bili! Zaboga!“ sikne on. „Što to radiš? Izlazi odatle!“

Bili ne odgovori. Sklizne unutra i zagrebe pritom po prozoru tako da mu se jakna zadignula s leđa; za dlaku je promašio komad stakla koji bi ga pošteno rasjekao. Trenutak potom Richie začuje kako su njegove tenisice udarile o nabitu zemlju u podrumu.

„Popišam ti se ja na ovo“, promrmlja Richie sluđeno sebi u bradu, vireći u kvadrat tame u kojem mu je iščeznuo prijatelj: „Bili, jesi li ti poludio?“

Billov glas doplovi odozdo: „M-m-možeš ostati g-g-gore ako želiš, R-R-Richie. Č-č-čuvaj s-s-stražu.“

Umjesto toga, Richie se prevrne na trbuh i gurne noge kroz podrumski prozor prije nego što su ga izdali živci, nadajući se da neće porezati ruke ili trbuh na razbijeno staklo.

Nešto ga zgrabi za noge. Richie vrisne.

„To s-s-sam samo j-j-ja“, sikne Bili i trenutak potom Richie je stajao pokraj njega u podrumu, potežući košulju i kaput. „Što si m-m-mislio, t-t-tko je?“

„Bauk“, reče Richie i nasmije se drhtavo.

„Ti idi t-t-tamo, a ja ću - „

„Zajebi ti to“, reče Richie. Čuo je vlastito bilo u glasu, zbog kojeg mu je glas zvučao isprekidano i neujednačeno - visok pa dubok. „Ja se držim tebe, Veliki Bille.“

Najprije krenu prema spremištu za ugljen, Bili malo naprijed, s revolverom u ruci, a Richie odmah iza njega, pokušavajući istodobno gledati na sve strane. Bili stane iza jedne od stršećih drvenih stijenki spremišta za ugljen, a potom je trkom zaobiđe, držeći revolver objema rukama. Richie čvrsto stisne oči, pripremivši se na prasak. Nije ga bilo. Ponovno oprezno otvori oči.

„N-n-ništa osim u-u-ugljena“, reče Bili i nervozno zahihoće.

Richie stane pokraj Billa i pogleda. Unutra je još bilo taloga starog ugljena, nagomilanog gotovo do stropa u stražnjem dijelu odjeljka, da bi se stanjio u nekoliko grumena pokraj njihovih nogu. Bio je cm kao vranino krilo.

„Idemo - „ zausti Richie, a onda se vrata na vrhu podrumskih stuba širom otvore i tresnu o zid sa silovitim praskom, prosuvši niza stube tanku bijelu dnevnu svjetlost.

Oba dječaka vrisnu.

Richie začuje režanje. Jako glasno - zvuci kakve bi mogla proizvesti divlja zvijer u kavezu. Ugleda kako dvije tenisice silaze niza stube. Iznad njih isprane traperice - ruke koje se njiš -

Samo što to nisu bile ruke... bile su to šape. Goleme, izobličene šape.

„P-p-penji se na u-u-ugljen! „ vrisne Bili, ali je Richie stajao skamenjen, i odjednom je znao što je to krenulo na njih, što će ih to ubiti u ovom podrumu koji vonja po vlažnoj zemlji i jeftinom vinu prolivenom u zakucima. Znao je, ali je morao vidjeti. „Na v-v-vrhu u-u-ugljena je p-p-prozor!“

Šape su bile pokrivene gustom smeđom dlakom koja se kovrčala i uvijala kao žica; prsti su na vrhovima imali ispucane nokte. Richie ugleda svilenu jaknu. Bila je crna s narančastim opšivom - boje srednje škole Derry.

„K-k-kreći!“ vrisne Bili, i gurne Richieja svom snagom. Richie se opruži po ugljenu. Oštri šiljci i bridovi bolno se zabodu u njega, prekidajući njegovu osupnutost. Po rukama mu se sruši nova lavina ugljena. Ono luđačko režanje se nastavljalo.

Panika navuče kapuljaču preko Richiejeva uma.

Jedva svjestan što radi, on se počne verati na planinu ugljena; popeo bi se malo, pa se odsklizao natrag, pa se ponovno bacio prema gore, vrišteći pritom. Prozor na vrhu bio je crn od ugljene prašine i gotovo da uopće nije propuštao svjetlo. Bio je zakračunat. Richie zgrabi zasun - od onih na okretanje - i nalegne na nj punom težinom. Zasun ni makac. Režanje je sad bilo bliže.

Revolver opali ispod njega, gotovo zaglušujuće u zatvorenoj prostoriji. Dim baruta, oštar i jedak, zapeče Richieja u nosu. To ga zgromi i vrati nekakvoj svijesti, i on shvati da je pokušavao okrenuti zasun na pogrešnu stranu. Primijeni silu u suprotnom smjeru i zasun popusti uz dug, zahrđao cvilež. Ugljena prašina prosije mu se po rukama poput papra. Pištolj ponovno opali uz drugi zaglušujući prasak. Bili Denbrough vikne: „TI SI MI UBIO BRATA, PEDERU!“

Na trenutak stvorenje koje je sišlo niza stube kao da se nasmijalo, kao da je progovorilo - kao da je opasan pas odjednom počeo lajati izvitoperenim riječima i na trenutak Richieju se učini da je stvor u srednjoškolskoj jakni prorežao: Ubit ću i tebe.

„Richie!“ vikne tad Bili i Richie začuje kako se ugljen ponovno kotrlja i pada kad se Bili počeo pentrati po njemu. Režanje i urlici se nastave. Rascijepi se drvo. Pomiješaju se lavež i zavijanje - zvuci iz hladne noćne more.

Richie gurne prozor iz sve snage, ne hajući hoće li staklo pući i razrezati mu ruke na rezance. Nije se mogao brinuti o tome. Nije puklo; zanjihalo se prema van na staroj čeličnoj šarci obloženoj krpicama hrđe. Prosije se još ugljenog praha, ovaj put na Richiejevo lice. Izmigoljio je u bočno dvorište kao jegulja, osjetio slatki svježi zrak, osjetio kako ga visoka trava šiba po licu. Bio je maglovito svjestan toga da pada kiša. Ugleda debele stabljike orijaških suncokreta, zelene i dlakave.

Walther opali i treći put i zvijer u podrumu vrisne, sirovim zvukom čistog bijesa. A onda Bili zavapi: „U-u-uhvatio me, Richie! Upomoć! U-u-uhvatio me!“

Richie se okrene na rukama i koljenima, ugleda prestravljeno lice svog prijatelja kako gleda u njega u kvadratu prevelikog podrumskog prozora kroz koji se nekad svakog listopada ubacivao zimski tovar ugljena.

Bili je ležao potrbuške na ugljenu, raširenih ruku i nogu. Rukama je mlatarao i uzaludno se pokušavao uhvatiti za prozorski okvir koji mu je bio tik izvan dohvata. Košulja i jakna zadigli su mu se gotovo do prsne kosti. A klizio je natrag... ne, nešto ga je vuklo natrag, nešto što je Richie jedva razabirao. Bila je to živa divovska sjena iza Billa. Sjena koja je režala, nešto frfljala i zvučala gotovo ljudski.

Richie ga nije morao vidjeti. Vidio ga je prošle subote, na platnu kina Aladdin. Bilo je to ludo, potpuno ludo, ali Richieju svejedno nije palo na pamet da posumnja u vlastiti razum ili u svoj zaključak.

Billa Denbrougha uhvatio je vukodlak-tinejdžer. Samo što to nije bio Mikey Landon s puno šminke na licu i puno umjetnog krzna. Bio je stvaran. Kao u znak potvrde, Bili ponovno vrisne.

Richie ispruži ruke i uhvati Billove. U jednoj od njih bio je Walther, i drugi put tog dana Richie pogleda u njegovo crno oko... samo što je ovaj put bio pun.

Natezali su se oko Billa - Richie ga je čvrsto držao za ruke, Vukodlak za gležnjeve.

„O-o-odlazi odavde, Richie“' vrisne Bili. „O-o - „

Vukodlakovo lice iznenada ispliva iz mraka. Čelo mu je bilo nisko i izbočeno, prekriveno rijetkom dlakom. Obrazi upali i obrasli dlakom. Oči tamnosmeđe, ispunjene užasnom inteligencijom, užasnom sviješću. Vukodlak razjapi usta i počne režati. Bijela pjena cijedila mu se iz kutova debele donje usne u dva jednaka potočića koji su mu kapali s brade. Kosa na glavi bila mu je zalizana prema natrag u jezivoj parodiji tinejdžerske frizure. On zabaci glavu i rikne, pogleda prikovana za Richiejeve oči.

Bili se uspentra uz ugljen. Richie ga zgrabi za podlaktice i povuče. Na trenutak pomisli da će uspjeti. No tad Vukodlak ponovno dohvati Billa za noge i cimne ga natrag u tamu. Bio je snažniji. Dočepao se Billa i namjeravao ga je zadržati.

I tad, ne razmišljajući što čini ili zbog čega, Richie začuje kako mu iz usta izlazi Glas irskog murjaka, glas gospodina Nella. Ali ovo nije bio Richie Tozier, loš oponašatelj; nije to bio ni gospodin Neil. Bio je to glas svakog Irca redarstvenika koji je ikad živio i vrtio pendrekom na uzici od sirove kože dok poslije ponoći provjerava vrata zatvorenih trgovina.

„Da si ga pustio, momak, Il' ću ti rascopat tu tvrdu glavurdu! Kunem se Isusom! Da si ga odmah pustio ili ću ti rođeno dupe servirat na tanjuru!“

Stvorenje u podrumu oglasi se urlikom bijesa od kojeg su pucali bubnjići.. . ali Richieju se učini da se u toj rici čuje još jedan ton. Možda strah. Ili bol.

Još jedanput povuče iz sve snage - i Bili izleti kroz prozor na travu. Buljio je u Richieja tamnim, užasnutim očima. Prednji dio njegove jakne bio je crn od ugljene prašine.

„B-b-brzo!“ dahtao je Bili. Gotovo da je jaukao. Zgrabi Richieja za košulju. „M-mmoramo - „

Richie začuje kako se ponovno kotrlja lavina ugljena. Trenutak kasnije Vukodlakovo lice ispuni podrumski prozor. Zareži na njih. Šapama zagrebe po usahloj travi.

Bili je još imao Walther - kroz sve ovo uspio ga je sačuvati. Sad ga uhvati objema ispruženim rukama, očiju stisnutih u proreze i povuče okidač. Začuje se novi zaglušujući prasak. Richie ugleda kako se vukodlaku otkida komad lubanje i kako mu se bujica krvi slijeva niz lice, zamrsivši mu krzno i natopivši ovratnik školske jakne koju je imao na sebi.

Urlajući, stvor se počne penjati kroz prozor.

Laganim pokretom, kao u snu, Richie posegne rukom ispod jakne u svoj stražnji džep.

Izvadi vrećicu sa slikom čovjeka koji kiše. Razdere je dok se okrvavljeni, urlajući stvor izvlačio kroz prozor, s mukom se provlačio, čaporcima usijecao duboke brazde u zemlju. Richie potrga vrećicu i stisne je. „Vrati se gdje si bio, momak!“ naredi Glasom irskog murjaka. Bijeli oblak zapahne vukodlakovo lice. Njegova rika naglo prestane. Zurio je u Richieja s gotovo komičnim iznenađenjem pa ispusti pištav zvuk iz stisnutog grla. Svrne pogled svojih očiju, crvenih i mutnih, na Richieja, kao da ga označava jednom zauvijek.

A onda počne kihati.

Kihao je i kihao. Usukane niti šmrklja razlete mu se s gubice. Iz nosnica mu izlete zelenkasto-crni ugrušci sline. Jedan od njih pljasne Richieju na kožu i opeče ga, kao kiselina.

On ga obriše uz vrisak boli i gnušanja.

Na stvorovu je licu još bilo bijesa, ali i boli - to je bilo očito. Bili ga je možda ranio tatinim revolverom, ali Richie ga je više ozlijedio... najprije Glasom irskog murjaka, a potom praškom za kihanje.

Isuse, kad bih imao i prašak za svrbež, a možda i pločicu s električnim nabojem, mogao bih ga ubiti, pomisli Richie, a onda ga Bili zgrabi za ovratnik jakne i cimne natrag.

Dobro da je to učinio. Vukodlak je prestao kihati isto tako naglo kao što je počeo i bacio se na Richieja. A bio je brz - nevjerojatno brz.

Richie je mogao tako sjediti na zemlji s praznom vrećicom praška za kihanje Dr. Otkačenka u jednoj ruci, zuriti u vukodlaka s nekom vrstom ošamućenog čuđenja, misliti kako mu je krzno smeđe, a krv crvena, kako ništa u stvarnom životu nije crno-bijelo, mogao je sjediti tako sve dok mu se šape ne bi sklopile oko vrata i dugi nokti razderali grkljan, ali ga Bili ponovno zgrabi i podigne na noge.

Richie je posrtao za njim. Potrče ispred kuće i Richie pomisli: Neće nas se više usuditi loviti, sad smo na ulici, neće se usuditi krenuti za nama, neće se usuditi, neće se usuditi - Ali se usudio. Čuo ga je tik iza njih, kako frflja, reži i slini.

Eno Srebrenka, još naslonjenog na drvo. Bili naskoči na sjedište i baci očev revolver u košaru u kojoj su nosili tolike pištolje-igračke. Richie se usudi pogledati iza sebe dok se bacao na prtljažnik i ugleda vukodlaka kako ide prema njima preko travnjaka, sad manje od sedam metara od njih. Krv i sluz pomiješali su se na njegovoj srednjoškolskoj jakni. Bijela kost ljeskala se kroz krzno na desnoj sljepoočnici. Sa strane nosa vidjele su se bijele mrlje od praška za kihanje. Richie ugleda još dvije stvari koje kao da su upotpunile taj užas. Na jakni tog stvora nije bilo zatvarača; umjesto njega, bila su tu velika kitnjasta narančasta puceta cofli. Ono drugo je bilo i gore. Zbog te druge stvari učini mu se da će se onesvijestiti ili se predati i pustiti da ga ubije. Na jakni je zlatnim koncem bilo izvezeno ime, kakvo bi vam za dolar izvezli u Machen'su po želji.

Izvezene na krvavoj lijevoj strani vukodlakove jakne, uprljane krvlju ali čitke, bile su riječi RICHIE TOZIER.

Stvor se baci za njima.

„Kreći, Bili „' vrisne Richie.

Srebrenko se pokrene, ali sporo - odveć sporo. Billu je toliko dugo trebalo da krene - Vukodlak prijeđe preko izbrazdane staze baš kad se Bili odvezao do sredine kolnika. Krv mu je poprskala izblijedjele traperice i kad je Richie pogledao preko ramena, ispunjen nekom užasnom, neuništivom opčinjenošću sličnoj psihozi, ugleda kako stvoru na pojedinim mjestima pucaju šavovi na trapericama i kroz njih izviruju čuperci oštrog smeđeg krzna. Srebrenko se divlje zanosio amo-tamo. Bili je stajao na pedalama, čvrsto držao guvernal odozdo, glavu podižući prema oblačnom nebu. Žile su mu iskočile na vratu. Pa ipak su se karte u žbicama i dalje oglašavale pojedinačnom paljbom.

Jedna šapa posegne za Richiejem. On očajnički vrisne i sagne se dalje od nje. Vukodlak zareži i isceri se. Bio je dovoljno blizu da Richie ugleda požutjele bjeloočnice i osjeti mu na dahu slatkast trulež mesa. Zubi su mu bili zakrivljeni očnjaci.

Richie ponovno vrisne kad stvor zamahne šapom prema njemu. Bio je uvjeren da će mu skinuti glavu s ramena - ali šapa prođe ispred njega, promašivši ga za samo dva centimetra. Silina zamaha otpuše Richieju znojnu kosu s čela.

„Điha, Srebrenko, POOOOKRET!” vrisne Bili iz sveg glasa.

Stigao je do vrha kratkog, plitkog brežuljka. Nije bila neka naročita nizbrdica, ali dovoljna da Srebrenko uhvati zalet. Karte ubrzaju i počnu zvrjati. Bili je bjesomučno pumpao po pedalama. Srebrenko se prestane klatiti i presiječe pravocrtno niz Neiboltovu prema Cesti br. 2.

Bogu hvala, Bogu hvala, Bogu hvala, pomisli Richie bezrazložno. Bogu -

Vukodlak ponovno zariče - o moj Bože, zvuči kao da je TIK UZ MENE - i Richie ostane bez daha kad su mu košulja i jakna naglim trzajem bile povučene prema natrag i prignječile mu dušnik. On ispusti grgljav zvuk gušenja i uspije zgrabiti Billa oko pasa trenutak prije nego što je bio povučen s bicikla. I Billa je povuklo, ali se on održi na biciklu jer se držao za guvernal Srebrenka. Na trenutak je Richie pomislio da će se veliki bicikl podići na stražnji kotač i zbaciti ih sa sebe. A onda mu se jakna, kojoj je ionako slijedila prodaja na sajmištu, razdvoji posred leđa uz glasan zvuk trganja koji je na neki čudan način podsjećao na glasni prdac. Richie je ponovno mogao disati.

Osvrne se i zagleda u te mutne, ubojite oči.

„Bili!“ pokušao je zaurlati, ali ta riječ nije imala ni snage, ni nosivosti.

Bili kao da ga je svejedno čuo. Još jače okrene pedale, jače nego ikad u životu. Utroba kao da mu se nadimala, odvajala od tijela. Osjećao je težak, bakarni okus krvi u grlu. Oči su mu iskočile iz duplji. Usta su mu se objesila, gutajući zrak. Ispuni ga lud, neizbježan osjećaj ushita - nešto divlje, slobodno i samo njegovo. Žudnja. Stajao je na pedalama, ulagivao im se, gnječio ih.

Srebrenko nastavi ubrzavati. Sad je počeo osjećati cestu, počinjao letjeti. Bili je osjetio kako je krenuo.

„Điha, Srebrenko!“ vrisne on ponovno. „Điha, Srebrenko, POKREEET!“ Richie začuje topot tenisica po makadamu. Okrene se. Vukodlakova ga šapa udari iznad očiju omamljujućom silinom i na trenutak Richie zaista pomisli da mu se otkinulo tjeme. Svijet mu se odjednom učini nejasnim, nevažnim. Zvuci su blijedjeti pa jačali. Boje se isperu iz svijeta. On se okrene natrag, priljubivši se očajnički uz Billa. Topla mu je krv tekla u desno oko i pekla ga.

Šapa ponovno zamahne, udarivši ovaj put po blatobranu. Richie osjeti kako je bicikl mahnito zavrludao, trenutak na rubu prevrtanja, ali se ipak ponovno uspravio. Bili ponovno vikne: „Điha, Srebrenko, POKREEET!“ ali je i to dopiralo iz daljine, poput odjeka neposredno prije nego što zamre.

Richie sklopi oči i čvrsto se uhvati za Billa, očekujući kraj.

14

I BILL JE ČUO TRČEĆE KORAKE I SHVATIO DA KLAUN JOŠ NIJE ODUSTAO, ALI SE nije usuđivao okrenuti i pogledati. Znat će već ako ih stigne i sruši. A to je bilo sve što je morao znati.

Hajde, dečko, pomisli on. Daj mi sad sve od sebe! Sve što imaš! Kreni, Srebrenko, POKRET!

I tako se Bili Denbrough još jednom utrkivao s vragom, samo što je vrag sad bio jezivo iscereni klaun čije se lice znojilo ispod bijele masne šminke, čija su se usta krivila u crvenom vampirskom ceru, čije su oči bile svijetli srebrnjaci. Klaun koji je, iz nekog ludog razloga, bio odjeven u jaknu srednje škole Derry preko srebrnastog kostima s narančastim nabranim ovratnikom i narančastim pucetima-coflima.

Kreni, dečko, kreni - što kažeš na to, Srebrenko?

Neiboltova je sad promicala pokraj njega u nejasnim obrisima. Srebrenko je počeo dobro žvrljati. Jesu li oni trčeći koraci malo zaostali? Još se nije usuđivao okrenuti i pogledati.

Richie ga je obujmio stiskom smrtne strave i oduzimao mu dah. Bili je želio Richieju reći da malo popusti, ali se nije usuđivao trošiti dah ni na to.

A tad se, ispred njega, poput divnog sna, pojavi znak obvezatnog zaustavljanja koji je označavao raskrižje Neiboltove i Ceste br. 2. Automobili su prolazili amo-tamo niz Witchamovu. U njegovu stanju lipsale prestravljenosti, Billu se to učini čudom.

Sada, budući da će za koji trenutak morati prikočiti (ili učiniti nešto zaista domišljato), Bili riskira i okrene se.

Zbog onoga što je ugledao, okrene Srebrenkove pedale natraške jednim jedinim trzajem.

Srebrenko počne klizati, ostavljajući premaz gume svojim blokiranim stražnjim kotačem, i Richiejeva glava bolno raspali Billa po desnom ramenu.

Ulica je bila potpuno prazna.

Ali nekih dvadeset pet metara iza njih, kod prve od napuštenih kuća koje su tvorile neku vrstu pogrebne povorke prema ranžirnom kolodvoru, bljesne nešto narančasto. Ležalo je blizu kanalizacijskog otvora usječenog u rub pločnika.

„Uhhhh...“

Gotovo prekasno, Bili shvati da Richie klizi sa Srebrenka. Richie je preokrenuo očima tako da je Bili vidio samo donje rubove šarenica ispod gornjih vjeđa. Zakrpani luk njegovih naočala nahereno je visio. Krv mu je polako tekla iz čela.

Bili ga zgrabi za ruku, oni se obojica nagnu udesno pa Srebrenko izgubi ravnotežu. Tresnu na cestu u vrtlogu ruku i nogu. Bili pošteno odere lakat i jaukne od bola. Na taj zvuk Richiejeve vjeđe zatrepću.

„Mostrar vam kako arivar do trésor, senor, al taj Dobbs mučo opasan gringo“, reče Richie hropćući. Bio je to njegov Glas Pancha Vanille, ali Billa silno uplaši nešto kolebljivo, nesuvislo u tom glasu. Ugleda nekoliko oštrih smeđih dlaka zalijepljenih za plitku ranu na Richiejevu čelu. Bile su malo kovrčave, poput stidnih dlačica njegova oca. Zbog njih se još više uplaši i on Richieju raspali jak šamar.

„Jao!” zavapi Richie. Vjeđe mu zatrepću, a onda se otvore širom. „Zašto me tučeš, Veliki Bili? Slomit ćeš mi naočale. Ionako nisu u naročito dobrom stanju, u slučaju da nisi primijetio.“

„M-m-mislio sam da u-u-umireš ili tako n-n-nešto“, reče Bili.

Richie se polako uspravi u sjedeći položaj i podigne ruku do glave. Zastenje. „Što se dogo - „ A onda se sjeti. Oči mu se razrogače od iznenadne strave i on se brže-bolje prevrne na koljena, sopćući promuklo.

„N-n-nemoj,“ reče Bili, „o-o-otišao je, R-R-Richie. Otišao je.“

Richie ugleda praznu ulicu u kojoj se ništa nije micalo i odjednom brizne u plač. Bili ga pogleda na trenutak, a onda ga zagrli i čvrsto stisne. Richie čvrsto uhvati Billa oko vrata i uzvrati mu zagrljaj. Želio je reći nešto pametno, nešto o tome kako je Bili trebao isprobati svoju praćku Bullseye na Vukodlaku, ali ništa nije izašlo iz njegovih usta. Ništa osim jecaja.

„N-n-nemoj, Richie,“ reče Bili, „n-n-n - „ A onda i on brizne u plač. Ostanu zagrljeni, klečeći na ulici pokraj Billova prevrnutog bicikla. Njihove su im suze na obrazima prevučenima crnom ugljenom prašinom ostavljale čiste tragove.

DEVETO POGLAVLJE

Veliko pospremanje

1

NEGDJE VISOKO IZNAD DRŽAVE NEW YORK, 29. SVIBNJA 1985. POSLIJE PODNE, Beverly Rogan ponovno se počinje smijati. Priguši smijeh objema rukama, u strahu da će netko pomisliti da je luda, ali ne može prestati.

U to smo se vrijeme puno smijali, misli ona. To je nešto drugo, još jedno svjetlo koje gori u tami. Cijelo smo se vrijeme bojali, ali nismo se mogli prestati smijati, baš kao ja sad.

Muškarac koji sjedi pokraj nje na sjedištu do prolaza mlad je, dugokos i zgodan. Nakon polijetanja zrakoplova iz Milwaukeeja u pola dva (a otad je prošlo gotovo dva i pol sata, sa zaustavljanjem u Clevelandu i ponovno u Phillyju) nekoliko ju je puta s odobravanjem okrznuo pogledom, ali je poštovao njezino očito pomanjkanje želje za razgovorom; nakon nekoliko pokušaja započinjanja razgovora na koje je ona odgovorila uljudno, ali i ništa više od toga, on je otvorio svoju putnu torbu i izvadio roman Roberta Ludluma.

Sad ga je zatvorio i prstom označio mjesto na kojem je stao. Onda reče s izvjesnom zabrinutošću: „S vama je sve u redu?“

Ona kima glavom, ponovno se pokušava uozbiljiti, a potom ponovno frkće od smijeha. On se blijedo smješka, zbunjeno, ispitivački.

„Nije to ništa „ kaže ona, pokušavajući biti ozbiljna, ali ne vrijedi; što više pokušava biti ozbiljna, to se više njezino lice želi rastegnuti u osmijeh. Baš kao u starim dobrim danima. „Samo sam odjednom shvatila da ne znam čijim zrakoplovom letim. I da je na zrakoplovu nacrtana neka velika p-p-patka - „ Ali je ta pomisao za nju previše. Počinje se smijati veselim grohotom. Ljudi se osvrću prema njoj, neki se mršte.

„Republic“, kaže on.

„Oprostite?“

„Jurite kroz zrak brzinom od sedam stotina kilometara na sat zahvaljujući Republic Airlines. Piše na PKPJ brošuri u džepu sjedišta. „

„PKPJ?“

On izvlači brošuru (koja na prvoj stranici zaista ima logo Republica). U njoj je prikazano gdje su izlazi za slučaj nužde, gdje su pojasovi za spašavanje, kako se služiti maskama s kisikom, kako zauzeti ispravan položaj za prinudno slijetanje. „Brošura 'piši kući propalo je','' kaže on i ovaj put oboje prasnu u smijeh.

Stvarno je zgodan, pomisli ona odjednom - to je svježa pomisao, nekako bistrooka, pomisao kakva bi se mogla očekivati prilikom buđenja, kad ti mozak nije zakrčen. Odjeven je u pulover i izblijedjele traperice. Njegova tamnoplava kosa vezana je otraga komadićem sirove kože i to je podsjeti na konjski rep koji je uvijek nosila kao dijete. Ona misli: kladim se da ima lijep uljudan pimpek dečka s koledža. Dovoljno dug da se s njim zeza, ali ne i predebeo da bi se bahatio.

Ona se ponovno počinje smijati, ne mogavši se suzdržati. Shvaća da nema čak ni rupčić kojim bi obrisala oči iz kojih joj cure suze i to je natjera u još jači smijeh.

„Priberite se ili će vas stjuardesa izbaciti iz aviona „, kaže on ozbiljno, a ona samo odmahuje glavom i smije se; sad je bole slabine i trbuh.

On joj pruža čisti bijeli rupčić i ona se posluži njime. To joj pomaže da najzad dođe k sebi. No ne prestaje odjednom. Smijeh postupno jenjava u tihu štucavicu i uzdahe. Svako malo ona se sjeti velike patke na boku zrakoplova i izbacio iz sebe novu seriju hihota.

Poslije nekog vremena ona mu vraća rupčić. „Hvala. „

„Isuse, gospođo, što vam se dogodilo s rukom?“ Zadrži je u svojoj trenutak, zabrinuto.

Ona spušta pogled i ugleda slomljene nokte, one koje je razderala do mesa kad je prevrnula toaletni stolić na Toma. Sjećanje na to boli je više nego nokti i to joj dotuče želju za smijehom. Ona povuče ruku iz njegove, ali blago.

„Prignječila sam je vratima automobila na aerodromu „, kaže, pomislivši na sve one prigode kad je lagala o tome što joj je Tom učinio, i kad je lagala o modricama koje joj je nanio otac. Je li ovo posljednji put, posljednja laž? Kako bi to bilo divno... gotovo predivno povjerovati. Zamisli liječnika koji dolazi obići pacijenta koji umire od karcinoma i kaže: rendgenske snimke pokazuju da se tumor povlači. Nemamo pojma zbog čega, ali i to se događa.

„Sigurno je vraški zaboljela“, kaže on.

„Popila sam aspirin.“ Ona ponovno otvara časopis avio-prijevoznika, premda on vjerojatno zna da ga je već dvaput prelistala. „Kamo idete?“

Ona zatvara časopis, pogleda ga, nasmiješi se. „Vrlo ste ljubazni,“ kaže, „ali ne razgovara mi se. U redu?“

„Uredu“, kaže on, uzvrativši osmijehom. „Ali ako želite nazdraviti velikoj patki na boku aviona kad stignemo u Boston, ja častim.“

„Hvala, ali moram stići na drugi avion.“

„Bože, kako se moj jutrošnji horoskop prevario“, kaže on i ponovno otvara svoj roman. „Ali divno se smijete. Čovjek bi se mogao zaljubiti.“

Ona ponovno otvara časopis, ali uhvati se kako gleda u svoje slomljene nokte umjesto u članak o ljepotama New Orleansa. Ispod dva nokta su ljubičasti krvavi podljevi. U glavi čuje Toma kako vrišti niz okomiti otvor stubišta: „Ubit ću te, gaduro! Kurvo!“ Ona se strese od zimice. Kurva za Toma, kurva za krojačice koje bi se neozbiljno ponašale prije važnih modnih revija i dobile jezikovu juhu a la Beverly Rogan, kurva za svog oca davno prije no što su Tom ili jadne krojačice postale dio njezina života.

Gaduro.

Gaduro jedna.

Kurvo.

Na trenutak ona sklopi oči.

U njezinu stopalu, rasječenom krhotinama bočice parfema dok je bježala iz njihove spavaće sobe, kucka bolnije nego u prstima. Kay joj je dala flaster, par cipela, i ček na tisuću dolara koji je Beverly odmah unovčila u devet sati u poslovnici First Bank of Chicago na Watertower Squareu.

Usprkos Kayinim prosvjedima, Beverly ispiše improvizirani ček na praznom listu papira.

„Jednom sam pročitala da se ček mora primiti bez obzira na to na čemu je napisan“, rekla je ona Kay. Glas kao da joj je dopirao s nekog drugog mjesta. S radija iz druge sobe, možda.

„Netko je jednom unovčio ček koji je bio ispisan na čahuri. Mislim da sam to pročitala u poslovnom vodiču.“ Zašutjela je, a potom se nelagodno nasmiješila. Kay ju je gledala trijezno, čak svečano. „Ali da sam na tvome mjestu, ja bih to unovčila brzo, prije no što se Tom sjeti zamrznuti račune.“

Premda se ne osjeća umorno (no svjesna je da je sad na životu održavaju samo živci i Kayina crna kava), prethodna noć izgleda joj kao nešto što je jamačno sanjala.

Sjeća se kako su je slijedila tri maloljetnika, dobacivala joj i zviždala za njom, ali joj se ipak nisu usuđivala prići. Sjeća se olakšanja koje ju je preplavilo kad je ugledala žar bijelog fluorescentnog svjetla trgovine Seven-Eleven kako se rasipa po pločniku na nekom raskrižju.

Ušla je unutra, dopustila da joj pristali blagajnik zaviruje u dekolte njezine stare bluze i nagovorila ga da joj posudi četrdeset centi za javnu govornicu. Nije bilo teško, s obzirom na pogled koji mu se pružao.

Najprije je nazvala Kay McCall, birajući broj po sjećanju. Telefon je zazvonio desetak puta i ona se pobojala da je Kay u New Yorku. Baš kad je Beverly namjeravala spustiti slušalicu, Kayin bunovni glas promumlja: „Tko god da si, nadam se da imaš jako dobar razlog. „

„Kay, ovdje Bev“, rekla je, malo se nećkala, a potom se odvažila. „Potrebna mi je pomoć.“

Nastane tajac, a onda Kay ponovno progovori, sad zazvučavši potpuno rasanjeno. „Gdje si? Što se dogodilo?“

„Sad sam u Seven-Elevenu na uglu Strejland Avenue i neke ulice. Ja... Kay, ostavila sam Toma.“

Kay, brza, usrdna i uzbuđena: „Dobro! Najzad! Hura! Doći ću po tebe! Taj govnar! Govno jedno! Doći ću po tebe u Mercedesu! Angažirat ću orkestar od četrdeset izvođača! Ja ću -“

„Ja ću uzeti taksi”, rekla je Bev, držeći druge dvije kovanice na znojnom dlanu. U okruglom zrcalu u stražnjem dijelu trgovine vidjela je kako onaj prištavac pilji u njezino dupe dubokom i čeznutljivom koncentracijom. „Ali ćeš ti morati platiti kad stignem. Nemam novca. Ni centa.“

„Dat ću pizdeku pet dolara napojnice“, vikne Kay. „Jebote, ovo je najbolja vijest od Nyxonove ostavke! Dovlači dupe ovamo, ženska. I -“ Pošuti, a kad je ponovno progovorila, glas joj je bio ozbiljan i tako pun dobrote i ljubavi da je Beverly pomislila da će se rasplakati. „Hvala Bogu da si to napokon učinila, Bev. Ozbiljno to mislim. Hvala Bogu.“

Kay McCall je bivša modna kreatorica koja se bogato udala, još bogatije razvela i otkrila feminističku politiku 1972., oko tri godine prije nego što ju je Beverly upoznala. U vrijeme njezine napeće popularnosti/kontroverznosti, bila je optužena da je prigrlila feminizam tek nakon što je iskoristila prastare, šovinističke zakone da bi svom suprugu tvorničaru uzela svaki cent koji joj je zakon dopuštao.

„Sranje!“ jednom je Kay uzviknula pred Beverly. „Ljudi koji to govore nikad nisu morali leći u krevet sa Samom Chacowiczem. Dva uboda, škakljanje i štrcanje, to je bilo geslo starog Sammyja. Mogao je izdržati dulje od sedamdeset sekundi jedino kad bi drkao u kadi. Nisam ga prevarila; samo sam retroaktivno naplatila svoju nadnicu za strah.“

Napisala je tri knjige - jednu o feminizmu i zaposlenoj ženi, jednu o feminizmu i Obitelji, jednu o feminizmu i duhovnosti. Prve dvije bile su prilično popularne. U tri godine poslije posljednje knjige pomalo je izašla iz mode i Beverly se činilo da joj je to došlo kao olakšanje. Njezina su se ulaganja isplatila („Na svu sreću, feminizam i kapitalizam se ne isključuju“, rekla je jednom Bev) i sad je bila bogata žena s kućom u gradu, ljetnikovcem na selu i dvojicom ili trojicom ljubavnika dovoljno muževnih da je zadovolje u krevetu, ali ne i dovoljno muževnih da je pobijede u tenisu. „Kad postanu toliko dobri, odmah ih se riješim „, rekla je i premda je Kay to očito mislila kao šalu, Beverly se pitala je li to baš tako.

Beverly pozove taksi. Kad je stigao, ugura se na stražnje sjedište zajedno s kovčegom, zadovoljna što se maknula blagajniku s očiju, i da vozaču Kayinu adresu.

Kay je čekala na kraju svog kolnog prilaza, odjevena u bundu od nerca preko flanelske spavaćice. Na nogama je imala ružičaste čupave papuče s golemim coflima. Ne narančastima, hvala Bogu - zbog toga bi Beverly mogla vrišteći pobjeći natrag u noć. Vožnja do Kayine kuće bila je neobična; uspomene su joj se vraćale, sjećanja pritjecala upravo zastrašujuće brzo i jasno. Osjećala se kao da joj je netko pokrenuo veliki buldožer u glavi i počeo prekopavati duševno groblje za koje nije ni znala da postoji. Samo što su se umjesto trupla pomaljala imena, imena na koja godinama nije ni pomislila: Ben Hanscom, Richie Tozier, Greta Bowie, Henry Bowers, Eddie Kaspbrak... Bili Denbrough. Pogotovo Bili -

Mucavi Bili, tako su ga zvali s onom dječjom otvorenošću koju se kadšto naziva iskrenošću, kadšto surovošću. Djelovao joj je tako visok, tako savršen (dok ne bi otvorio usta i progovorio).

Imena... mjesta... događaji.

Osjećajući naizmjence toplinu i hladnoću, sjetila se glasova iz slivnika... i krvi. Vrisnula je i otac joj je opalio šljagu. Njezin otac - Tom...

Zaprijete joj suze... a tad je Kay već plaćala taksi i davala taksistu napojnicu dovoljno visoku da se preneraženom čovjeku otme uzvik: „Hvala, gospođo! Jupi!“

Kay je odvede u kuću, gurne pod tuš, da joj ogrtač kad je izašla, skuha joj kavu, pregleda njezine ozljede, pospe joj razrezano stopalo praškom i stavi na njega flaster. Natoči izdašan prst brendija u Bevinu drugu šalicu kave i zagnjavi je da popije do posljednje kapi. Onda im pripravi slabo pečeni odrezak i poprži svježe gljive kao prilog.

„Dakle“, reče ona. „Što se dogodilo? Da zovemo murju ili te šaljemo u Reno da ostaneš tamo propisano vrijeme?“

„Ne mogu ti previše ispričati“, reče Beverly. „Zvučalo bi odveć ludo. No uglavnom sam ja kriva -“

Kay tresne šakom o stol. Na ulaštenom stolu od mahagonija to odjekne, poput pucnja iz malokalibarskog revolvera. Bev poskoči.

„Da nisi to govorila”, reče Kay. Obrazi su joj se zarumenjeli, a smeđe oči iskrile. „Koliko smo dugo prijateljice? Devet godina? Deset? Ako te čujem da još jednom kažeš kako si ti za to kriva, povratit ću. Čuješ li me? Povratit ću. Nisi bila kriva ni ovaj put, kao ni prošli put, kao ni pretprošli put, ni bilo kada. Znaš li da je većina tvojih prijatelja strepila da će te on prije ili poslije strpati u gips ili možda čak i ubiti?“

„A za to bi ti bila kriva, barem donekle, jer si ostala s njim i dopustila da se to dogodi. Ali sad si otišla. Bogu hvala na malim ustupcima. Ali dok tu sjediš iščupanih noktiju, rasječenog stopala i s tragovima remena na ramenima, nemoj mi pričati da si ti kriva.“

„Nije me udario remenom“, reče Bev. Ta je laž bila automatska... kao i dubok stid koji joj natjera bijedno rumenilo u obraze.

„Ako si raskrstila s Tomom, trebala bi raskrstiti i s lažima“, reče Kay tiho i zagleda se u Bev tako dugo i s toliko ljubavi da je Bev morala poniknuti pogledom. Osjeti slane suze u grlu. „Koga si mislila da zavaravaš?“ upita Kay, i dalje tiho. Ispruži ruku preko stola i uhvati Bev za ruke. „Tamne naočale, bluze s visokim ovratnikom i dugim rukavima... Možda si zavarala kojeg kupca. Ali ne možeš zavaravati prijatelje, Bev. Ne ljude koji te vole.“

A onda Beverly zaplače, dugo i jako, a Kay je zagrli. Poslije, prije odlaska na počinak, ispričala je Kay ono što je mogla: da ju je nazvao stari prijatelj iz Derryja, u Maineu, gdje je odrasla, i da ju je podsjetio na obećanje koje je nekoć davno dala. Došlo je vrijeme da se obećanje održi, rekao je. Hoće li doći? Rekla je da hoće. I tad su počeli problemi s Tomom.

„Kakvo je to bilo obećanje?“ upita Kay.

Beverly polako zavrti glavom. „To ti ne mogu reći, Kay. Iako bih to rado učinila. „

Kay je promislila o tome, a tad kimne glavom. „U redu. Pošteno. Što ćeš s Tomom kad se vratiš iz Mainea?“

A Bev, koja je sve više bila uvjerena da se nikad neće vratiti iz Derryja živa, reče samo: „Najprije ću doći k tebi, pa ćemo zajedno odlučiti. Može?“

„I te kako može“, reče Kay. „Je li i to obećanje?“

„Čim se vratim“, reče Bev mirno, „možeš računati na to.“ A onda snažno zagrli Kay.

S Kayinim unovčenim čekom i Kayinim cipelama na nogama, sjela je na Greyhound autobus i krenula na sjever do Milvaukeeja, bojeći se da bi je Tom mogao tražiti na aerodromu O'Hare. Kay, koja ju je otpratila do banke i autobusnog kolodvora, pokušala ju je odgovoriti od toga.

„Dušo, na O'Hareu ima čuvara kao mrava“, rekla je. „Ne moraš se brinuti zbog njega. Ako ti se približi, vrišti do neba.“

Beverly odmahne glavom. „Želim ga potpuno izbjeći. Ovo je pravi način.“

Kay je pogleda lukavo. „Bojiš se da bi te mogao odgovoriti, zar ne?“

Beverly se sjeti njih sedmero, kako stoje u potoku, Stanleyja i njegova komada boce Coca-Cole koji zelenkasto svjetluca na suncu; prisjeti se slabe boli kad joj je nježno razrezao dlan pod velikim kutom, sjeti se kako su se držali za ruke u krugu i kako su si obećali da će se vratiti ako to ikad ponovno počne... da će se vratiti i ubiti ga jednom zauvijek.

„Ne“, reče ona. „Od ovog me ne bi mogao odgovoriti. Ali mogao bi me ozlijediti, sa čuvarima ili bez njih. Nisi ga sinoć vidjela, Kay.“

„Dovoljno sam ga vidjela u drugim prigodama“, reče Kay mršteći se. „Čmar koji hoda kao čovjek.“

„Bio je lud“, reče Bev. „Stražari ga možda ne bi uspjeli zaustaviti. Ovako je bolje. Vjeruj mi.“

„U redu“, reče Kay nevoljko i Bev pomisli pomalo veselo da je Kay razočarana zato što neće biti suočenja, velikog obračuna.

„Brzo unovči ček,“ reče joj Beverly ponovno, „prije nego što se sjeti zamrznuti račune. Učinit će to, znam.“

„Naravno“, reče Kay. „Učini li to, posjetit ću govnara s bičem i isprašiti ga.“

„Drži se dalje od njega“, reče Beverly oštro. „Opasan je, Kay. Vjeruj mi. Bio je kao -“ Kao moj otac, to joj je drhtalo na usnama. Umjesto toga ona reče: „Bio je kao luđak.“

„Uredu“, reče Kay. „Ništa se ne brini, dušo. Idi i održi obećanje. I porazmisli malo o onome poslije.“

„Hoću“, reče Bev, ali je to bila laž. Imala je odveć drugih stvari o kojima je morala razmišljati: primjerice, o tome što se dogodilo onog ljeta kad joj je bilo jedanaest godina. Ili kako je pokazivala Richieju Tozieru kako da uspava jo-jo. Ili, glasovi iz slivnika. I o nečemu što je vidjela, nečemu toliko jezivom, da joj čak ni tad, kad je posljednji put zagrlila Kay pokraj dugog srebrnastog boka brundavog Greyhoundova autobusa, njezin mozak nije želio potpuno dopustiti da to vidi.

A sad, dok zrakoplov s patkom na boku počinje dugo spuštanje prema području Bostona, misli joj se ponovno okrenu tome... i Stanu Urisu... i nepotpisanoj pjesmi koja je stigla na dopisnici... i glasovima... i onih nekoliko sekundi kad je bila oči u oči s nečim što je možda beskrajno.

Ona gleda kroz prozor, gleda dolje i misli kako je Tomovo zlo malo i sitno u usporedbi sa zlom koje je čeka u Derryju. Ako u tome ima neke koristi, onda je ona u tome što će tamo biti Bili Denbrough... a nekoć je jedanaestogodišnja djevojčica po imenu Beverly Marsh voljela Billa Denbrougha. Sjeća se dopisnice s ljupkom pjesmom napisanom na poleđini, sjeća se da je nekad znala tko ju je napisao. Više se ne sjeća, kao što se i ne sjeća ni sadržaja pjesme... ali misli da je to mogao biti Bili. Da, mogao je to sasvim lako biti Mucavi Bili Denbrough.

Odjednom se sjeti toga kako se spremala na počinak one večeri nakon što su je Richie i Ben odveli pogledati ona dva horor-filma. Poslije njezina prvog sudara. Zafrkavala se s Richiejem u vezi s tim - tih joj je dana zezancija bila obrana kad je bila izvan kuće - ali jednim je dijelom bila ganuta, uzbuđena i pomalo uplašena. To je zaista bio njezin prvi sudar, premda s dva dečka umjesto s jednim. Richie ju je častio, baš kao na pravom sudaru. A poslije su ih ganjali oni dečki... ostatak poslijepodneva proveli su u Jalovini...

Bili Denbrough došao je s još jednim klincem, nije se mogla sjetiti s kime, ali se sjećala kako su Billove oči na trenutak počinule na njezinima i kako ju je nešto proželo... šok i rumenilo koji kao da su joj zagrijali cijelo tijelo.

Sjeća se kako je o svemu tome razmišljala dok je navlačila spavaćicu i ulazila u kupaonicu umiti se i oprati zube. Sjeća se kako je pomislila da će joj te noći trebati dugo da zaspi, zato što je o toliko toga valjalo razmisliti... i to na dobar način, zato što se činilo da su oni dobri dečki, dečki s kojima se moglo zafrkavati, a možda imati čak i malo povjerenja u njih. To bi bilo lijepo. To bi bilo... pa, nebeski.

I misleći na te stvari, uzme svoj ručnik i nagne se nad umivaonik da uzme malo vode, a glas...

2

...ŠAPNE iz SLIVNIKA:

„Pomozi mi...“

Beverly ustukne, osupnuta, i suhi ručnik padne na pod. Ona lagano zavrti glavom, kao da je želi razbistriti, a onda se ponovno nagne nad umivaonik i zaviri radoznalo u slivnik. Kupaonica se nalazila u stražnjem dijelu njihova četverosobnog stana. Čula je, jedva, kako se na televiziji prikazuje neki vestern. Kad završi vestern, njezin će otac vjerojatno prebaciti na bejzbol ili boks, a potom zaspati u naslonjaču.

Tapete u kupaonici imale su užasan uzorak žaba na listovima lopoča. Bile su ispupčene i valovite na grbavoj žbuci ispod njih. Na nekim mjestima probijale su vodene mrlje, a na drugima su se tapete gulile. Jedna gola žarulja od četrdeset vata stršila je iz porculanskog grla iznad umivaonika. Beverly se sjećala - nejasno - da je tu nekad bila kugla koja se razbila prije nekoliko godina i nikad nije zamijenjena. Pod je bio prekriven linoleumom s kojeg je uzorak izblijedio, osim na komadiću ispod umivaonika.

Ne osobito vesela prostorija, ali Beverly se njome služila tako dugo da više nije ni primjećivala kako izgleda.

I umivaonik je bio prljav od kamenca. Slivnik je bio jednostavna okrugla rešetka promjera oko pet centimetara. Nekad je tu bila kromirana oplata, ali se ona ogulila. Gumeni čep za slivnik na lančiću nemarno je bio prebačen preko slavine označene slovom H. Otvor slivnika bio je crn kako već jest unutrašnjost cijevi i dok se naginjala nad njega, prvi je put primijetila da se osjeća slab neugodan miris - pomalo riblji - koji dopire iz odvoda. Nabere nos od gađenja.

„Pomozi mi...“

Ona naglo udahne. To jest bio glas. Mislila je da je možda posrijedi grgljanje u cijevima... ili samo njezina mašta... posljedica onih filmova... „Pomozi mi, Beverly...“

Preplave je naizmjenični valovi studeni i vrućine. Bila je skinula gumicu iz kose pa joj je ležala rasuta po ramenima u sjajnoj kaskadi. Osjeti kako joj se korijenje vlasi ukrućuje.

Nesvjesna toga da namjerava progovoriti, ponovno se nagne nad umivaonik i napola šapne: „Halo? Ima li koga?“

Glas iz slivnika bio je glas malog djeteta koje je tek naučilo govoriti. I bez obzira na naježenu kožu na rukama, mozak joj je tragao za nekim racionalnim objašnjenjem. Bila je to stambena zgrada s još četiri stana. Možda se u zgradi neko dijete zabavlja dozivajući ljude kroz slivnik. A neka zvučna varka...

„Ima li koga?“ upita ona slivnik u kupaonici, ovaj put glasnije. Odjednom joj padne na pamet da bi njezin otac, kad bi sad ušao, pomislio da je luda.

Iz slivnika ne bi odgovora, ali neugodan miris kao da se pojačao. Podsjeti je na dio Jalovine obrastao bambusom i na otpad iza njega; prizove joj u misli slike tromog, jetkog dima i crnog blata koje kao da ti želi usisati cipele s nogu.

Problem je bio u tome da u zgradi nije bilo male djece. Tremontovi su imali petogodišnjeg sina i kćerkice od tri godine i šest mjeseci, ali gospodin Tremont je bio izgubio posao u trgovini cipela na Aveniji Tracker, kasnili su sa stanarinom, i jednog dana, malo prije nego što se škola završila, jednostavno su nestali u zahrđalom starom Power-Flite Buicku gospodina Tremonta. U prednjem stanu na drugom katu živio je Skipper Bolton, ali je Skipperu bilo četrnaest godina.

„Svi te želimo upoznati, Beverly... „

Ruka joj poleti k ustima, a oči se rašire od užasa. Na trenutak... samo na trenutak... povjerovala je da vidi kako se tamo dolje nešto miče. Odjednom je postala svjesna toga da joj kosa visi preko ramena u dva gusta snopa i da se oni njišu blizu - jako blizu - otvora odvodne cijevi. Neki jasni instinkt natjera je da se brzo uspravi i odmakne kosu.

Osvrne se. Vrata kupaonice bila su čvrsto zatvorena. Jedva je čula televiziju. Cheyenne Bodie je upozoravao zlikovca da spusti pištolj prije nego što netko nastrada. Bila je sama. Naravno, s izuzetkom tog glasa.

Tko si ti?“ obrati se ona umivaoniku, stišavši glas.

„Matthew Clements“, šapne glas. „Klaun me doveo ovamo ovdje dolje u cijevi i umro sam, a uskoro će on doći i povesti i tebe, Beverly, i Bena Hanscoma, i Bila Denbrougha, i Eddieja -“

Ruke joj polete k obrazima i čvrsto ih pritisnu. Oči su joj se širile. Osjeti kako joj se tijelo hladi. Sad je glas zvučao prigušeno i prastaro... ali je ipak odzvanjao nekom zluradošću.

„Plovit ćeš ovdje dolje sa svojim prijateljima, Beverly, ovdje dolje svi mi plovimo, reci Billu da ga pozdravlja Georgie, reci Billu da nedostaje Georgieju, ali da će se uskoro vidjeti, reci mu da će Georgie biti jedne noći u ormaru s komadićem žice od klavira da ga ubode u oko, reci mu -“

Glas prepukne u nizu prigušenih štucaja i odjednom slivnik povrati jarkocrveni klobuk koji prsne, prskajući krv po prljavom porculanu.

Onaj prigušeni glas sad brzo progovori i pritom se počne mijenjati: čas je to bio mladi glas djeteta koji je najprije čula, a čas djevojački glas tinejdžerice, a čas - užasa li - postao bi glas djevojčice koju je Beverly bila poznavala... Veronice Grogan. Ali Veronica je bila mrtva, nađena je mrtva u kanalizaciji -

„Ja sam Matthew... ja sam Betty... ja sam Veronica... tu smo dolje... tu dolje s klaunom... i stvorom... i mumijom... i vukodlakom... i s tobom, Beverly, tu smo dolje s tobom, i plovimo, mijenjamo se... „

Slivnik odjednom podrigne ugrušak krvi poprskavši umivaonik, zrcalo i tapete s uzorkom žaba i lopoča. Beverly vrisne, iznenadno i prodorno. Ustukne od umivaonika, udari o vrata, odskoči, mahnito ih otvori i potrči prema dnevnoj sobi, gdje je njezin otac upravo ustajao.

„Što ti je sad, do vraga?“ upita on, mršteći se. Njih dvoje su te večeri bili sami; Bevina je mama radila u smjeni od tri do jedanaest u Green's Farmu, najboljem restoranu u Derryju.

„Kupaonica!“ povikala je histerično. „Kupaonica, tata, u kupaonici - „

„Je li netko virio, Beverly? Ha?“ Ruka mu sune i snažno je zgrabi za nadlakticu, tonući u meso. Na njegovu je licu bilo zabrinutosti, ali zabrinutosti grabežljivca, nekako više zastrašujuće nego utješne.

„Ne... umivaonik... u umivaoniku...“ Ona brizne u histeričan plač prije nego što je mogla nešto više reći. Srce joj je tako snažno bubnjalo u grudima da je pomislila da će je zagušiti.

Al Marsh je odgurne u stranu s izrazom O-Isuse-Kriste-što-sve-neću-čuti na licu i ode u kupaonicu. Bio je unutra tako dugo da se Beverly ponovno počela bojati. A onda je dreknuo: „Beverly! Dolazi ovamo, curo!“

Nije dolazilo u obzir da ne bi otišla. Da su njih dvoje stajali na rubu visoke litice i on joj rekao da zakorači - odmah, curo - njezina bi je nagonska poslušnost gotovo sigurno odvela preko ruba prije nego što bi se njezin razbor stigao uplesti.

Vrata kupaonice bila su otvorena. Na njima je stajao otac, krupan muškarac kojemu je sad opadala riđa kosa koju je Beverly naslijedila od njega. Još je bio odjeven u sive radne hlače i sivu košulju (bio je domar u gradskoj bolnici) i prodorno je piljio u Beverly. Nije pio, nije pušio, nije ganjao žene. Sve žene koje su mi potrebne imam kod kuće, rekao bi tu i tamo, a kad bi to rekao, neki čudan, urotnički smiješak prešao bi mu preko lica - ne bi mu ozario lice, već postigao potpuno suprotan učinak. Gledati taj smiješak bilo je kao gledati sjenu oblaka kako brzo prelazi preko kamenog polja. One se brinu o meni, a kad je potrebno, ja se pobrinem za njih.

„Sveca mu, čemu sad ove gluposti?“ upita je dok je ulazila.

Beverly se osjećala kao da joj je grlo obloženo škriljevcem. Srce joj je poskakivalo u grudima. Učinilo joj se da bi uskoro mogla povratiti. Na zrcalu je bilo krvi, koja je curila u dugim tragovima. Na žarulji iznad umivaonika bilo je krvi; osjetila je miris kako se krv čvrlji na žarulji od četrdeset vata. Krv se slijevala niz porculanske stijenke umivaonika i kapala u debelim kapima na linoleum.

„Tata...“ šapne ona promuklo.

On se okrene, zgađen njom (kao što je često bio) i počne mirno prati ruke u krvavom umivaoniku. „Zaboga, curo. Gukni nešto. Vraški si me prestrašila. Objasni svoje ponašanje, za Boga miloga.“

Prao je ruke u umivaoniku; vidjela je kako krv ostavlja mrlju na sivoj tkanini njegovih hlača gdje su se očešale o rub umivaonika, a kad bi čelom dotaknuo zrcalo (a bilo je blizu) imao bi je i na koži. Ona se zagrcne.

On je zatvorio vodu, dohvatio ručnik koji su poprskale dvije lepeze krvi iz odvoda i počeo brisati ruke. Gledala je netremice, gotovo ju je uhvatila nesvjestica, kako utrljava krv u svoje velike zglobove i utore na dlanovima. Gledala je u krv ispod njegovih noktiju poput dokaza krivnje.

„Pa? Čekam.“ On baci krvavi ručnik natrag na šipku. Krvi je bilo... posvuda... a njezin je otac nije vidio.

„Tata -“ Nije imala pojma što bi sljedeće rekla, ali je otac prekine.

„Zabrinut sam za tebe“, reče Al Marsh. „Mislim da nikad nećeš odrasti, Beverly. Stalno si vani, jedva da radiš nešto u kući, ne znaš kuhati, ne znaš šivati. Pola vremena si negdje u oblacima s nosom u knjizi, a drugu polovicu sanjariš i joguniš se. Brineš me.“

Ruka mu naglo zamahne i bolno je pljesne po stražnjici. Ona vrisne, pogleda prikovana za njegove oči. Za njegovu čupavu desnu obrvu zapela je točkica krvi. Budem li dovoljno dugo gledala u to, poludjet ću i onda ništa od svega ovog neće biti važno, pomislila je nejasno.

„Jako zabrinut“, reče on i ponovno je udari, jače, u nadlakticu. Ruka joj zavapi, a potom kao da utrne. Sutra će joj se tamo širiti žućkasto-ljubičasta modrica.

„Užasno jako“, reče on i udari je u trbuh. U posljednji je trenutak zadržao ruku tako da je Beverly ostala samo bez pola daha. Ona se presavije, sopćući, i suze je zapeku u očima. Otac ju je gledao ravnodušno. Nabio je krvave ruke u džepove hlača.

„Moraš odrasti, Beverly“, reče on, i sad mu je glas bio ljubazan i trpeljiv. „Nije li tako?“

Ona kimne glavom. U glavi joj je bubnjalo. Plakala je, ali nijemo. Da je glasno zajecala - počela s onim što je njezin otac nazivao „bebastim cmoljenjem“ - mogao bi ozbiljno poraditi na njoj. Al Marsh je cijeli život proživio u Derryju i govorio bi ljudima koji bi ga upitali (a kadšto i onima koji ne bi) da se namjerava ovdje i pokopati - nadao se, u sto i desetoj. „Nema razloga zašto ne bih živio vječno“, govorio je ponekad Rogeru Aurletteu, koji ga je šišao jedanput mjesečno. „Nemam poroka.“

„Objasni sad svoje ponašanje,“ reče on, „i to brzo.“

„Bilo je -“ Progutala je slinu i to ju je zaboljelo zato što u njezinu grlu nije bilo vlage, nimalo. „Bio je ovdje pauk. Veliki debeli crni pauk. On je... izmilio iz slivnika i ja... vjerojatno je otpuzao natrag.“

„O!” Sad joj se čak i malo nasmiješio, kao da je zadovoljan tim objašnjenjem. „I to je sve? Prokletstvo! Da si mi to rekla, Beverly, ne bih te bio udario. Sve se djevojčice boje pauka. Grom i pakao! Zašto nisi rekla?“

Nagne se nad slivnik i ona se morala ugristi za usnicu da ne bi doviknula upozorenje... ali neki drugi glas progovori duboko u njoj, neki strašan glas koji nije mogao biti dio nje; to je svakako bio glas nečastivog: Neka ga zgrabi, ako ga želi. Neka ga odvuče dolje. Sretan mu put.

Okrene se užasnuta od tog glasa. Dopusti li jednoj takvoj misli da joj se makar na trenutak zadrži u glavi, jamačno će biti prokleta i otići u pakao.

On zaviri u otvor slivnika. Ruke su mu šljapkale u krvi na rubu umivaonika. Beverly se mukotrpno borila s gađenjem. Trbuh ju je bolio na mjestu gdje ju je otac udario.

„Ništa ne vidim“, reče on. „Sve su ove zgrade stare, Bev. Imaju odvodne cijevi širine autoceste, znaš? Kad sam bio domar u staroj zgradi srednje škole, povremeno bismo u zahodskim školjkama nalazili utopljene štakore. Učenice bi podivljale.“ Nasmijao se raznježeno na pomisao o takvom ženskom cici-mici. „Uglavnom kad bi vodostaj Kenduskeaga bio visok. No otkad su ugradili novu kanalizaciju, u cijevima ima manje zvjeradi.“

Zagrli je i čvrsto stisne.

„Slušaj. Idi u krevet i nemoj više misliti na to. Može?“

Ona osjeti koliko ga voli. Nikad te nisam udario a da to nisi zaslužila, Beverly, rekao joj je jednom prigodom kad je zavapila da je bila nezasluženo kažnjena. I to je jamačno bila istina, zato što je on bio sposoban za ljubav. Ponekad bi proveo s njom cijeli dan i pokazivao joj kako da nešto izradi ili joj nešto pričao ili šetao s njom po gradu, a kad je bio tako dobar, pomislila bi da će joj srce puknuti od sreće. Voljela ga je i pokušavala shvatiti da je on često mora tesati zato što je to (po njegovim riječima) bilo njegovo bogomdano zaduženje. Kćerke se, govorio je Al Marsh, mora tesati više nego sinove. On nije imao sinova i ona je na neki nejasan način osjećala da je i za to možda djelomice ona kriva.

„Može, tata“, reče ona. „Neću.“

Zajedno su otišli u njezinu malu spavaću sobu. Desna ju je nadlaktica žestoko boljela od udarca. Pogleda preko ramena i ugleda krvavi umivaonik, krvavo zrcalo, krvavi zid, krvavi pod. Krvavi ručnik kojim se njezin otac poslužio a onda ga nemarno prebacio preko šipke. Pomislila je: Kako da se ikad više tamo odem umiti? Molim te, Bože, blagi Bože, oprosti mi ako sam loše mislila o svom tati i Ti me možeš kazniti zbog toga ako želiš, zaslužujem da budem kažnjena, neka padnem i razbijem se ili neka dobijem gripu kao prošle zime kad sam tako jako kašljala da sam i povratila, ali te molim, Bože, neka krvi ujutro ne bude, lijepo te molim, Bože, može? Može?

Otac je ušuška u krevet onako kako je to uvijek činio i poljubi je u čelo. Onda na trenutak ostane stajati tamo na način koji će uvijek smatrati „njegovim“ načinom stajanja, a možda i postojanja: malo nagnut naprijed, ruku duboko gurnutih - do iznad zapešća - u džepove, svijetloplavih očiju na žalosnom licu baseta koje je gledaju odozgo. Poslije puno godina, dugo nakon što je prestala misliti na Derry, vidjela bi nekog muškarca u autobusu ili možda na uglu ulice s kutijom za objed u ruci, obrise - ah, muški obrisi - ponekad u smiraj dana, ponekad na drugoj strani Watertower Squarea na podnevnoj svjetlosti u vedar i vjetrovit jesenji dan; muški obrisi, muški propisi, muške želje; ili Toma, toliko sličnog njezinu ocu kad skine košulju i stane malo pogrbljen ispred zrcala u kupaonici da se obrije. Muški obrisi.

„Ponekad se zabrinem za tebe, Bev“, reče on, ali sad mu u glasu nije bilo zabrinutosti ili srdžbe. Nježno joj dodirne kosu, zagladi je od čela.

Kupaonica je puna krvi, tata! gotovo da je vrisnula u tom trenutku. Zar nisi vidio? Posvuda je ima! Čak cvrči na žarulji iznad umivaonika! Zar nisi vidio?

Ali je šutjela, a on je izašao i zatvorio vrata za sobom, ispunivši joj sobu tamom. Još je bila budna, još zurila u tamu, kad joj se majka vratila u pola dvanaest i ugasila televizor. Čula je kako roditelji odlaze u sobu i kako opruge kreveta uporno škripe dok su izvodili ono sa seksom. Beverly je čula kad je Greta Bowie rekla Sally Mueller da to sa seksom boli kao vatra i da nijedna fina djevojka nikad ne bi poželjela to raditi. („Na kraju ti se muškarac popiški po onoj stvari“, rekla je Greta, a Sally je uzviknula: „Fuj, nikad ne bih dala da mi to neki dečko učini!“) Ako je to zaista boljelo tako gadno kao što je tvrdila Greta, Bevina je majka bol zadržala za sebe; Bev je jedanput ili dvaput čula svoju mamu kako je tiho viknula, ali to nije bilo ni nalik uzviku boli.

Polagana škripa opruga ubrzala se do velike brzine, gotovo mahnite, a onda prestala. Zavlada tajac, onda nešto tihog razgovora, pa zvuk koraka njezine majke na putu u kupaonicu. Beverly zadrži dah, čekajući da vidi hoće li njezina majka vrisnuti.

Vriska nije bilo - samo zvuk vode koja teče u umivaonik. To je bilo popraćeno s nešto tihog pljuskanja. Onda voda oteče iz umivaonika uz poznati klokot. Njezina je majka sad prala zube. Poslije nekoliko trenutaka opruge kreveta u sobi njezinih roditelja ponovno zaškripe kad se majka vratila u krevet.

Otprilike pet minute poslije toga otac počne hrkati.

Crni joj se strah prevukao preko srca i stegnuo joj grlo. Otkrila je da se boji okrenuti se na desnu stranu - u svoj omiljeni položaj za spavanje - zato što bi mogla ugledati nešto kako je gleda kroz prozor. I tako je samo ležala na leđima, ukočeno kao metla, pogleda uprta u strop od tlačenog lima. Malo poslije - nije mogla odrediti jesu li prošle minute ili sati - utonula jeu plitak i nemiran san.

3

BEVERLY SE UVIJEK BUDILA KAD BI SE U SPAVAĆOJ SOBI NJEZINIH RODITELJA oglasila budilica. Morala je biti brza, jer bi otac tresnuo po budilici i isključio je čim bi se oglasila. Brzo bi se odjenula dok je otac bio u kupaonici. Zastala bi (kao što je sad gotovo svakodnevno činila) da promotri u zrcalu svoje grudi, pokušavajući zaključiti jesu li joj se grudi povećale preko noći.

Počele su joj rasti prošle godine. Isprva je osjećala tupu bol, ali je toga sad nestalo. Bile su joj jako male - zapravo, ne puno veće od proljetnih jabuka - ali su bile tu. Istina je - djetinjstvu će doći kraj, postat će žena.

Nasmiješi se svom odrazu i stavi ruku iza glave, podigne kosu i isprsi se. Zasmijulji se neafektiranim hihotom djevojčice... i odjednom se sjeti krvi koju je sinoć izbljuvao slivnik u kupaonici. Hihot se naglo prekine.

Pogleda svoju ruku i ugleda modricu koja je tamo izbila preko noći - ružnu mrlju između ramena i lakta, mrlju s puno izblijedjelih prstiju.

Zahod se oglasi s treskom i puštanjem vode.

Krećući se brzo, ne želeći da se otac jutros razljuti na nju (ne želeći čak ni da je jutros primijeti), Beverly navuče traperice i majicu sa znakom Srednje škole Derry. A onda, budući da se to više nije moglo odgađati, ode iz sobe u kupaonicu. U dnevnoj se sobi mimoiđe s ocem koji se vraćao u svoju sobu da se odjene. Plava je pidžama lepršala komotno oko njega.

Progunđa joj nešto što nije razumjela.

„Može, tata“, svejedno je odgovorila.

Na trenutak zastane ispred zatvorenih vrata kupaonice, pokušavajući pripremiti svoj mozak za ono što bi mogla ugledati unutra. Barem je dan, pomislila je, i to joj donese nešto utjehe. Ne puno, ali malo. Čvrsto uhvati kvaku, okrene je i zakorači unutra.

4

BEVERLY JE TOG JUTRA IMALA PUNO POSLA. SPREMILA JE OCU SOK OD NARANČE, kajganu, prepečenac na način Ala Marsha (vrući kruh ali zapravo nepečen). On je sjedio za stolom, zabarikadiran iza novina i sve to pojeo.

„Gdje je slanina?“

„Nema je više, tata. Pojeli smo je jučer.“

„Ispeci mi hamburger.“

„Ostalo ga je još samo malo - „

Novine zašušte, a onda se spuste. Njegov plavi, prodorni pogled padne na nju poput utega.

„Što si rekla?“ upita on tiho.

„Rekla sam odmah, tata.“

Gledao ju je još trenutak. Onda se novine ponovno podignu i Beverly požuri do hladnjaka da uzme meso.

Ispekla mu je hamburger, zgnječila ono malo mljevenog mesa što je ostalo u frizeru najviše što je mogla kako bi izgledalo više. Pojeo ga je čitajući sportsku stranu i Beverly mu za užinu spremi dva sendviča s maslacem od kikirikija i namazom, veliki komad torte koju je majka sinoć donijela iz restorana, termosicu vruće i jako zaslađene kave.

„Reci majci da sam rekao da se danas ovaj stan ima pospremiti“, reče on, uzimajući kutiju s užinom. „Izgleda kao svinjac, do vraga. Cijeli dan čistim sranja u bolnici. Kod kuće mi svinjac ne treba. Ne zaboravi, Beverly.“

„Dobro, tata. Neću.“

Poljubio ju je u obraz, grubo je zagrlio i otišao. Kao što je uvijek činila, Beverly ode do prozora sobe i zagleda se za njim kako hoda ulicom. I kao što bi se najčešće dogodilo, osjetila bi potajno olakšanje kad je skrenuo iza ugla... i mrzila se zbog toga.

Opere posuđe, a onda odnese knjigu koju je čitala na stražnje stube. Lars Theramenius, čija je duga plava kosa žarila vlastitom spokojnom unutarnjom svjetlošću, dogega se iz susjedne zgrade da pokaže Beverly svoj novi kamion i nove ogrebotine na koljenima. Beverly se divila i jednom i drugom. A onda je pozove majka.

Presvukle su posteljinu na oba kreveta, oprale podove i namazale linoleum u kuhinji. Majka je oprala pod u kupaonici, na čemu joj je Beverly bila duboko zahvalna. Elfrida Marsh bila je ženica prosijede kose i smrknuta izraza lica. Njezino naborano lice poručivalo je svijetu da nije od jučer i da se namjerava još neko vrijeme zadržati... A poručivalo je svijetu i da ni jedno ni drugo nije bilo lako i da ona ne traži preuranjenu promjenu u takvom stanju stvari.

„Bewie, hoćeš li ti oprati prozore u dnevnoj sobi?“ upita ona dok se vraćala u kuhinju. Presvukla se u svoju radnu odjeću konobarice. „Moram otići u Bangor u bolnicu posjetiti Cheryl Tarrent. Sinoć je slomila nogu.“

„Aha, oprat ću ih“, reče Beverly. „Što se dogodilo gospođi Tarrent? Pala je?“ Cheryl Tarrent bila je Elfridina kolegica iz restorana.

„Ona i ona ništarija za koju se udala doživjeli su automobilsku nesreću“, mrko će Beverlyna majka. „Pio je. Bewie, svake večeri zahvali Bogu u svojim molitvama da tvoj otac ne pije.“

„To i činim“, reče Beverly. To je bila istina.

„Ona će izgubiti posao, pretpostavljam, a on nikako da zadrži neki.“ Novi prizvuci crnog užasa uvuku se u Elfridin glas. „Vjerojatno će morati primati socijalnu pomoć.“

Bilo je to najgore čega se Elfrida Marsh mogla sjetiti. Gubitak djeteta ili otkriće da se boluje od raka nisu se mogli mjeriti s time. Možeš biti siromah; možeš život provesti u onome što je ona nazivala „žicarenjem“. Ali gore od svega, gore od života na ulici, jest biti prinuđen primati socijalnu pomoć, muktaški piti znoj s čela radnih ljudi. A upravo je to ono, znala je, što sad čeka Cheryl Tarrent.

„Kad opereš prozore i izneseš smeće, možeš van malo se igrati, ako hoćeš. Večeras tvoj otac ide na kuglanje pa mu ne moraš spremati večeru, ali hoću da si u kući prije mraka. Znaš zbog čega.“

„U redu, mama.“

„Bože moj, kako brzo rasteš“, reče Elfrida. Na trenutak se zagleda u grumenčiće na Beverlynoj majici. Njezin je pogled bio pun ljubavi, ali nemilosrdan. „Ne znam što ću raditi kad se jednom udaš i osnuješ vlastiti dom.“

„Bit ću ja tu gotovo zauvijek“, reče Beverly smiješeći se.

Majka je zagrli nakratko i poljubi u kut usta svojim suhim usnama. „Ja znam da nije tako“, reče ona. „Ali te volim, Beverly.“

„I ja tebe, mama.“

„Pazi da na tim prozorima ne ostanu pruge kad završiš“, reče ona uzimajući torbicu i odlazeći prema vratima. „Jer ako ih bude, vidjet ćeš svog boga od oca.“

„Pazit ću.“ Kad je njezina majka otvorila vrata na izlasku, Beverly upita tonom za koji se nadala da je ležeran: „Mama, jesi li vidjela nešto čudno u kupaonici?“

Elfrida je ponovno pogleda i malo se namršti. „Čudno?“

„Pa... sinoć sam tamo vidjela pauka. Ispuzao je iz cijevi. Zar ti tata nije rekao?“

„Bewie, jesi li ti sinoć naljutila tatu?“

„Ne! A-a! Rekla sam mu da je iz odvodne cijevi ispuzao pauk i prestrašio me, a on je rekao da bi ponekad nalazili utopljene štakore u zahodima stare srednje škole. Zbog kanalizacije. Nije ti rekao da sam vidjela pauka?“

„Ne.“

„Oh. Ma nije ni važno. Samo sam se pitala jesi li ga i ti vidjela.“

„Nisam vidjela nikakvog pauka. Da si barem možemo priuštiti novi linoleum za pod u kupaonici.“ Pogleda u nebo, modro i vedro. „Kažu, ubiješ li pauka, to donosi kišu. Nisi ga ubila, zar ne?“

„Ne“, reče Beverly. „Nisam ga ubila.“

Majka je ponovno pogleda, usta stisnutih tako jako da ih gotovo i nije bilo. „Sigurna si da se tata sinoć nije naljutio na tebe?“

„Ne!“

„Bewie, dira li te on ikad?“

„Što?“ Beverly pogleda majku, potpuno zbunjena. Zaboga, otac je dira svakog dana. „Ne shvaćam što - „

„Nema veze“, reče Elfrida kratko. „Ne zaboravi na smeće. A ako na prozorima bude pruga, neće ti biti potreban otac da bi vidjela svog boga.“

„Neću (dira li te on ikad) zaboraviti.“

„I da si u kući prije mraka.“

„Hoću.“ (dira li te on)

(užasno sam jako zabrinut)

Elfrida ode. Beverly se vrati u svoju sobu da pogledom isprati majku dok odlazi iza ugla i s očiju, kao što je gledala i za ocem. A onda, kad je bila sigurna da je majka prešla priličan komad puta prema autobusnoj stanici, Beverly uzme kantu, tekućinu za pranje prozora i nekoliko krpa koje su stajale ispod sudopera. Ode u dnevnu sobu i lati se prozora. Stan je djelovao odveć tiho. Svaki put kad bi pod zaškripao ili se zalupila vrata, malo bi poskočila. Kad je iznad nje netko pustio vodu u zahodu Boltonovih, ona naglo udahne, gotovo vrisnuvši.

I stalno je gledala prema zatvorenim vratima kupaonice.

Naposljetku im priđe, ponovno ih otvori i pogleda unutra. Majka je jutros ovdje sve očistila i najveći dio lokvice krvi ispod umivaonika je nestao. Kao i krv s ruba umivaonika. Ali još je bilo tamnocrvenih pruga koje su se sušile u umivaoniku, pjega i mrlja krvi na zrcalu i na tapetama.

Beverly pogleda u svoj blijedi odraz i shvati s iznenadnom, praznovjernom strepnjom da zbog krvi na zrcalu izgleda kao da njezino lice krvari. Pomisli ponovno: Što da učinim u vezi s ovim? Jesam li poludjela? Zamišljam li?

Odvodna se cijev iznenada smijuckajući podrigne.

Beverly vrisne i zalupi vratima a pet minuta poslije ruke su joj još tako jako drhtale da je gotovo ispustila bocu sredstva za pranje prozora dok je prala prozore u dnevnoj sobi.

5

BILA SU OKO TRI SATA POSLIJE PODNE TOG ISTOG DANA, STAN ZAKLJUČAN, A PRIČUVNI ključ uguran na sigurno u džep njezinih traperica, kad je Beverly Marsh slučajno skrenula u Richard's Alley, uski pješački prolaz koji je spajao Main Street i Center Street, i nabasala na Bena Hanscoma, Eddieja Kaspbraka i dječaka po imenu Bradley Donovan kako se igraju pismo-glava.

„Bok, Bev!“ reče Eddie. „Jesi imala noćne more od onih filmova?“

„Nisam“, reče Beverly i čučne da gleda. „Odakle ti znaš za to?“

„Rekao mi Plast“, reče Eddie, trznuvši palcem prema Benu koji je, koliko se Beverly ticalo, pocrvenio kao repa bez ikakva razloga.

„O kakvim je filmovima riječ?“ upita Bradley, i sad ga Beverly prepozna: on je prije tjedan dana došao u Jalovinu s Billom Denbroughom. Zajedno su odlazili na govorne vježbe u Bangor. Beverly ga je manje-više izbrisala iz glave. Da ju je netko pitao, rekla bi da joj djeluje nekako nevažniji od Bena i Eddieja - manje tu.

„Dva filma o čudovištima“, reče mu ona i dogega se bliže tako da se našla između Bena i Eddieja. „Ti bacaš?“

„Da“, reče Ben. Pogledao ju je brzo, a onda odvratio pogled.

„Tko vodi?“

„Eddie“, reče Ben. „Eddie je stvarno dobar.“

Ona pogleda u Eddieja, koji svečano otare nokte o prednji dio svoje majice, a onda se zacereka.

„Mogu li i ja igrati?“

„Može što se mene tiče“, reče Eddie. „Imaš novčić?“ Ona opipa džep i izvuče tri.

„Isuse, kako se usuđuješ izaći iz kuće s toliko love?“ upita Eddie. „Ja bih se bojao.“ Ben i Bradley Donovan se nasmiju.

„I djevojke mogu biti hrabre“, reče Beverly mrtvo ozbiljno i trenutak potom svi su se smijali.

Bradley baci prvi, zatim Ben, pa Beverly. Budući da je vodio, Eddie je bio posljednji.

Bacali su novčiće na stražnji zid drogerije u Center Streetu. Novčići kadšto ne bi ni stigli do zida, a ponekad bi udarili o nj i odskočili. Na kraju svakog bacanja onaj čiji bi novčić pao najbliže zidu pokupio bi sva četiri novčića. Pet minute kasnije, Beverly je imala dvadeset četiri centa. Izgubila je samo jedno bacanje.

„Djevojsise varaju!“ reče Bradley, zgađen, i ustane da će otići. Njegova je dobrog raspoloženja nestalo i gledao je Beverly i srdito i poniženo. „Djevojsisama se ne bi smjelo dopustiti -“

Ben skoči na noge. Bilo je zastrašujuće gledati Bena Hanscoma kako to čini. „Povuci to!“

Bradley pogleda u Bena, zinuvši. „Što?“

„Povuci to! Nije varala!“

Bradley pogleda Bena pa Eddieja pa Beverly, koja je još klečala. A onda ponovno pogleda u Bena. „Hoses da ti i usta budu debela kao i ostatak tijela, pisdo?“

„Nego što“, reče Ben, a lice mu se odjednom razvuče u širok osmijeh. Nešto u tom smiješku natjera Bradleyja da iznenađeno, uplašeno uzmakne korak. Možda je ono što je vidio u tom smiješku bila jednostavna činjenica da se poslije obračuna s Henryjem Bowersom - ne samo jednostruke nego i dvostruke pobjede - Ben Hanscom neće dati terorizirati od žgolje Bradleyja Donovana (koji je osim kataklizmičnog šušljanja imao još i bradavice po rukama).

„Aha, i onda se svi urotite protiv mene“, reče Bradley, načinivši još jedan korak unatrag. Glas mu je počeo nesigurno podrhtavati, a oči mu se zasuze. „Svi ste vi drusina varalisa!“

„Samo povuci ono što si rekao za nju“, reče Ben.

„Nema veze, Ben“, reče Beverly. Pruži Bradleyju pregršt bakrenjaka. „Uzmi svoje. Ionako nisam igrala zaista.“

Suze poniženja preliju se preko Bradleyjevih donjih trepavica. On izbije novčiće iz Beverlyne ruke i potrči prema izlazu Richard's Alley u Center Street. Ostali su stajali i gledali za njim, zinuvši. Uskoro na sigurnom, Bradley se okrene i poviče: „Ti si jedna mala kučka, eto što si! Varalisa! Varalisa! A mama ti je kurva!“

Beverly se zapanji. Ben potrči niz uličicu prema Bradleyju, no uspjelo mu se samo zaplesti o prazan sanduk i pasti. Bradley se izgubi. Ben je dobro znao da ga nikad ne bi uspio uhvatiti. Umjesto toga, okrene se prema Beverly da vidi kako je. Ona ga je riječ sablaznila koliko i nju.

Ona ugleda zabrinutost na njegovu licu. Zausti da kaže da je dobro, da se ništa ne brine, slomit je mogu drvlje i kamenje, ali ne i ruganje... i ponovno se prisjeti onog čudnog pitanja koje joj je postavila majka (dira li te on ikad)

Čudno pitanje, da - jednostavno a ipak besmisleno, puno zlokobnih prizvuka, mutno poput stare kave. Umjesto da kaže kako joj ruganje ništa ne može, ona brizne u plač.

Eddie pogleda u nju s nelagodom, izvadi aspirator iz džepa na hlačama i potegne iz njega. Onda se sagne i počne skupljati rasute novčiće. Pritom je na licu imao pomnjiv, savjestan izraz.

Ben instinktivno krene prema njoj, želeći je zagrliti i utješiti, a onda stane. Bila je previše lijepa. Suočen s takvom ljepotom, osjećao se bespomoćno.

„Glavu gore“, reče on, znajući da to sigurno zvuči glupo, ali nije mogao smisliti ništa bolje. Lagano joj dodirne ramena (prekrila je lice rukama da bi sakrila vlažne oči i umrljane obraze), a onda ih odmakne, kao da je odveć vruća za dodirivanje. Sad se zacrvenio tako jako da je izgledao kao da će ga šlagirati. „Glavu gore, Beverly.“

Beverly spusti ruke i drekne kreštavim, jarosnim glasom: „Moja mama nije kurva! Ona... ona je konobarica!“

Na to zavlada tajac. Ben je zurio u nju obješene donje vilice. Eddie ju je gledao s taracane uličice, šake pune novčića. Odjednom, sve se troje počnu histerično smijati.

„Konobarica!“ zacereka se Eddie. On je imao krajnje nejasnu predodžbu o tome što je kurva, ali mu se ova usporedba svejedno učinila dražesnom. „A to je ona, je li?“

„Da! To!“ gušila se Beverly, smijući se i plačući istodobno.

Ben se toliko smijao da nije mogao stajati. Skljoka se na kantu za smeće. Njegova težina nagura poklopac u kantu i on se opruži nauznak na ulicu. Eddie upre prst u njega i zaurla od smijeha. Beverly mu pomogne da se pridigne.

Iznad njih se otvori prozor i neka žena vikne: „Klinci, brišite odavde! Znate, ima ljudi koji moraju raditi u noćnoj smjeni! Gubite se!“

Ne razmišljajući, njih troje se uhvate za ruke, Beverly u sredini, i potrče prema Center Streetu. Još su se smijali.

6

SKUPILI SU NOVAC NA HRPU I USTANOVILI DA IMAJU ČETRDESET CENTI, DOVOLJNO za dva frapea u drogeriji. Budući da je stari gospodin Keene bio čangrizavac i nije dopuštao djeci mlađoj od dvanaest godina da kupljenu robu pojedu u njegovoj trgovini (tvrdio je da bi ih fliperi u stražnjoj prostoriji mogli pokvariti), odnijeli su frapee u dvije goleme posude do parka Bassey i sjeli na travu da ih popiju. Ben je uzeo frape s okusom kave, Eddie jagoda. Beverly je sjedila između dvojice dječaka sa slamkom, naizmjence kušajući njihove frapee poput pčele na cvijeću. Ponovno se dobro osjećala prvi put otkako je sinoć slivnik iskašljao kavernu krvi - prazno i emocionalno iscrpljeno, ali dobro, u miru sa sobom. Barem na izvjesno vrijeme.

„Uopće mi nije jasno što je Bradleyja spopalo“, reče Eddie naposljetku, s prizvukom nespretne isprike. „Nikad se prije nije tako ponašao.“

„Ustao si u moju obranu“, reče Beverly i neočekivano poljubi Bena u obraz. „Hvala ti.“

Ben ponovno pocrveni. „Nisi varala“, promumlja on i naglo proguta pola svog frapea od kave u tri divovska gutljaja. To bude popraćeno podrigivanjem glasnim poput pucnja iz puške.

„Jesi se usvinjio, stari?“ upita Eddie i Beverly se bespomoćno nasmije, držeći se za trbuh.

„Nemojte više“, hihotala je. „Boli me trbuh. Molim vas, nemojte više.“

Ben se smiješio. Te večeri, prije spavanja, u glavi će neprekidno vrtjeti trenutak kad ga je poljubila.

„Zaista si dobro?“ upita je.

Kimnula je glavom. „Nije on u pitanju. Čak ni ono što je rekao za moju mamu. Nego nešto što se dogodilo sinoć.“ Oklijevala je, pogledavala u Bena pa u Eddieja, pa onda ponovno u Bena. „Ja... moram nekome ispričati. Ili pokazati. Ili nešto. Mislim da sam se rasplakala zato što sam se uplašila da sam poludjela.“

„O čemu ti to, trknuta?“ upita novi glas.

Bio je to Stanley Uris. Kao i uvijek, djelovao je sitno, vitko i neprirodno uredno - odveć uredno za dijete kojemu je jedva jedanaest godina. U bijeloj košulji, uredno uguranoj u čiste traperice, počešljane kose, besprijekorno čistih vrhova visokih tenisica, djelovao je kao najmanja odrasla osoba na svijetu. A onda se nasmiješi i taj privid bude razbijen.

Neće ispričati ono što je namjeravala, pomisli Eddie, zato što on nije bio tamo kad je Bradley nazvao njezinu majku onim imenom.

Ali poslije trenutka ustručavanja, Beverly im ispriča. Zato što je Stanley bio nekako drukčiji od Bradleya - bio je tu na način na koji to Bradley nije bio.

Stanley je jedan od nas, pomisli Beverly i upita se zašto su joj se zbog toga ruke naježile. Nijednom od njih ne činim uslugu time što im ovo pričam, pomisli. Ni njima, a ni sebi. Ali je bilo prekasno. Već je govorila. Stan je sjeo s njima, lica nepomična i ozbiljna. Eddie mu ponudi ostatke frapea od jagoda i Stan samo odmahne glavom, pogleda prikovana za Beverlyno lice. Ni jedan dječak ne reče ni riječi.

Ispričala im je za glasove. Kako je prepoznala glas Ronnie Grogan. Znala je da je Ronnie mrtva, ali je svejedno to bio njezin glas. Rekla im je za krv i kako je njezin otac nije ni vidio ni osjetio, a i njezina je majka jutros nije vidjela.

Kad je završila, pogledala ih je redom, bojeći se onog što bi tamo mogla ugledati... ali ne ugleda nevjericu. Užas da, ali ne i nevjericu. Naposljetku Ben reče: „Pogledajmo.“

7

UŠLI SU NA STRAŽNJA VRATA, NE SAMO ZATO ŠTO JE BEVERLYN KLJUČ ODGOVARAO toj bravi nego i zato što je rekla da bi je otac ubio kad bi je gospoda Bolton vidjela kako ulazi u stan s trojicom dječaka dok roditelja nema.

„Zašto?“ upita Eddie.

„Ti to ne bi shvatio, tupko“, reče Stan. „Samo budi tiho.“

Eddie zausti da odgovori, pogleda ponovno u Stanovo bijelo, napeto lice i odluči zašutjeti.

Vrata su vodila u kuhinju, punu kasnoposlijepodnevnog sunca i ljetne tišine. Posude od doručka caklilo se na sušilici. Njih četvero stanu kod kuhinjskog stola, na hrpi, a kad se na katu zalupe vrata, oni svi poskoče, a onda se nervozno nasmiju.

„Gdje je?“ upita Ben. Šaptao je.

Dok joj je srce bubnjalo u sljepoočnicama, Beverly ih povede malim hodnikom u kojemu se sjedne strane nalazila spavaća soba njezinih roditelja, a na kraju zatvorena vrata kupaonice. Ona ih otvori, brzo zakorači unutra i potegne lanac iznad umivaonika. Onda se ponovno vrati i stane između Bena i Eddieja. Krv se sasušila u smeđe mrlje na zrcalu, umivaoniku i tapetama. Gledala je u krv zato što je odjednom bilo lakše gledati u to nego u njih.

Utanjenim glasićem koji je jedva mogla prepoznati kao svoj, upitala je: „Vidite li je? Vidi li je itko? Je li tu?“

Ben iskorači i nju ponovno iznenadi finoća njegovih kretnji za tako debelog dečka. Dodirne jednu mrlju; pa drugu; pa dugački trag curenja niz zrcalo. „Ovdje. Ovdje. Ovdje.“ Glas mu je bio miran i autoritativan.

„Isuse! Ovdje kao da je netko zaklao svinju“, reče Stan s blagim strahopoštovanjem.

„I sve je to došlo iz slivnika?“ upita Eddie. Od pogleda na krv mu je pozlilo. Dah mu je postajao kraći. Stiskao je aspirator.

Beverly se morala svladati da ponovno ne brizne u plač. Nije željela to učiniti; bojala se da bi je u tom slučaju oni odbacili kao samo još jednu običnu djevojčicu. Ali se morala uhvatiti za kvaku kad ju je olakšanje preplavilo u zastrašujuće golemom valu. Sve do tog trenutka nije shvaćala koliko je bila sigurna da gubi razum, da joj se priviđa, ili nešto slično.

„A tvoja mama i tata to uopće nisu vidjeli“, čudio se Ben. Dotakne mrlju krvi koja se osušila na umivaoniku, a onda povuče ruku i obriše je o rub košulje. „Živa jeza.“

„Ne znam kako ću moći ikad ponovno ući ovamo“, reče Beverly. „Da se umijem ili operem zube ili... znate već.“

„A da malo počistimo?“ upita Stanley odjednom.

Beverly ga pogleda. „Počistimo?“

„Naravno. Možda nećemo uspjeti skinuti svu krv s tapeta - one izgledaju nekako... ovaj... na izdisaju - ali moći ćemo srediti ostalo. Imaš li krpa?“

„Ispod sudopera u kuhinji“, reče Beverly. „Ali ako se njima poslužimo, moja će se mama upitati gdje su nestale.“

„Ja imam pedeset centi“, tiho će Stan. Nije skidao pogleda s krvi koja je poprskala dio kupaonice oko umivaonika. „Očistit ćemo koliko možemo, a onda odnijeti krpe do automatske praonice, one tamo pokraj koje smo prošli. Oprat ćemo ih i osušiti i bit će ponovno ispod sudopera prije nego što se tvoji vrate.“

„Moja majka kaže da se krv ne može oprati iz tkanine“, usprotivi se Eddie. „Kaže da se upije ili tako nešto.“ Ben se histerično zahihoće. „Nema veze hoće li se krv isprati iz krpa ili ne“, rekao je. „Oni je ne mogu vidjeti.“

Nitko nije morao pitati koga podrazumijeva pod tim „oni“.

„U redu“, reče Beverly. „Pokušajmo.“

8

IDUĆIH POLA SATA NJIH JE ČETVERO ČISTILO POPUT SMRKNUTIH VILENJAKA. Kako je krv nestajala sa zidova i zrcala i porculanskog umivaonika, tako je Beverly bilo sve lakše pri srcu. Ben i Eddie očistili su umivaonik i zrcalo a ona je oribala pod. Stan je pomno radio na tapetama služeći se gotovo suhom krpom. Uspjeli su skinuti gotovo sve. Ben je završio tako da je skinuo žarulju iznad umivaonika i zamijenio je jednom od žarulja iz kutije u ostavi. Bilo ih je puno: Elfrida Marsh kupila je dvogodišnju zalihu u Derry Lionsu na godišnjoj rasprodaji žarulja, prošle jeseni.

Poslužili su se Elfridinom kanticom, njezinim Ajcycom i puno vruće vode. Vodu su često izlijevali zato što nitko od njih nije želio zamočiti ruke u nju kad bi postala ružičasta.

Naposljetku se Stanley odmakne, pogleda kupaonicu kritičkim okom dječaka kojem red i čistoća nisu usađeni već prirođeni i reče im: „Mislim da bolje od ovog ne možemo.“

Na tapetama s lijeve strane umivaonika još je bilo blijedih tragova krvi, tamo gdje su tapete bile toliko tanke i iskrzane da se na tim mjestima Stanley usudio samo nježno upiti krv krpom. No čak je i na tim mjestima krv bila lišena svoje prvotne zlokobne snage; sad je bila jedva nešto više od nevažne pastelne mrlje.

„Hvala vam“, reče Beverly svima. Nije se sjećala da je ikad toliko duboko osjećala zahvalnost. „Hvala vam svima.“

„U redu je“, promumlja Ben. Naravno da se ponovno crvenio.

„Naravno“, složi se Eddie.

„Da sredimo ove krpe“, reče Stanley. Lice mu je bilo mirno, gotovo strogo. A Beverly će tek poslije pomisliti kako je samo Stan možda shvatio da su načinili još jedan korak prema nekom nezamislivom obračunu.

9

NAPUNILI SU MJERICU DETERDŽENTA ZA PRANJE RUBLJA GOSPOĐE MARSH I presipali ga u praznu posudicu majoneze. Bev je našla papirnatu vrećicu da u nju stavi krvave krpe, pa njih četvero odu do praonice Kleen-Kloze Washateria na uglu Maina i Cony Streeta. Dvije ulice dalje vidjeli su kako se žarkoplavi Kanal ljeska na poslijepodnevnom suncu.

Kleen-Kloze je bila prazna, osim žene u bijeloj uniformi bolničarke koja je čekala da se sušilica zaustavi. Nepovjerljivo pogleda u četvero djece, a onda se vrati svom džepnom izdanju Gradića Pay tona.

„Hladna voda“, reče Ben tihim glasom. „Moja mama kaže da se krv pere u hladnoj vodi.“

Strpaju krpe u perilicu za rublje dok je Stan razmjenjivao svoje dvije kovanice od četvrt dolara za četiri kovanice od deset i dvije od pet centi. Vrati se i zagleda se u Bev kako posipava deterdžent po krpama i zatvara vrata perilice. Onda ubaci dvije kovanice u prorez i okrene ručicu.

Beverly je većinu novčića koje je osvojila u igri utopila u frapee, ali je pronašla četiri preživjela duboko u lijevom džepu traperica. Iščeprka ih i ponudi ih Stanu, koji je izgledao uvrijeđeno.

„Bože moj,“ reče on, „izvedem djevojku na sudar u praonicu, a ona bi odmah podijelila račun.“

Beverly se nasmiješi. „Siguran si?“

„Siguran“, reče Stan na svoj trpki način. „Hoću reći, srce mi se zaista slama što se odričem ta četiri novčića, Beverly, ali sam siguran.“

Njih četvero odu do niza plastičnih stolaca pokraj zida praonice od betonskih kvadara i sjednu tamo, ne razgovarajući. Perilica tipa Maytag s krpama u sebi brektala je i šljapkala. Lepeze pjene slinile su po debelom staklu okruglog prozorčića. Pjena je isprva bila crvenkasta. Beverly je bilo malo muka gledati u nju, ali je ustanovila da joj je jednako teško i odvratiti pogled. Krvava pjena bila je nekako jezivo očaravajuća. Gospođa u uniformi bolničarke sve je češće pogledavala u njih preko ruba svoje knjige. Možda se bila pobojala da će galamiti; sad ju je živcirala njihova šutnja. Kad joj se sušilica zaustavila, ona izvuče odjeću, složi je, stavi u plavu plastičnu vrećicu za rublje i ode, još ih jedanput zbunjeno pogledavši na izlasku kroz vrata.

Čim je ona otišla, Ben reče iznenada, gotovo grubo: „Nisi sama.“ „Što?“ upita Beverly.

„Nisi sama“, ponovi Ben. „Znaš - „

Zašuti i pogleda Eddieja, koji kimne glavom. Pogleda Stana, koji je izgledao jadno... ali koji, trenutak poslije, slegne ramenima i kimne glavom.

„O čemu vi to govorite, zaboga?“ upita Beverly. Danas joj je bilo navrh glave toga da joj ljudi govore neobjašnjive stvari. Ona zgrabi Bena za podlakticu. „Ako znate nešto o ovome, recite mi!“

„Hoćeš li ti?“ upita Ben Eddieja.

Eddie odmahne glavom. Izvadi aspirator iz džepa i počne iz njega usisavati silnim gutljajima.

Govoreći polako, birajući riječi, Ben ispriča Beverly kako se slučajno upoznao s Billom Denbroughom i Eddiejem Kaspbrakom u Jalovini posljednjeg dana škole - gotovo prije tjedan dana, koliko god to bilo teško povjerovati. Ispričao joj je kako su idućeg dana sagradili branu u Jalovini. Ispričao joj je Billovu priču o tome kako je školska fotografija njegova pokojnog brata okrenula glavu i namignula. Ispričao je svoju priču o mumiji koja je hodala po zaleđenoj površini Kanala usred zime s balonima koji su plovili kroz zrak uz vjetar. Beverly je sve to slušala sa sve većim užasom. Osjećala je kako joj se oči šire, a ruke i noge hlade.

Ben zašuti i pogleda Eddieja. Eddie još jedanput šištavo potegne iz aspiratora i ponovno ispriča priču o gubavcu, brzajući u govoru koliko je Ben govorio polako, pa su mu se riječi zaplitale jedna o drugu u žurbi da pobjegnu i nestanu. Završi priču usisavši tih grcaj, ali se ovaj put ne rasplače.

„A ti?“ upita ona, gledajući Stana Urisa.

„Ja -“

Zavlada muk, od kojeg se svi oni žacnu kao da su čuli iznenadnu eksploziju.

„Opralo se“, reče Stan.

Gledali su ga kako ustaje - sitan, djelotvoran, gipkih pokreta - i otvara perilicu. Izvuče krpe koje su se slijepile u grudu i pregleda ih.

„Ostala je jedna mrljica,“ reče on, „ali nije strašno. Izgleda kao da je od soka od brusnice.“

On im pokaže i oni svi ozbiljno kimnu glavama, kao da gledaju u važan dokument.

Beverly se osjećala slično kao kad je kupaonica ponovno bila čista. Mogla je podnijeti izblijedjelu pastelnu mrlju na tapetama koje su se gulile i mogla je podnijeti blijedu crvenkastu mrlju na majčinim krpama. Učinili su nešto s tim u vezi, i to je bilo važno. Možda nije sasvim upalilo, ali je otkrila da je upalilo toliko da joj kamen padne sa srca, a to je, čovječe, bilo dovoljno za Beverly, kćerku Ala Marsha.

Stan stavi krpe u jednu od bačvastih sušilica i ubaci dva novčića. Sušilica se počne vrtjeti, a Stan se vrati i sjedne na svoje mjesto između Eddieja i Bena.

Na trenutak je njih četvero ponovno sjedilo šuteći, promatrajući kako se krpe okreću i padaju, okreću i padaju. Zujanje plinske sušilice bilo je umirujuće, gotovo uspavljujuće. Jedna žena prođe ispred otvorenih podbočenih vrata, gurajući kolica s namirnicama. Pogleda ih, a onda prođe.

„Vidio sam nešto“, reče Stan odjednom. „Nisam želio o tome pričati, zato što sam se želio uvjeriti da je to bio san ili tako nešto. Možda čak i napad, kakve ima onaj mali Stavier. Pozna li netko od vas tog klinca?“

Ben i Bev odmahnu glavama. Eddie reče: „Klinac koji ima epilepsiju?“

„Aha, tako je. Tako je to gadno bilo. Radije bih pomislio da imam tako nešto nego da sam vidio nešto... zaista stvarno.“

„Što to?“ upita Bev, ali nije bila sigurna da zaista želi znati. Ovo nije isto što i slušati priče o duhovima oko logorske vatre dok jedeš hrenovke u prepečenom pecivu i pržiš kolačiće od sljeza na plamenu sve dok ne pocrne i naboraju se. Sjede u ovoj zagušljivoj praonici, a ona vidi velike mace prašine ispod perilica (brabonjci duhova, tako ih naziva njezin otac), vidi kako zrnca prašine plešu na vrućim zrakama sunca koje padaju kroz prljavo debelo staklo prozora praonice, vidi časopise istrgnutih korica. To su sve normalne stvari. Ugodne i normalne i dosadne. Ali se ona bojala. Užasno bojala.

Zato što, osjećala je, ništa od ovog nisu bile izmišljene priče, izmišljene nemani: Benova mumija, Eddiejev gubavac... svaki od njih, ili čak oboje, mogli bi večeras biti vani kad sunce zađe. Ili brat Billa Denbrougha, jednoruk i neumoljiv, koji krstari kroz crne odvode ispod grada sa srebrnjacima umjesto očiju.

A ipak, kad Stan nije odmah odgovorio, ona ga ponovno upita: „Što je to bilo?“

Govoreći pažljivo, Stan reče: „Bio sam u onom parkiću gdje se nalazi vodotoranj - „

„O Bože, ne volim tu zgradu“, reče Eddie tužno. „Ako postoji ukleta kuća u Derryju, onda je to ta.“

„Što?“ reče Stan strogo. „Što si rekao?“

„Zar ne znaš za to mjesto?“ upita Eddie. „Mene mama tamo nije puštala i prije nego što su djeca počela stradavati. Ona... ona jako pazi na mene.“ Usiljeno se nasmiješi i čvršće stegne aspirator u svom krilu. „Nekoliko se djece tamo utopilo. Troje ili četvero. Oni su - Stan? Stan, dobro si?“

Lice Stana Urisa postalo je olovnosivo. Usta su mu se bezglasno micala. Prevrnuo je očima pa su se vidjeli samo donji rubovi šarenica. Jednom je rukom nemoćno zagrabio prazan zrak, a onda mu ona padne na bedro.

Eddie učini jedino čega se mogao sjetiti. Nagne se, obgrli Stana oko klonulih ramena, nabije mu aspirator u usta i snažno ga pritisne.

Stan počne kašljati, gušiti se i grcati. Uspravi se, oči mu se vrate na mjesto. Zakašlje u skupljene ruke. Napokon se podrigne i ispusti dubok uzdah pa ponovno klone u stolicu.

„Što je to bilo?“ propenta najzad.

„Moj lijek za astmu“, reče Eddie kao da se ispričava.

„Bože, ima okus psećeg govna.“

Na to se sve troje nasmiju, ali je to bio nervozan smijeh. Ostali su uzrujano gledali u Stana. Sad su mu se obrazi žarili od blagog rumenila.

„Zaista ima gadan okus“, reče Eddie s izvjesnim ponosom.

„Aha, ali je li košer?“ reče Stan i oni se ponovno nasmiju, premda nitko od njih (uključujući i Stana) nije znao što znači košer.

Stan se prvi prestane smijati i upilji se u Eddieja. „Reci mi što znaš o vodotornju“, reče on.

Eddie počne, ali su i Ben i Beverly dopunili njegovu priču.

Vodotoranj grada Derryja nalazio se u Kansas Streetu, oko dva kilometra zapadno od središta grada, blizu južnog ruba Jalovine. Neko vrijeme, potkraj 19. stoljeća, iz njega se vodom opskrbljivao cijeli Derry, a zapremina mu je bila šest i pol milijuna litara vode. Budući da se s otvorene kružne galerije odmah ispod krova vodotornja pružao veličanstven pogled na grad i okolicu, to je otprilike do 1930. bilo popularno mjesto. Subotom i nedjeljom prije podne, po lijepom vremenu, cijele bi Obitelji otišle u mali park Memorial, pa se popele uza stotinu i šezdeset stuba u unutrašnjosti vodotornja do galerije da bi uživale u pogledu. Često bi usput prostrle deku i pojele svoj izletnički ručak.

Stube su se nalazile između vanjske oplate vodotornja, zasljepljujuće bijele, i njegove unutarnje obloge, velikog cilindra od nehrđajućeg čelika, visine trideset pet metara. Te su stube zavijale do vrha u uskoj spirali.

Odmah ispod razine galerije, debela drvena vrata u unutarnjoj oblozi vodotornja vodila su do platforme iznad same vode - crnog jezerca u kojem je voda blago zapljuskivala stijenke, osvijetljenog golim magnezijskim žaruljama u limenim štitnicima koji su odbijali svjetlost. Kad je spremnik bio pun do vrha, voda je bila duboka točno trideset tri metra.

„Odakle je ta voda stizala?“ upita Ben.

Bev, Eddie i Stan se pogledaju. Nitko od njih to nije znao.

„A ona djeca koja su se tu utopila?“

O tome su znali tek nešto malo više. Činilo se da se u to vrijeme („dobrim starim danima“, tako ih je Ben svečano nazvao, nakon što je preuzeo štafetnu palicu u pripovijedanju) vrata koja su vodila na platformu iznad vode nisu zaključavala. Jedne noći, dvoje djece... ili možda samo jedno... a možda i troje... našla su otključana i ulazna vrata u prizemlju. Popeli su se da bi dokazali da smiju. Zabunom su izašli na platformu iznad vode umjesto na galeriju. U mraku, pali su preko ruba prije nego što su shvatili gdje su.

„Čula sam to od onog klinca Vica Crumlyja koji je rekao da je to čuo od tate“, reče Beverly, „pa je to možda istina. Vic je rekao da je njegov tata rekao kako su bili osuđeni na propast čim su pali u vodu, jer se ni za što nisu mogli uhvatiti. Platforma je bila izvan dohvata. Rekao je da su plivali po vodi, zazivali u pomoć, vjerojatno cijelu noć. Samo što ih nitko nije čuo, a oni su bili umorniji i umorniji sve dok -“

Zašutjela je, osjećajući kako je obuzima užas od svega toga. U mislima je vidjela te dječake, stvarne ili izmišljene, kako plivaju kao potopljeni mačići. Tonu i izranjaju grcajući. Što ih panika više obuzima, sve više prskaju oko sebe, a manje plivaju. Natopljene tenisice gaze kroz vodu. Prsti uzaludno grebu da bi se uhvatili za bilo što na glatkim čeličnim stijenkama. Osjeti okus vode koje su se nagutali. Začuje odjek njihovih plitkih vapaja. Koliko dugo? Petnaest minuta? Pola sata? Koliko dugo prije nego što su krici zamrli, a oni zaplutali licem nadolje, čudne ribe koje će čuvar naći sljedećeg jutra?

„Bože“, reče Stan suho.

„Čuo sam da je neka žena tamo izgubila svoje malo dijete“, reče Eddie odjednom. „Tad su zatvorili vodotoranj. Tako sam čuo. No znam da su dotad dopuštali ljudima da se penju. Ali se jednom prigodom tamo zatekla ta gospođa s bebom. Ne znam koliko je beba bila stara. Ali ta platforma, ona viri točno iznad vode. Ta je gospođa prišla ogradi držeći bebu u rukama, pa ju je ili ispustila ili se ona izmigoljila. Čuo sam da ju je neki čovjek pokušao spasiti. Znate ono, pravio se junak. Skočio je unutra, ali bebe nije bilo. Možda je imala na sebi nekakvu jaknicu. Kad se odjeća natopi vodom, povuče te dolje.“

Eddie naglo zavuče ruku u džep i izvadi smeđu staklenu bočicu. Otvori je, izvadi dvije bijele pilule i proguta ih nasuho. „Što ti je to?“ upita Beverly.

„Aspirini. Boli me glava.“ Pogleda je kao da se opravdavao, ali Beverly ne reče ništa više.

Ben završi s pričom. Poslije incidenta s bebom (on je zapravo čuo da je to bilo veće dijete, djevojčica od tri godine), Gradska je skupština izglasala da će se vodotoranj početi zaključavati, kako dolje, tako i gore, a posjeti i piknici na galeriji bit će zabranjeni. Otad pa do danas vodotoranj se zaključava. Čuvar dođe i ode, a s vremena na vrijeme dođu i ljudi iz održavanja, a svake sezone bude turističkih obilazaka. Zainteresirani građani mogu poći za gospođom iz Povijesnog društva uz zavojite stube do galerije na vrhu, gdje se mogu diviti pogledu i škljocati svojim aparatima Kodak da bi poslije pokazali snimke prijateljima. Ali vrata prema unutarnjem dijelu sad su stalno zaključana.

„Je li još pun vode?“ upita Beverly.

„Pretpostavljam“, reče Ben. „Vidio sam kako se tamo pune vatrogasna kola u vrijeme sezone šumskih požara. Prikvače crijevo za cijev u dnu.“

Stanley ponovno pogleda u sušilicu, promatrajući kako se krpe okreću. Onaj se grumen sad razbio i nekoliko je krpa lebdjelo poput padobrana.

„Što si vidio tamo?“ upita ga Bev blago.

Na trenutak se činilo kao da uopće neće odgovoriti. Onda on duboko, drhtavo udahne i reče im nešto što im se isprva učinilo da nema veze s temom. „Nazvali su taj park Memorial Park u čast 23. maineske brigade u Građanskom ratu. Derryjevski modri, tako su ih zvali. Nekad je tu bio i spomenik, ali je srušen za nevremena četrdesetih godina. Nisu imali dovoljno novca da spomenik poprave, pa su umjesto njega postavili ptičje pojilište. Veliko kameno ptičje pojilište.“

Svi su gledali u njega. Stan proguta slinu. U grlu mu se začuje škljocanje.

„Znate, ja promatram ptice. Imam album, Zeiss-Ikonov dalekozor i sve ostalo.“ Pogleda Eddieja. „Imaš li još koji aspirin?“

Eddie mu pruži bočicu. Stan uzme dva, zastane, a potom uzme još jedan. Vrati bočicu i proguta tablete, jednu za drugom, kriveći lice. A onda nastavi svoju priču.

10

STANOV SE BLISKI SUSRET DOGODIO JEDNE KIŠNE TRAVANJSKE VEČERI PRIJE DVA mjeseca. Obukao je kišnu kabanicu, stavio knjigu o pticama i dalekozor u nepromočivu vrećicu zavezanu na vrhu i krenuo put parka Memorial. Njegov otac i on najčešće bi odlazili zajedno, ali je te večeri otac morao raditi „prekovremeno“ i nazvao je u vrijeme večere da bi porazgovarao sa Stanom.

Jednom od njegovih klijenata iz agencije, također promatraču ptica, učinilo se da je ugledao mužjaka kardinala - Fringilidae Richmondena - kako pije na ptičjem pojilištu u Memorial parku, reče on Stanu. Oni vole jesti, piti i kupati se baš u sumrak. Bila je prava rijetkost vidjeti kardinala toliko sjeverno od Massachusettsa. Bi li Stan otišao tamo i pogledao može li ga uvrstiti u album? Zna da je vrijeme prilično gadno, ali...

Stan je pristao. Majka ga je natjerala da obeća da će držati kapuljaču kabanice na glavi, ali Stan bi to ionako učinio. On je bio uredno dijete. Nikad nije bilo natezanja oko toga hoće li zimi obuti zimske čizme ili navući termo-hlače.

On prođe pješice ona dva kilometra do parka Memorial po kiši tako sitnoj i nevoljnoj da ju se ne bi moglo nazvati ni rosuljom; bila je više poput trajnog zastora izmaglice. Zrak je bio zgusnut, ali ujedno i uzbudljiv. Usprkos posljednjim splasnutim hrpama snijega ispod grmlja i u gajevima (Stanu su sličile na gomile prljavih odbačenih jastučnica), u zraku se osjećao miris novog raslinja. Gledajući grane brijestova, javora i hrastova na pozadini olovno-bijelog neba, Stan pomisli kako njihovi obrisi djeluju tajanstveno odebljali. Prsnut će i otvoriti se za tjedan-dva, odmotati lišće nježne, gotovo prozirne zelene boje.

Večeras zrak miriše zeleno, pomisli on i nasmiješi se.

Hodao je brzo zato što će svjetlosti nestati za sat vremena ili čak i manje. Bio je pedantan u promatranju ptica koliko i u odijevanju i radnim navikama; ne bude li dovoljno svjetla da bi bio sasvim siguran, neće moći uvrstiti kardinala u album, iako bi u duši znao da ga je zaista vidio.

Presiječe kroz park Memorial. Vodotoranj je bio bijeli glomazni obris s njegove lijeve strane. Stan jedva da ga je pogledao. Vodotoranj ga nimalo nije zanimao.

Park Memorial bio je nepravilan četverokut na nizbrdici. Trava (bijela i mrtva u ovo doba godine) ljeti je bila uredno pokošena, a bilo je i okruglih cvjetnih gredica. No nije bilo ljuljački i tobogana. Ovo se smatralo parkom odraslih.

Na suprotnom kraju, blagi se nagib najprije izravnao pa naglo spuštao prema Kansas Streetu i Jalovini iza nje. Ptičje pojilište koje je spomenuo njegov otac, stajalo je na ovoj zaravni. Bio je to plitki kameni spremnik ugrađen u masivno kameno postolje koje je bilo preveliko za skromnu svrhu kojoj je služilo. Stanu je otac rekao da je grad namjeravao, prije nego što je ponestalo novca, tu ponovno postaviti spomenik onom neznanom junaku.

„Tata, meni se više sviđa ptičje pojilište“, rekao je Stan. Gospodin Uris mu je promrsio kosu.

„I meni, sine“, rekao je on. „Više pojilišta za ptice, a manje metaka, to je moje geslo.“

Na vrhu tog postolja u kamen je bio uklesan epigraf. Stanley ga je pročitao, ali ga nije razumio; jedino što je razumio od latinskog bila je binama nomenklatura ptica u njegovu albumu.

Apparebat eidolon senex. Plinije pisalo je tamo.

Stan sjedne na klupu, izvadi iz vrećice album s pticama i još jedanput otvori na stranici sa slikom kardinala, pomno je pregleda, upoznavajući se s karakterističnim obilježjima.

Mužjaka kardinala bilo bi teško zamijeniti s nekim drugim - bio je crven poput vatrogasnog auta, premda ne tako velik - ali je Stan bio osoba od navika i običaja; to ga je smirivalo i pojačavalo njegov osjećaj mjesta i pripadnosti svijetu. Zato je sliku proučavao dobre tri minute prije nego što je zatvorio knjigu (od vlage u zraku kutovi stranica uvijali su se prema gore) i stavio je natrag u vrećicu. Izvadi dalekozor iz kutije i prinese ga očima. Nije bilo potrebno namještati oštrinu, zato što je posljednji put kad se poslužio dalekozorom sjedio na ovoj istoj klupi i gledao u ovo isto ptičje pojilište.

Savjestan dječak, strpljiv dječak. Nije se vrpoljio. Nije ustajao i šetkao ni micao dalekozor amo-tamo da vidi hoće li vidjeti što drugo. Sjedio je nepomično, terenskog dalekozora uperenog u ptičje pojilište, a izmaglica mu se skupljala u tustim kapima na žutoj kabanici. Nije mu bilo dosadno. Ta promatrao je ekvivalent ptičjeg kluba. Četiri smeđa vrapca sjedila su tamo neko vrijeme, umakala kljun u vodu, nehajno bacala kapljice preko ramena i na leđa.

Onda se dovuče šojka poput policajca koji rastjeruje skupinu skitnica. U Stanovu dalekozoru šojka je bila velika kao kuća, a njezin svadljivi krič smiješno piskutav u odnosu na veličinu (kad stanovito vrijeme bez prekida kroz dalekozor gledaš uvećane ptice, one ti prestanu izgledati čudno i doimaju se savršeno normalno).

Vrapci odlete. Šojka, sad glavna, počne se kočoperiti, okupa se, postane joj dosadno, pa odleti. Vrapci se vrate, a onda ponovno odlete kad je sletio par crvendaća da se okupa, a (vjerojatno) i raspravi neke važne stvari. Stanov se otac nasmijao kad je Stan stidljivo ustvrdio da ptice možda govore, i Stan je bio uvjeren da je njegov tata bio u pravu kad je rekao da ptice nisu dovoljno pametne da bi govorile - da imaju premalo mjesta za mozak - ali izgledalo je kao da govore.

Pridruži im se nova ptica. Crvena. Stan žurno namjesti žarište dalekozora. Je li to...? Ne. Bio je to purpurni tanager, rijetka ptica, ali ne kardinal kojeg je očekivao. Pridruži joj se zlatokrili djetlić koji je bio čest posjetitelj ptičjeg pojilišta u parku Memorial. Stan ga prepozna po očerupanom desnom krilu. Kao i uvijek, razmišljao je o tome kako se to moglo dogoditi - najvjerojatnije objašnjenje bio je bliski susret s mačkom.

I druge su ptice dolazile i odlazile. Stan ugleda čvorka, trapavog i ružnog poput letećeg teretnog vagona, pa drozda i još jednog zlatokrilog djetlića. Napokon bude nagrađen novom pticom - ne kardinalom, već kravaricom koja je kroz leće dalekozora izgledala ogromna i glupa. On spusti dalekozor na prsa i ponovno izvuče album s pticama iz torbe, nadajući se da kravarica neće odletjeti prije nego što uspije potvrditi da ju je vidio. Barem bi nešto donio kući ocu.

A bilo je i vrijeme za pokret. Svjetlo je brzo hlapjelo. Bilo mu je hladno i vlažno. Provjeri u albumu, a onda ponovno pogleda kroz dalekozor. Ptica je još bila tamo, ali se nije kupala, već stajala na rubu i izgledala glupo.

Gotovo sigurno je posrijedi kravarica. Bez karakterističnih obilježja - barem bez onih koje je on s ove udaljenosti mogao primijetiti - a na sve slabijoj svjetlosti bilo je teško biti stopostotno siguran, ali možda ima taman dovoljno vremena za još jednu provjeru. Zagleda se u sliku u knjizi mršteći se koncentrirano, a onda ponovno podigne dalekozor. Tek što ga je usmjerio prema ptičjem pojilištu, zaori se šuplji buuum! i kravarica - ako je to bila kravarica - odleti.

Stan je pokuša ispratiti dalekozorom, znajući koliko su mu mali izgledi da je ponovno ugleda. Izgubi je iz vida i zgađeno sikne kroz zube. Pa, ako je došla jednom, doći će možda ponovno. Uostalom, to je bila samo kravarica (vjerojatno kravarica) a ne zlatni orao ili gnjurac.

Stan vrati dalekozor u kutiju i odloži album s pticama. Onda ustane i osvrne se da bi ustanovio što je proizvelo tu iznenadnu, glasnu buku. Nije zazvučalo kao pucanj iz puške ili prerano paljenje motora, već kao s treskom otvorena vrata u nekom filmu strave sa zamkovima i tamnicama... zajedno s jeftinim zvučnim efektima odjeka.

Ne ugleda ništa.

Ustane i krene prema nizbrdici koja se spuštala do Kansas Streeta. Vodotoranj mu je sad bio s desne strane: krednobijeli valjak, poput fatamorgane u izmaglici i sve dubljem sumraku. Činilo se kao da... lebdi.

Bila je to čudna misao. Vjerojatno potekla iz njegove glave - odakle bi inače misao potekla? - ali nekako se činilo kao da uopće nije njegova.

Pomnije se zagleda u vodotoranj, a onda - i ne razmišljajući - krene u tom smjeru. Prozori su opasavali zgradu u pravilnim razmacima, penjući se u spirali koja je Stana podsjetila na brijačku motku ispred brijačnice gospodina Aurlettea gdje su se on i njegov tata šišali. Bijele ploče boje kosti kočile su se iznad svakog od tih mračnih prozora poput obrva iznad očiju. Da mi je znati kako su to izveli, pomisli Stan - ne zainteresiran koliko bi bio Ben Hanscom, ali ipak zainteresiran - i u tom trenutku ugleda puno veći prostor tame u podnožju vodotornja - jasan pravokutnik na kružnoj osnovi.

On stane, mršteći se, pomislivši kako je to čudno mjesto za prozor: bio je potpuno asimetričan u odnosu na ostale. A onda shvati da to nije prozor. Bila su to vrata.

Onaj glasni zvuk koji sam čuo, pomisli on. Bila su to ta vrata, koja su se otvorila od propuha.

Osvrne se: rani, sumorni suton, bijelo nebo sad izblijedjelo u mutno, sumračno ljubičasto, a izmaglica se zgusnula u dugotrajnu kišu koja će padati gotovo cijele noći. Sumrak i izmaglica i nimalo vjetra.

Pa... ako se nisu otvorila od propuha, je li ih netko gurnuo? I zašto? Ta su vrata izgledala vraški teška da bi ih se gurnulo tako jako da proizvedu onakav tresak. Neka bi ljudeskara... možda...

Radoznao, Stan priđe da pogleda izbliza.

Vrata su bila veća nego što je bio pretpostavio - visoka dva metra i pola debela, a daske od kojih su bila načinjena okovane mjedenim prstenovima. Stan ih zanjiše i zatvori dopola. Usprkos veličini, glatko i lako su se micala na šarkama. A i bešumno su se zanjihala - nije se začulo nikakvo škripanje. Pomaknuo ih je da vidi koliko su se šarke oštetile od onog treska. Oštećenja uopće nije bilo; ni najmanje ogrebotine. Ovo je pravi Jezograd, kako bi rekao Richie.

Pa, znači da nisi čuo vrata, eto što je, pomisli on. Možda je mlažnjak iz Loringa protutnjio iznad Derryja ili tako nešto. Vrata su vjerojatno bila otvorena cijelo vr -

Stopalom udari o nešto. Stan spusti pogled i shvati da je to lokot... ne, ispravak: bili su to ostaci lokota. Bio je razvaljen. Zapravo je izgledao kao da je netko u bravu nagurao barut, a onda ga zapalio. Metalni cvjetovi, smrtonosno oštri, stršili su iz tijela lokota u krutom vodoskoku. Stan unutra ugleda slojeve čelika. Debeli kračun visio je nakrivljen najednom klinu koji je do tri četvrt dužine bio izbijen iz drveta. Ostala tri klina kračuna ležala su na mokroj travi. Bili su smotani kao pereci.

Mršteći se, Stan ponovno otvori vrata i zaviri unutra.

Uske stube vodile su prema gore i vijugajući se gubile iz vidokruga. Vanjski je zid stubišta bio načinjen od sirova drveta podbočena golemim ukrštenim gredama koje su bile spojene klinovima umjesto čavlima. Stanu se neki klinovi učine deblji od njegove nadlaktice. Unutarnji je zid bio od čelika na kojem su divovske zakovice bubrile poput čireva.

„Ima li koga?“ upita Stan. Nije bilo odgovora.

Nećkao se, a onda zakorači unutra kako bi bolje pogledao usko grlo stubišta. Ništa. Unutra je zaista bio Stravograd. Kako bi Richie također rekao. Okrenuo se da će poći... no začuje glazbu.

Jedva čujnu, ali istom prepoznatljivu. Glazba s vergla.

Nakrivi glavu, osluhne, a mrštenje na njegovu licu malo se ublaži. Tako je - vergl, glazba iz lunaparkova i sa seoskih sajmova. To prizove natruhe uspomena koje su bile ugodne koliko i prolazne: kokice, šećerna vuna, pogače koje se peku na vrućoj masti, zveket lanaca vrtuljaka: Divlji miš, Bič, Plešuće šalice.

Mrštenje se prometne u plah smiješak. Stan se popne jednu stubu, pa još jednu, još nakrivljene glave. Ponovno zastane. Kao da razmišljanje o lunaparku može lunapark i oživjeti; sad je zaista osjećao miris kokica, šećerne vune, pogačica... i još više od toga! Ljute paprike, hrenovke s čilijem, dim cigareta i piljevine. Bio je tu i oštar miris bijelog octa, onog kojim se prska pomfrit kroz rupicu na limenom poklopcu. Osjećao je miris gorčice, jarkožut i jako ljut, koji se premazuje po hrenovkama drvenom žlicom.

Ovo je zapanjujuće... nevjerojatno... neodoljivo.

Popne se još jednu stubu i tad začuje šuškave, željne korake iznad sebe, kako silaze niza stube. Ponovno nagne glavu u stranu. Glazba s vergla odjednom postane glasnija, kao da želi prigušiti zvuk koraka. Sad je raspoznao napjev - bio je to Camptown Races.

Koraci, aha; ali nisu to zapravo bili šuškavi koraci, zar ne? Zapravo su zvučali nekako... šljapkavo, zar ne? Bio je to zvuk kao kad netko hoda u kaljačama punim vode.

Camptown ladies sing dis song, doodah doodah (šljap-šljap)

Camptown Racetrack nine miles long, doodah doodah (šljap-šljop - sad bliže)

Ride around ali night Ride around ali day...³⁶

Sad su na zidu iznad njega poskakivale sjene.

Strava se sjuri niz Stanovo grlo - kao da je progutao nešto vruće i bljutavo, loš lijek koji te naglo galvanizira kao struja. Bilo je to zbog sjena.

Vidio ih je samo na trenutak. Imao je na raspolaganju samo taj djelić sekunde da primijeti da su dvije sjene zgrbljene, i nekako neprirodne. Imao je samo taj trenutak zato što se unutra smračivalo, brzo smračivalo, a usto su se, kad se okrenuo, teška vrata vodotornja zalupila za njim.

Stanley potrči natrag niza stube (nekako se popeo više od deset stuba, premda je pamtio da se popeo samo dvije, najviše tri), sad jako uplašen. Ovdje je odveć tamno da bi se išta vidjelo. Čuo je vlastito disanje, čuo vergl kako brboće negdje iznad njega

(Što vergl radi tamo gore u mraku? Tko na njemu svira?) a čuo je i te mokre korake. Kako mu se približavaju. Primiču.

Udari u vrata rukama ispruženima ispred sebe, udari u njih dovoljno jako da mu iskre bola sijevnu do lakta. Maloprije su se tako lako otvorila... a sad ni makac.

Ne... to nije bilo sasvim istina. Najprije su se odškrinula malčice, tek toliko da ugleda porugljivu zraku sive svjetlosti kako se pruža okomito niz njihovu lijevu stranu. A onda ponovno iščezne. Kao da je netko s druge strane i drži vrata zatvorena.

Dašćući, prestravljen, Stan gurne vrata svom snagom. Osjeti kako mu mjedeni prstenovi zasijecaju u meso. Ništa.

Strelovito se okrene, pa se leđima i raširenim rukama priljubi uz vrata. Osjeti kako mu se znoj, poput vrućeg ulja, cijedi niz čelo.

Glazba iz vergla se pojača. Plovila je zrakom i razlijegala se niz zavojito stubište. U njoj više nije bilo ničeg veselog. Promijenila se. U naricaljku. Zavijala je poput vjetra i vode, i u mislima Stan ugleda seoski sajam u kasnu jesen, dok vjetar pomiješan s kišom puše niz njegov pusti prolaz, zastavice lepeću, šatori se nadižu, prevrću i kotrljaju poput platnenih šišmiša. Ugleda prazne vrtuljke kako stoje na pozadini neba kao gubilišta; vjetar je brundao i hukao kroz neobične nagibe potpornja. Odjednom shvati da je s njim smrt, da smrt dolazi po njega iz tame, a on ne može pobjeći.

Bujica vode naglo se razlije niza stube. Sad nije osjećao miris kokica i pogača i šećerne vate, već vlažne truleži, zadah mrtve svinjetine koja se rasprsnula u ugrušku ličinki negdje gdje sunce nikad ne dopire.

„Tko je tamo?“ vrisne on visokim, drhtavim glasom.

Odgovori mu dubok, mjehurast glas koji kao da je bio zagušen blatom i ustajalom vodom.

„Mrtvaci, Stanley. Mi smo mrtvaci. Potonuli smo, ali sad plutamo... a i ti ćeš.“

Stan osjeti kako mu voda zapljuskuje stopala. Skutri se uz vrata u smrtnoj prepasti. Sad su jako blizu. Osjećao je njihovu blizinu. Osjećao je njihov miris. Nešto ga je bolo u kuk dok je opetovano udarao u vrata u bezumnim, uzaludnim pokušajima da pobjegne. „Mi smo mrtvaci, ali kadšto izigravamo klaune, Stanley. Kadšto -“

Spasio ga je album s pticama.

Ne razmišljajući, Stan posegne za njim. Bio je uguran u džep kabanice i nije se dao izvaditi. Jedan od njih sad je bio dolje; Stan je čuo kako vuče noge preko malog kamenog predvorja kroz koje je on bio ušao. Za koji će trenutak ispružiti ruke za njim i on će osjetiti to hladno meso.

Još jednom svom snagom cimne album i knjiga mu se nađe u rukama. Gurne je preda se poput slabašnog štita, ne misleći što radi, ali nekako siguran da je to ispravno.

„Crvendaći!“ vrisne on u tamu i na trenutak to što mu je prilazilo (sad je bilo udaljeno manje od dva metra) zastane - bio je gotovo uvjeren u to. I nije li nakratko osjetio kako su vrata uz koja se sad skutrio popustila?

Ali on više nije bio skutren. Sad je stajao uspravno u mraku. Kad se to dogodilo? Nije bilo vremena za iščuđavanje. Stan obliže svoje suhe usne i zapoje: „Crvendaći! Čaplje! Gnjurci! Lastavice! Čvorci! Djetlići! Crvenoglavi djetlići! Sjenice! Carevići! Pelik - „

Vrata se otvore uz vrisak prosvjeda i Stan načini krupan korak natrag u rijetki magličasti zrak. Opruži se na mrtvu travu. Album s pticama savinuo je gotovo napola, i kasnije te noći opazit će jasne otiske svojih prstiju utonule u njegove korice, kao da su od plastelina, a ne od tvrdog prešanog kartona.

Nije pokušao ustati, već se počeo odgurivati petama i stražnjicom po skliskoj travi. Usne su mu se povukle sa zuba. U onom neprozirnom pravokutniku, ispod poprečne linije sjene koju su bacala sad poluotvorena vrata, on ugleda dva para nogu. Ugleda traperice koje su sagnjile u ljubičasto-crnu boju. Narančasti su konci ležali mlitavo zalijepljeni duž šavova, a voda kapala s nogavica stvarajući lokve oko cipela koje su uglavnom strunule, otkrivajući natečene, ljubičaste nožne prste.

Ruke su im beživotno visjele niz slabine, preduge, odveć voštano bijele. Sa svakog prsta visio je jedan mali narančasti cofl.

Držeći pred sobom svoj savijeni album s pticama, lica mokrog od sipke kiše, znoja i suza, Stan je šaptao promuklim monotonom: „Jastrebovi... sokoli... kolibrići... albatrosi... kivij i...“

Jedna od onih ruku se okrene, pokazujući dlan s kojeg je vječna voda izlokala sve linije i ostavila nešto idiotski glatko poput ruke lutke iz izloga.

Jedan se prst ispruži... a onda ponovno savije. Onaj bi cofl poskočio pa se objesio, poskočio pa objesio.

Stvor ga je dozivao.

Stan Uris, koji će dvadeset sedam godina poslije toga umrijeti u kadi križića urezanih u podlaktice, podigne se na koljena, pa na noge, pa potrči. Pretrčao je Kansas Street ne pogledavši ni na jednu stranu da provjeri nailaze li automobili, pa stane sav zadihan na pločniku preko puta i okrene se.

Iz ovog kuta nije mogao vidjeti vrata u podnožju vodotornja; samo vodotoranj, tust a ipak nekako krhak, kako stoji u sutonu.

„Oni su bili mrtvi“, šapne Stan samome sebi, zgranut.

Okrene se na peti i odjuri kući.

11

SUŠILICA ZAVRŠI S RADOM. STAN ZAVRŠI S PRIČOM.

Ostalo troje gledalo ga je jedan dug trenutak. Koža mu je bila siva gotovo kao travanjska večer o kojoj im je upravo ispričao.

„Au“, naposljetku će Ben. Ispusti dah u hrapavom, fijukavom uzdahu.

„Istina je“, reče Stan tiho. „Kunem se Bogom.“

„Ja ti vjerujem“, reče Beverly. „Poslije onog što se dogodilo kod mene, povjerovala bih u bilo što.“

Naglo ustane, gotovo prevrnuvši stolicu, i ode do sušilice. Počne izvlačiti krpe jednu po jednu i slagati ih. Okrenula im je leđa, ali je Ben pretpostavio da plače. Želio joj je prići, ali mu je manjkalo hrabrosti.

„Moramo o tome porazgovarati s Billom“, reče Eddie. „Bili će znati što treba učiniti.“

„Učiniti?“ reče Stan i okrene se da ga pogleda. „Kako to misliš, učiniti?“

Eddie ga pogleda, u neprilici. „Pa...“

„Ja ne želim ništa učiniti“, reče Stan. Tako se napregnuto upiljio u Eddieja da se Eddie počeo meškoljiti u stolcu. „Ja želim zaboraviti na to. To je sve što bih ja učinio. „

„Nije to tako lako“, reče Beverly tiho i okrene se. Ben je imao pravo: na vrućoj sunčanoj svjetlosti koja se slijevala koso kroz prljave prozore praonice, ljeskale su se svijetle pruge suza na njezinim obrazima. „Nije riječ samo o nama. Čula sam Ronnie Grogan. A mali dječak kojeg sam čula prvog... mislim da je to možda bio mali Clements. Onaj koji je nestao s tricikla.“

„Pa što?“ reče Stan prkosno.

„Što ako ih se dočepa još?“ upita ona. „Što ako se dočepa još djece?“

Njegove oči, kipuće smeđe, uhvate pogled njezinih plavih, odgovarajući na pitanje bez riječi: Pa što ako ih se dočepa?

Ali Beverly ne obori i ne odvrati pogled i napokon Stan ponikne pogledom... možda samo zato što je ona još plakala, ali možda i zato što ju je njezina brižnost na neki način činila jačom.

„Eddie je u pravu“, reče ona. „Trebamo porazgovarati s Billom. A potom možda i sa šefom policije -“

„Tako je“, reče Stan. Ako je i pokušao zvučati prezrivo, nije mu uspjelo. Glas mu je zazvučao samo umorno. „Mrtva djeca u vodotornju. Krv koju mogu vidjeti samo djeca, ali ne i odrasli. Klaunovi koji hodaju po Kanalu. Baloni koji plove zrakom uz vjetar. Mumije. Gubavci ispod trijemova. Šef Borton će crknuti od smijeha... a onda nas sve strpati u žutu kuću.“

„Kad bismo svi otišli k njemu“, reče Ben zabrinuto. „Kad bismo otišli svi zajedno...“

„Naravno“, reče Stan. „Upravo to. Da čujem još, Plaste. Daj mi napiši knjigu.“ Ustane i priđe prozoru, s rukama u džepovima, srdito, uznemireno i uplašeno. Na trenutak se zagleda van, ukočenih i odbojnih ramena ispod svoje uredne košulje. Ne okrećući se prema njima, on ponovi: „Knjigu jebote!“

„Ne“, reče Ben tiho. „Bili će pisati knjige.“

Stan se munjevito okrene, iznenađen, i ostali ga pogledaju. Na licu Bena Hanscoma zrcalila se zgranutost, kao da je iznenada i neočekivano sam sebe ošamario. Bev složi i posljednju krpu.

„Ptice“, reče Eddie.

„Što?“ rekoše Bev i Ben uglas.

Eddie je gledao u Stana. „I izvukao si se dovikujući im nazive ptica?“

„Možda“, reče Stan oklijevajući. „Ili su se vrata bila zaglavila pa se naglo otvorila.“

„A da se ti nisi naslonio na njih?“

Stan slegne ramenima. Nije to bio mrzovoljan pokret; samo je poručivao da ne zna.

„Mislim da je to bilo zbog naziva ptica koje si im dovikivao“, reče Eddie. „Ali zašto? U filmovima se podigne križ...“

„...ili izmoliš Očenaš...“ doda Ben.

„...ili dvadeset treći psalam“, ubaci Beverly.

„Znam dvadeset treći psalam,“ ljutne se Stan, „ali ne bih dobro prošao s raspelom. Ja sam Židov, ako ste zaboravili.“

Pogledaju u stranu, postiđeni, ili zato što se on takav rodio ili zato što su oni na to zaboravili.

„Ptice“, ponovi Eddie. „Isuse!“ Onda ponovno pogleda u Stana kao da je nešto skrivio, ali je Stan smrknuto gledao na drugu stranu ulice u upravnu zgradu Bangor Hydra.

„Bili će znati što učiniti“, reče Ben, kao da se napokon složio s Bev i Eddiejem. „Kladim se u što god hoćete. Kladim se u bilo koje novce.“

„Čujte“, reče Stan, gledajući ih sve ozbiljno. „U redu. Možemo o tome porazgovarati s Billom ako želite. Ali ja dalje od toga ne idem. Možete me nazvati kukavicom, trtarošem, briga me. Nisam kukavica, mislim da nisam. Ali sve to u vodotornju...“

„Stan, bio bi lud kad se ne bi bojao nečeg takvog“, reče Beverly blago.

„Aha, bojao sam se, ali nije u tome problem“, reče Stan gorljivo. „Nije posrijedi samo to o čemu vam pričam. Zar ne shvaćate -“

Gledali su ga s iščekivanjem, pogleda zabrinuta i punog nade, ali Stan shvati da ne zna objasniti kako se osjeća. Uzmanjkalo mu je riječi. U njemu se nalazila cigla osjećaja i gotovo ga ugušila, a on ju nije mogao izbaciti iz grla. Uza svu svoju urednost, uza svu samouvjerenost, on je ipak bio samo jedanaestogodišnjak koji je te godine završio šesti razred.

Želio im je reći da ima i gorih stvari od straha. Možeš se uplašiti kad te za dlaku promaši automobil dok voziš bicikl ili - prije Salkova cjepiva - da ćeš dobiti dječju paralizu. Možeš se bojati onog luđaka Hruščova ili utapanja ako zađeš u vodu koja ti je preko glave. Možeš se bojati svega toga i dalje funkcionirati.

Ali ono u vodotornju...

Želio im je reći da su ti mrtvi dječaci koji su posrtali i bauljali niz zavojito stubište učinili nešto još i gore od toga što su ga uplašili: oni su ga uvrijedili.

Uvrijedili, da. Bila je to jedina riječ koje se mogao sjetiti, a da ju je upotrijebio, oni bi se nasmijali; bio im je simpatičan, znao je to, i prihvatili su ga kao jednog od svojih, ali bi se ipak smijali. No svejedno, bilo je stvari koje nisu trebale postojati. One su vrijeđale osjećaj reda svake razborite osobe, vrijeđale središnju postavku da je Bog nagnuo Zemlju na njezinoj osi kako bi sumrak trajao samo desetak minuta na ekvatoru, a otegnuo se sat i više tamo gdje Eskimi grade kuće od kocki leda; da je on to učinio i potom rekao: ''U redu, uspijete li shvatiti nagib, spoznat ćete što god budete htjeli. Jer čak i svjetlost ima težinu, a kad zvuk zvižduka vlaka naglo utihne, onda se to naziva Dopplerov efekt, a kad zrakoplov probije zvučni zid, prasak koji se čuje nije pljesak anđela ni prdež zloduha, već samo zrak koji se ruši natrag na svoje mjesto. Zadao sam vam nagib, a potom sjeo negdje na polovici predavaonice kako bih promatrao predstavu. Nemam ništa više reći, osim da su dva i dva četiri, da su svjetla na nebu zvijezde, ako ima krvi, odrasli je vide kao i djeca, a mrtvi dječaci ostaju mrtvi.“

Mislim da se sa strahom može suživjeti, bio bi rekao Stan da je mogao. Možda ne zauvijek, ali dugo, jako dugo. Uvreda je ono s čime se možda ne može suživjeti, zato što ti načini rascjep u načinu razmišljanja, i zaviriš li u nj, shvatiš da tamo ima živih stvorenja i da ona imaju žute očice koje ne trepću, i da u tom mraku dolje zaudara, i poslije nekog vremena pomisliš da se tamo dolje možda nalazi cijeli jedan svemir, svijet gdje se na nebu diže četvrtast Mjesec, zvijezde se smiju hladnim glasovima, trokuti su kadšto četverostranični, pa i peterostranični, a dva i dva su pet. U tom svijetu možda rastu ruže koje pjevaju. Sve vodi svemu, bio bi im rekao da je mogao. Idite u svoju crkvu i slušajte svoje priče o Isusu koji hoda po vodi, ali kad bih ja ugledao nekog tipa da to čini, ne bih prestao vrištati. Meni to ne bi izgledalo kao čudo. Izgledalo bi mi kao uvreda.

Budući da nije mogao reći ništa od toga, on samo ponovi: „Nije problem u strahu. Jednostavno se ne želim petljati u nešto zbog čega ću dospjeti u ludnicu.“

„Hoćeš li barem otići s nama da porazgovaramo s njim?“ upita Bev. „Da poslušaš ono što kaže?“

„Naravno“, reče Stan pa se nasmije. „Možda bih trebao ponijeti svoj album s pticama.“ Tad se svi nasmiju i malo im odlane.

12

BEVERLY IH OSTAVI ISPRED KLEEN-KLOZEA I SAMA ODNESE KRPE KUĆI. Stan je još bio prazan. Ona ih ostavi ispod kuhinjskog sudopera i zatvori ormarić. Uspravi se i pogleda prema kupaonici.

Ne idem tamo, pomisli ona. Pogledat ću Bandstand na televiziji. Da vidim mogu li naučiti plesati Dog.

I tako ona ode u dnevnu sobu i uključi televizor da bi ga pet minuta poslije isključila dok je Dick Clark pokazivao koliko masnoće samo jedna Stri-Dexova medikamentna vatena blazinica može skinuti s lica prosječnog tinejdžera („Ako mislite da se možete oprati samo sapunom i vodom,“ rekao je Dick, podigavši prljavu blazinicu prema staklenom oku kamere, kako bi je svaki tinejdžer u Americi mogao dobro pogledati, „dobro pogledajte ovo.“)

Ona se vrati do kuhinjskog elementa iznad sudopera, gdje je njezin otac držao alat. Među alatom se nalazio i metar, od onih koji isplaze dugi žuti jezik s ucrtanim centimetrima. Smota ga u hladnoj ruci i ode do kupaonice.

Bila je blistavo čista, nijema. Negdje, jako daleko, činilo se da čuje kako gospođa Doyon viče svom sinu Jimu da se skloni s ceste i uđe u kuću, smjesta.

Priđe umivaoniku i zagleda se u crno oko slivnika.

Stajala je tamo neko vrijeme, nogu u trapericama hladnih poput mramora, bradavica toliko napetih i tvrdih da bi mogle rezati papir, usana mrtvački suhih. Čekala je glasove.

Nikakvi se glasovi ne začuju.

Njoj se iz usta otme mali drhtav uzdah i ona počne šopati slivnik tankom čeličnom vrpcom. Spustila se glatko - poput mača u jednjak gutača vatre na seoskom sajmu. Petnaest centimetara, dvadeset centimetara, dvadeset pet. Zaustavi se, zaglavivši se u sifonu ispod umivaonika, pretpostavi Beverly. Ona je zavrti, istodobno je nježno gurajući, i metar najzad ponovno krene niz slivnik. Trideset pet centimetara, pa pola metra, pa metar.

Promatrala je kako žuta vrpca klizi iz kućišta od kromiranog čelika koje je sa strane bilo crno, izlizano velikom rukom njezina oca. U mislima je ugleda kako klizi kroz crni tunel cijevi, kupi na sebe prljavštinu, skida ljuske hrđe. Tamo dolje gdje sunce nikad ne sja, a noć nema kraja, pomisli ona.

Zamisli početak vrpce, s čeličnom pločicom ne većom od nokta, kako klizi sve dalje u mrak, i nešto u njoj vrisne: Što to radiš? Nije se oglušila na taj glas... ali se činilo da ga ne može poslušati. Vidjela je kako se početak vrpce sad spušta ravno dolje, u podrum. Vidjela je kako udara u odvodnu cijev... i baš kad je to vidjela, vrpca se ponovno zaglavi.

Ponovno je okrene lijevo-desno i vrpca, dovoljno tanka da bude gipka, proizvede slabašan sablastan zvuk koji je pomalo podsjeti na zvuk pile kad se savija gore-dolje preko nogu.

Zamišljala je kako joj se vrh vrpolji na dnu te šire cijevi, koja bi trebala biti opločena pečenom keramikom. Vidjela je kako se savija... a tad je ponovno uspije gurnuti dalje.

Spustila je metar i pol. Dva. Tri -

Odjednom, vrpca joj počne promicati kroz ruke sama od sebe, kao da je nešto tamo dolje vuče za drugi kraj. Ne samo da je vuče: kao da trči s njom. Zurila je u tekuću vrpcu, razrogačenih očiju, usta obješenih u obliku slova O od straha - da, straha, ali ne i iznenađenja. Nije li znala? Nije li znala da će se dogoditi nešto takvo?

Vrpca se odmota do kraja. Šest metara. Točno.

Iz slivnika dopre tiho smijuljenje, praćeno dubokim šaptom koji je bio gotovo prijekoran: „Beverly, Beverly, Beverly... ne možeš se boriti protiv nas... umrijet ćeš pokušaš li.... umrijet ćeš pokušaš li... Beverly... Beverly... Beverly... ly-ly-ly... „

Nešto škljocne u kućištu metra i on se počne brzo vraćati u kutijicu. Brojevi i oznake su munjevito promicali. Pri kraju - posljednjih metar-dva - žuta je boja postala tamno, kapavo crvena i ona vrisne i baci metar na pod, a on kao da se pretvorio u živu zmiju.

Svježa je krv tekla po čistom bijelom porculanu umivaonika i natrag u široko oko slivnika. Ona se sagne, jecajući; strah joj je bio poput ledenog utega u želucu. Podigne metar. Uhvati ga palcem i kažiprstom desne ruke kao pincetom i držeći ga ispred sebe, odnese u kuhinju. Dok je hodala, krv je kapala s vrpce na izblijedjeli linoleum u predsoblju i kuhinji.

Pribere se pomislivši na to što bi joj otac rekao - što bi joj učinio - kad bi otkrio da mu je metar zaprljala krvlju. Naravno, on ne bi vidio krv, i bude joj lakše kad se sjetila toga.

Izvadi jednu čistu krpu - još toplu od sušilice poput svježeg kruha - i vrati se u kupaonicu.

Prije nego što je počela brisati, stavi gumeni čep u slivnik i zatvori to oko. Krv je bila svježa i lako se brisala. Vrati se po svom tragu, obriše s linoleuma kapi veličine kovanice, ispere krpu, ožmikne je i odloži u stranu.

Uzme drugu krpu i posluži se njome da obriše očev metar. Krv je bila gusta, ljepljiva. Na dva mjesta nalazili su se ugrušci te tvari, crni i spužvasti.

Premda je krvi bilo na samo metar-dva duljine, ona je očistila cijeli metar, uklanjajući s njega tragove nečisti iz cijevi. Kad je to učinila, vrati metar u ormarić iznad sudopera i odnese one dvije umrljane krpe van iz stana u dvorište. Gospođa Doyon ponovno se derala na Jima. Glas joj je bio jasan, gotovo zvonak u nepomično i još vruće kasno poslijepodne.

U stražnjem dvorištu, u kojem su se nalazili uglavnom gola zemlja, korov i užad za rublje, stajala je zahrđala peć za spaljivanje otpada. Beverly baci krpe u nju, a onda sjedne na stražnje stubište. Suze navru naglo, iznenađujuće silovito, i ovaj put nije se ni potrudila da ih zadrži.

Položi ruke na koljena, glavu na ruke i zaplače tako, dok je gospođa Doyon zvala Jima da se makne s ceste, zar želi da ga udari automobil i da pogine?

DERRY:

DRUGA MEĐUIGRA

„...i kakve sam vidio jade, kojima i sam bijah i svjedok i dionik znatan.“³⁷

Vergilije

„S nečim tako beskonačnim ne možeš se baš zajebavati.“

Opake ulice

14. veljače 1985. Valentinovo

JOŠ DVA NESTANKA PROŠLOG TJEDNA - U OBA SLUČAJA DJECA. BAŠ KAD SAM SE počeo opuštati. Jedno od njih šesnaestogodišnji mladić po imenu Dennis Torrio, drugo djevojčica od samo pet godina koja se sanjkala iza svoje kuće na West Broadwayu.

Histerična je majka našla njezine sanjke, jedan od onih plavih plastičnih letećih tanjura, ali ništa više. Prethodne je noći napadao nov snijeg - desetak centimetara. Ali osim njezinih nije bilo drugih tragova, rekao je šef Rademacher kad sam ga nazvao. Mislim da ga polako počinjem silno živcirati. Premda zbog toga neću gubiti san; imam ja gadnijih poslova od toga, zar ne?

Upitao sam ga mogu li vidjeti policijske fotografije. Odbio je.

Upitao sam ga vode li njezini tragovi do nekakvog kanalizacijskog otvora ili cijevi. Nakon toga je zavladao muk. Onda je Rademacher rekao: „Hanlone, počinjem misliti da bi možda trebao otići k liječniku. Onome što zaviruje u glave. Dijete je oteo njezin otac. Zar ne čitaš novine?“

„Je li i malog Torrioa oteo otac?“ upitao sam ja.

Još jedan tajac.

„Okani se toga, Hanlone“, rekao je. „Okani se mene. „

Spustio je slušalicu.

Naravno da čitam novine - zar ih svakog jutra ne izlažem u čitaonici Gradske knjižnice? Skrbništvo nad djevojčicom, Laurie Ann Winterbarger, bilo je dodijeljeno majci poslije ogorčene brakorazvodne parnice u proljeće 1982. Policija smatra da se Horst Winterbarger, koji navodno radi kao mehaničar negdje na Floridi, dovezao do Mainea i oteo kćerku.

Nadalje, pretpostavljaju da je parkirao automobil pokraj kuće i pozvao kćerku, koja mu se potom pridružila - zato nema drugih tragova osim njezinih. No nisu tako razgovorljivi glede činjenice da djevojčica oca nije vidjela od svoje druge godine.

Dio silne gorčine koja je pratila razvod Winterbargerovih potjecao je od tvrdnje gospođe Winterbarger da je Horst Winterbarger u najmanje dva navrata seksualno zlostavljao djevojčicu. Zatražila je od suda da Winterbargeru uskrati sva prava posjećivanja, zahtjev koji je sud uslišio usprkos Winterbargerovu ogorčenom poricanju.

Rademacher tvrdi da je odluka suda, koja je Winterbargera potpuno odvojila od njegove jedinice, možda potaknula Winterbargera da kćerku otme. To je donekle bilo logično, ali upitajte se sljedeće: bi li ga mala Laurie Ann prepoznala poslije tri godine i otrčala k njemu kad ju je pozvao?

Rademacher kaže da se upravo to dogodilo, premda je imala dvije godine kad ga je posljednji put vidjela. Ja ne mislim tako. A njezina majka kaže da je Laurie Ann naučila da ne prilazi i ne razgovara s nepoznatim ljudima, pouka koju većina Derryjevske djece rano i dobro nauči. Rademacher kaže da je od državne policije Floride zatražio da potraže Winterbargera i da njegova odgovornost tu završava.

„Pitanja starateljstva u nadležnosti su odvjetnika a ne policije“, citirao je Derryjevski News riječi tog bahatog, tustog dripca prošlog petka.

Ali mali Torrio... to je nešto drugo. Uzoran život u roditeljskom domu. Igrao nogomet za Derry Tigerse. Odlikaš. Prošao izviđačku školu preživljavanja u prirodi u ljeto 1984. sa sjajnim uspjehom. Nije se drogirao. Imao je djevojku u koju je čini se bio zacopan preko ušiju. Imao je sve za što se isplatilo živjeti. Sve zbog čega se isplatilo ostati u Derryju, barem idućih nekoliko godina.

Bez obzira na sve to, nestao je.

Što mu se dogodilo? Iznenadna želja za skitnjom? Pijani vozač koji ga je možda udario, ubio i zakopao? Ili je možda još u Derryju, na noćnoj strani Derryja, i druži se s djecom kao što su Betty Ripsom, Patrick Hockstetter, Eddie Corcoran i ostali? Je li to.

(kasnije)

Ponovno to činim. Vrtim se u krug, ne radim ništa konstruktivno, nego sam sebe toliko uzrujam da mi dođe da vrištim. Poskočim kad zaškripe željezne stube koje vode do galerije. Zapitam se kako bih reagirao kad bi se, dok bih na galeriji slagao knjige na police, gurajući pred sobom svoja mala kolica s gumenim kotačima, između dva reda nagnutih knjiga ispružila neka ruka, ruka koja pipa i traži...

Danas poslije podne ponovno sam imao gotovo nesavladivu želju da ih počnem nazivati. U jednom trenutku otišao sam tako daleko da sam okrenuo 404, pozivni broj za Atlanta, s brojem Stanleyja Urisa ispred sebe.

A onda sam samo držao slušalicu na uhu i pitao se želim li ih nazvati zato što sam zaista siguran - sto posto siguran - ili samo zato što se tako gadno bojim da ne mogu izdržati biti sam; da moram porazgovarati s nekim tko zna (ili tko će znati) čega se to bojim.

Na trenutak začujem Richieja kako kaže: Komados? KOMADOS? Ne trebamos glupos komados, senor! svojim Glasom Pancha Vanille, jasno, kao da stoji pokraj mene... i ja spustim slušalicu. Jer kad nekog želite vidjeti toliko željno koliko ja želim vidjeti Richieja - ili bilo koga od njih - u tom se trenutku ne možete pouzdati u svoju motivaciju. Najbolje lažemo kad lažemo sami sebi. Problem je u tome što još nisam sto posto siguran. Pojavi li se još jedno truplo, nazvat ću... ali zasad moram pretpostaviti da čak i takva umišljena guzica kao što je Rademacher može biti u pravu.

Djevojčica se zaista mogla sjetiti oca; možda je vidjela njegove fotografije. A pretpostavljam i da bi uvjerljiva odrasla osoba mogla nagovoriti dijete da uđe u automobil, bez obzira na to što su dijete učili.

Proganja me još jedna strepnja. Rademacher je natuknuo da možda gubim razum. To ne vjerujem, ali ako ih sad pozovem, oni bi mogli pomisliti da sam lud. Još i gore, što ako me se uopće ne sjete? Mike Hanlon? Tko? Ne sjećam se nikakvog Mikea Hanlona. Uopće vas se ne sjećam. Kakvo obećanje?

Osjećam da će doći pravo vrijeme da ih pozovem... a kad to vrijeme dođe, znat ću da je to u redu. Njihovi će se kanali sjećanja otvoriti u tom trenutku. To je kao da se dva velika kotača polako i silovito stječu u točki konvergencije između njih, mene i ostatka Derryja na jednoj, i svih mojih prijatelja iz djetinjstva na drugoj strani.

Kad dođe vrijeme, oni će čuti glas Kornjače.

Zato ću čekati, i prije ili poslije znati. Ne vjerujem više da je pitanje treba li ih pozvati ili ne treba.

Pitanje je samo kada.

21. veljače 1985.

Požar u Black Spotu.

„Savršen primjer kako Gospodarska komora pokušava prepraviti povijest, Mike“, bio bi mi rekao stari Albert Carson, vjerojatno se pritom smijuljeći. „Pokušavaju, a katkad gotovo i uspiju... ali stari ljudi pamte kako je zaista bilo. Uvijek se sjećaju. A ponekad će ti i nešto reći, ako im postaviš prava pitanja.“

Ima ljudi koji u Derryju žive dvadeset godina a ne znaju da je u staroj vojnoj zrakoplovnoj bazi nekad bila „specijalna“ dočasnička vojarna, dobar kilometar udaljena od ostatka baze, a sredinom veljače - s temperaturom oko nule i vjetrom koji zavija brzinom od šezdeset kilometara na sat preko ravnih pista i snižava faktor hladnoće do gotovo nevjerojatne vrijednosti - taj dodatni kilometar postaje nešto gdje se mogu zaraditi ozebline ili nazeb, pa i smrt.

Ostalih sedam vojarni grijalo se na lož ulje, imalo drvene kapke protiv nevremena i toplinsku izolaciju. Bile su tople i udobne. „Specijalna“ vojarna, u kojoj je bilo smješteno dvadeset sedam ljudi iz satnije E, grijala se jogunastom starom peći na drva. Zalihe ogrjeva za nju nabavljale su se po sistemu uhvati što možeš. Jedina izolacija bio je duboki prsten bora i smreke koji su vojnici posadili oko zidova. Jedan od vojnika jednog je dana potraživao komplet kapaka protiv nevremena, ali dvadeset i sedam stanara „specijalne“ vojarne dobilo je baš tog dana zadatak da odu u Bangor i pomognu na radovima u tamošnjoj bazi, a kad su se te večeri vratili, umorni i promrzli, svi su prozori bili razbijeni. Do jednog.

Bilo je to 1930., kad se polovica američke avijacije još sastojala od dvokrilaca. U Washingtonu, Billy Mitchell izveden je pred vojni sud i degradiran da leti za uredskim stolom, zato što su njegovi nesnosno uporni pokušaji da se izgradi modernije ratno zrakoplovstvo napokon toliko dojadili njegovim pretpostavljenima da su ga pošteno raspalili po prstima. Nedugo zatim, on će dati ostavku.

Što znači da se u bazi u Derryju jako malo letjelo, usprkos trima pistama (od kojih je jedna bila čak i asfaltirana). Najveći dio vojne obuke u toj bazi sastojao se u pronalaženju zaduženja.

Jedan od vojnika satnije E koji se poslije odsluženog vojnog roka vratio u Derry, 1937. godine, bio je moj tata. On mi je ispričao ovu priču:

„Jednog dana u proljeće 1930. - to je bilo oko šest mjeseci prije požara u Black Spotu - vraćao sam se s četvoricom kompića s trodnevnog dopusta koji smo proveli u Bostonu.

Kad smo ušli kroz ulazna vrata, odmah unutar zone za provjeru ustobočila se ljudeskara. Naslonio se na lopatu i izvlači tur svojih ljetnih hlača iz dupeta. Narednik odnekud s juga. Kosa crvena kao mrkva. Kvarni zubi. Bubuljice. Ne puno bolji od gorile, samo bezdlak, ako shvaćaš što želim reći. U vrijeme velike ekonomske krize, u vojsci je bilo prilično takvih.

I uto stižemo mi, četiri mladića koji se vraćaju s dopusta, i svi smo još dobre volje, no u njegovim očima vidimo kako samo traži nešto da nas zajebe. Pa mu zato salutiramo zdušno kao da je general Black Jack Pershing glavom. Vjerojatno bismo dobro prošli, ali je to bio jedan lijepi dan potkraj travnja, sjalo je sunce, i ja sam morao nešto lanuti. 'Dobar vam dan želimo, naredniče Wilsone', rekao sam, a on se ustremi na mene.

'Jesam li ti dao odobrenje da mi se obratiš?' pita on.

'Ne, gospodine', kažem ja.

On pogleda u ostale - Treyora Dawsona, Carla Rooneja i Henryja Whitsuna, koji je poginuo u požaru te jeseni - i kaže im: 'Ovaj ovdje pametnjaković crnjo je naježio. Ako mu se i vi ostali crnčuge ne želite pridružiti u poslijepodnevnoj tlaci, tornjajte se u vojarnu, ostavite opremu i odvucite dupe dežurnom časniku. Jeste li razumjeli?'

Oni krenu, a Wilson drekne: Trčećim korakom, mamlazi! Da vam vidim đonove tih čizmetina!'

I tako oni otrče, a Wilson me odvede do jedne od koliba s opremom i da mi lopatu. Povede me izvan baze, na veliko polje koje se nalazilo otprilike tamo gdje je danas terminal Northeast Airlines Airbusa. A onda me pogleda, smijuljeći se, pokaže u zemlju i reče: 'Vidiš onu tamo rupu, crnjo?'

Tamo nije bilo nikakve rupe, ali sam pomislio da je za mene najbolje da se složim sa svime što mi on kaže, pa pogledam u zemlju tamo gdje je pokazivao i kažem da je vidim, naravno. Tad me raspalio po nosu tako da sam pao na zemlju, a krv mi poprskala posljednju čistu košulju koju sam imao.

'Ne vidiš je zato što ju je neko crno blebetalo zatrpalo, jebem ti mater!' izdere se on na mene, a na obrazima je imao dvije velike mrlje crvenila. Ali se ujedno i kesio, i vidjelo se da se zabavlja. 'Pa ćeš zato, gospodine Dobar-vam-dan-želimo, lijepo iskopati zemlju iz moje rupe. Trčećim korakom!'

I tako sam kopao gotovo puna dva sata i uskoro bio u toj rupi do brade. Posljednjih pola metra bila je glina i kad sam završio, stajao sam u vodi do gležnjeva, a cipele su mi skroz-naskroz promočile.

'Izlazi odatle, Hanlon', rekao je narednik Wilson. Sjedio je na travi i pušio. Nije se ponudio pomoći. Bio sam od glave do pete u blatu i prljavštini, da ne spominjem krv koja mi se sušila na košulji ljetne uniforme. On ustane i priđe. Pokaže rupu.

'Što vidiš tamo, crnjo?' upita me on.

'Vašu rupu, naredniče Wilsone', velim ja.

'Aha. Ali sam, vidiš, zaključio da mi ne treba', veli on. 'Ne treba mi nikakva kurčeva rupa koju je neki crnjo iskopao. Ubaci natrag moju zemlju, vojniče Hanlone.'

I ja je zatrpam, a kad sam završio, sunce je zalazilo i zahladnjelo je. On dođe i pogleda nakon što sam ploštimice poravnao zemlju lopatom. 'A što sad vidiš tamo, crnjo?' upita on.

'Zemlju, gospodine', rekoh ja i on me ponovno udari. Bože, Mikey, ovoliko mi je nedostajalo da poskočim u zrak i rascopam mu glavu tom lopatom. Ali da sam to učinio, ne bih više vidio plavog neba osim kroz rešetke. No katkad sam na rubu da pomislim da bi se to bilo isplatilo. Ali nekako sam uspio zadržati mir.

'To nije zemlja, seljačino crna!' izdere se on na mene, a pjena mu počne prskati na usta.

'To je MOJA RUPA! Izvadi tu zemlju iz nje! Trčećim korakom!'

Pa tako iskopam zemlju iz njegove rupe i potom je ponovno zatrpam, a onda me on upita zašto sam mu zatrpao rupu baš kad se odlučio u nju posrati. I tako je ponovno iskopam, a on ti onda spusti hlače i objesi svoju golu južnjačku seljačku guzicu iznad rupe i isceri mi se dok je obavljao posao pa reče: 'Kako si, Hanlone?'

'Fino, gospodine', odvratim ja kao iz topa, zato što sam odlučio ne predati se dok ne padnem u nesvijest ili ne umrem. Narogušio sam se.

'E pa ja ću se pobrinuti za to', veli on. 'Za početak, vojnice Hanlone, zatrpaj tu rupu. I življe to malo. Nešto si mi se usporio.'

Tako je ja ponovno zatrpam i vidim po tome kako se on ceri da se tek zagrijava. No baš tad neki njegov prijatelj dotrči preko polja koliko ga noge nose noseći u ruci plinski fenjer i reče mu da je došla nenajavljena inspekcija i da je Wilson nagrabusio jer nije bio nazočan. Mene su prijatelji izvukli i ja sam dobro prošao, ali Wilsonovim prijateljima - ako ih je tako nazivao - živo se fućkalo.

Tad me pustio i čekao sam da vidim hoće li mu se ime sutra pojaviti na popisu kažnjenih, ali nije. Pretpostavljam da je rekao brigadiru kako nije bio na prozivci zato što je učio jednog mudrijaša crnju tko je vlasnik svih rupa u vojnoj bazi Derry - kako iskopanih tako i onih koje to još nisu. Vjerojatno su mu umjesto da guli krumpir dali odličje. Takva je bila situacija ovdje u Derryju, u satniji E.“

Otac mi je ispričao tu priču otprilike 1958. i mislim da se bližio pedesetoj, premda je mojoj majci bilo samo četrdesetak. Upitao sam ga, ako je Derry bio takav, zašto se vratio?

„Pa, kad sam se prijavio za vojsku, bilo mi je tek šesnaest godina, Mikey“, rekao je on. „Lagao sam koliko mi je godina da bi me primili. To čak nije ni bila moja ideja. Majka mi je rekla da to učinim. Bio sam krupan i pretpostavljam da je to jedini razlog zbog kojeg je ta laž prošla. Rodio sam se i odrastao u Burgawu u Sjevernoj Karolini, i jedina prigoda kad bismo vidjeli meso, bilo je poslije žetve duhana ili ponekad zimi ako bi moj otac upucao rakuna ili oposuma. Jedina dobra stvar koje se mogu sjetiti u vezi s Burgowom jest pita od oposuma okružena kukuruznim pogačicama, lijepima da ti sline počnu curiti.

Kad mi je tata stradao nesretnim slučajem zbog nekakvog ratarskog stroja, mama je rekla da će odvesti Phillyja Loubirda u Corinth, gdje je imala rodbinu. Philly Loubird bio je najmlađe dijete u Obitelji.“

„Misliš na strica Phila?“ upitao sam, nasmiješivši se pri pomisli na to da bi ga itko mogao zvati Philly Loubird. On je bio odvjetnik u Tucsonu u Arizoni, i već šest godina član Gradskog vijeća. Kao dijete, mislio sam da je stric Phil bogat. Za jednog crnca 1958. godine, valjda i jest bio. Zarađivao je dvadeset tisuća dolara godišnje.

„Baš na njega mislim“, reče moj tata. „Ali je u to doba on bio samo dvanaestogodišnjak s mornarskim šeširom od rižine slame i zakrpanim radničkim kombinezonom, bez cipela. On je bio najmlađi, pa ja za njim. Ostali su svi otišli - dvoje je umrlo, dvoje se oženilo, jedno u zatvoru. To je bio Howard. On je uvijek bio niškoristi.

'Ti ćeš u vojsku', reče mi tvoja baka Shirley. 'Ne znam da l' ti odmah počnu plaćat ii ne, al' kad počnu, slat ćeš mi svaki mjesec zdržavanje. Nije mi drago što te šaljem od sebe, sinko, al' ako se ne pobrineš za mene i Phillyja, ne znam što će bit' s nama.' Dala mi je rodni list da ga pokažem službeniku za regrutaciju i primijetim da je prepravila godinu kako bih postao osamnaestogodišnjak.

I tako odem u zgradu suda do ureda za novačenje i kažem da bih se prijavio. Službenik mi pokaže papire i crtu gdje mogu napisati križ. 'Znam se potpisat', rekoh ja i on se nasmije kao da mi ne vjeruje.

'E ako je tako, potpiši se, crnac', kaže on.

'Samo malo', velim ja njemu. 'Da vas najprije priupitam nešto.'

'Hajde, ispali', veli on. 'Mogu odgovorit na sve što me budeš pitao.'

'Dobiva li se u vojsci meso dvaput tjedno?' upitam. 'Moja mama kaže da se dobiva, al' ona je zapela da se prijavim, pa ne znam da l' da joj vjerujem.'

'Ne, ne dobiva se meso dvaput tjedno', kaže on.

'Tako sam si i mislio', velim ja, pomislivši kako taj čovjek izgleda kao klipan, ali je barem pošteni klipan.

A onda on kaže: 'Dobiva se svaku večer', pa se zapitam odakle mi samo pomisao da je pošten.

'Sigurno mislite da sam budala', velim ja.

'Tako je, crnjo', kaže on.

'Ako se prijavim, moram učinit nešto za moju mamu i Phillyja Loubirda', velim ja. 'Mama kaže da se to zove zdržavanje.'

'To je ovo ovdje', kaže on i lupne po formularu za uzdržavanje. 'Što te još muči?'

'Pa', velim ja, 'a obuka za časnike?'

On zabaci glavu kad sam to rekao. Smijao se dok nisam pomislio da će se ugušiti od vlastite pljuvačke. Onda će on: 'Sinko, dan kad u američkoj vojsci kmice budu časnici bit će dan kad ćeš vidjeti Isusa Krista kako pleše čarlston u Birdlandu. A sad ili ćeš potpisati ili nećeš. Ponestalo mi je strpljenja. Osim toga, zasmrdio si ured.'

I tako sam potpisao i gledao kako je pričvrstio formular o uzdržavanju za moju prijavu, pa mi je pročitao prisegu i tako sam postao vojnik. Mislio sam da će me poslati u New Jersey gdje je vojska gradila mostove, budući da se nisu vodili ratovi. Umjesto toga, dobio sam Derry u državi Maine, i satniju E.“

Uzdahnuo je i promeškoljio se u stolcu, krupan čovjek bijele kose koja mu se kovrčala blizu lubanje. U to smo doba imali jednu od većih farmi u Derryju i vjerojatno najbolji štand s voćem i povrćem južno od Bangora. Nas troje smo puno radili i moj bi otac morao unajmiti težaka u vrijeme žetve. Dobro smo živjeli.

On reče: „Vratio sam se zato što sam vidio i Jug ali i Sjever, a i u jednom i u drugom mržnja je bila jednaka. Nije me u to uvjerio narednik Wilson. On je bio najobičnija bjelačka bijeda iz Georgije i sa sobom je nosio Jug gdje god je išao. Nije morao biti južno od Mason-Dixonove linije da bi mrzio crnce. Jednostavno ih je mrzio. Ne, u to me uvjerio požar u Black Spotu. Znaš, Mikey, na neki način...“

Pogleda u moju majku koja je plela. Nije podigla pogled, ali sam znao da je pozorno slušala, a mislim da je i moj otac to znao.

„Na neki način taj je požar od mene načinio muškarca. U njemu je poginulo šezdeset ljudi, od toga osamnaest iz satnije E. Poslije tog požara, zapravo i nije ostalo puno od te satnije. Henry Whitsun... Stork Anson... Alan Snopes... Everett McCaslin... Horton Sartoris... redom moji prijatelji, svi stradali u tom požaru. A taj požar nisu podmetnuli narednik Wilson i njegovi prijatelji seljačine. Podmetnuo ga je Derryjev ogranak maineske Legije bjelačkog ćudoređa. Očevi neke djece s kojima ideš u školu, sine, kresnuli su šibice koje su zapalile Black Spot. A pritom ne mislim na siromašnu djecu.“

„Zašto, tata? Zašto su to učinili?“

„Pa, djelomice jednostavno jer je to bio Derry“, reče moj otac, mršteći se. Polako pripali lulu i zatrese šibicom da je ugasi. „Ne znam zašto se to dogodilo baš ovdje; ne mogu to objasniti, ali me to i ne iznenađuje.

Legija bjelačkog ćudoređa bila je sjevernjačka inačica Ku Klux Klana. Marširali su u istim bijelim plahtama, spaljivali iste križeve, pisali ista prijeteća pisma crncima za koje su smatrali da su se previsoko izdigli ili da zauzimaju radna mjesta predviđena za bijelce. U crkvama u kojima su propovjednici govorili o jednakosti crnaca, podmetali su dinamit.

Većina povijesnih knjiga više spominje KKK nego Legiju bjelačkog ćudoređa i puno ljudi i ne zna da je ikad postojalo nešto takvo. Ja mislim da je to zato što su većinu povijesnih knjiga napisali sjevernjaci, a oni se stide.

Najpopularnija je bila u velikim gradovima i industrijskim središtima. New York, New Jersey, Detroit, Baltimore, Boston, Portsmouth - svi su oni imali svoje ogranke. Pokušali su organizirati jednu u Maineu, ali je Derry bio jedino mjesto gdje su zaista imali uspjeha.

O, neko je vrijeme postojao jako moćan ogranak u Lewistonu - to je bilo otprilike u vrijeme kad je došlo do požara u Black Spotu - ali njih nisu brinuli crnje koji siluju bjelkinje ili oduzimaju radna mjesta namijenjena bijelcima, zato što tamo i nije bilo crnaca vrijednih spomena. U Lewistonu su se brinuli zbog skitnica i lutalica i da će se ono što su kadšto nazivali 'vojskom ratnih veterana' udružiti s onim što su kadšto nazivali 'vojskom komunističkog ološa', a u što su ubrajali svakog nezaposlenog čovjeka. Legija ćudoređa izbacila bi te ljude iz grada čim bi stupili nogom u nj. Ponekad bi im u hlače natrpali otrovni bršljan. A ponekad im zapalili košulje.

Tek, s Legijom je ovdje bilo uglavnom gotovo svršeno poslije požara u Black Spotu. Jer, stvari su se otele kontroli. Onako kako se to, čini se, događa u ovom gradu.“ Pošuti, pućkajući lulu.

„Mikey, to ti je kao da je Legija bjelačkog ćudoređa bila samo još jedno sjeme, i da je ono našlo malo plodnog i jako hranjivog tla. Bio je to tipičan klub bogataša. A poslije požara, samo su odložili plahte, uzajamno se oprali lažima i sve je bilo zataškano.“ Sad mu se u glasu osjeti jarostan prezir koji moju majku potakne da podigne pogled, mršteći se. „Jer, na kraju krajeva, tko je poginuo? Osamnaest vojnika crnja, četrnaest ili petnaest gradskih crnja, četiri člana crnačkog džez orkestra... i gomila crnoljubaca. Zar je to važno?“

„Will“, blago će moja majka. „Sad bi bilo dosta.“

„Ne“, rekoh ja. „Želim čuti!“

„Još malo pa će vrijeme za spavanje, Mikey“, reče on i raskuštra mi kosu velikom, ogrubjelom rukom. „Želim reći još samo nešto i mislim da nećeš shvatiti, zato što nisam siguran da i ja shvaćam. Ono što se dogodilo te noći u Black Spotu, koliko god bilo loše... mislim da se nije dogodilo zato što smo bili crnci. Čak ni zato što je Spot bio neposredno iza West Broadwaya, gdje su bogati bijelci Derryja živjeli tada, a žive i danas. Ne mislim da je Legija bjelačkog ćudoređa ovdje uhvatila korijenje zato što su ljudi u Derryju crnce i skitnice mrzili više nego oni u Portlandu, Lewistonu ili Brunswicku. To je zbog ovog tla. Čini se da loše tvari, štetne tvari, nalaze plodno tlo u ovom gradu. Godinama mi se navraća ta misao. Ne znam zašto bi bilo tako... ali jest.

No ima ovdje i dobrih ljudi, a bilo ih je i tad. Na pogrebe poginulih došle su tisuće ljudi, i to na ispraćaje crnaca, kao i bijelaca. Trgovine su bile zatvorene veći dio tjedna. Bolnice su ranjenike liječile besplatno. Bilo je košara s hranom i pisama sućuti s iskrenim namjerama. A bilo je i ispruženih ruku koje su željele pomoći. U to sam vrijeme upoznao svog prijatelja Deweyja Conroya, a ti znaš da je on bijel kao sladoled od vanilije, ali mi je kao brat. Umro bih za Deweyja kad bi on to od mene zatražio i premda nijedan čovjek stvarao ne zna što je onom drugom u srcu, mislim da bi i on umro za mene kad bi do tog došlo.

Dakle, nas koji smo preživjeli požar vojska je poslala kući, kao da su se stidjeli... a pretpostavljam da i jesu. Ja sam završio u Fort Hoodu i ostao tamo šest godina. Tamo sam i upoznao tvoju majku i vjenčali smo se u Galvestonu, u kući njezinih roditelja. Ali sve te godine Derry nikako da mi izađe iz glave. Poslije rata dovedem majku ovamo. Dobili smo tebe. I evo nas tu, ni pet kilometara od mjesta na kojem je 1930. stajao Black Spot i mislim da ti je vrijeme za krevet, gospodine veliki.“

„Pričaj mi o požaru!“ zavapim ja. „Ispričaj mi o njemu, tata!“

A on me pogleda onako namršteno, što bi me uvijek ušutkalo... možda zato što me ne bi često tako gledao. On je uglavnom bio čovjek koji se smiješio. „To nije priča za dječaka“, reče on. „Drugi put, Mikey. Kad obojica prohodamo još pokoju godinu ispod kape nebeske.“

Kako se ispostavilo, obojica smo prohodali još četiri godine prije nego što sam čuo priču o tome što se dogodilo te noći u Black Spotu, a dotad su dani mog oca bili sasvim odbrojeni.

Ispričao mi je to s bolničkog kreveta u kojem je ležao, pun morfija, gubeći se i dolazeći k svijesti dok mu se rak širio kroz utrobu i proždirao ga.

26. veljače 1985.

Pročitao sam ono što sam posljednje zapisao u ovu bilježnicu i iznenadio samog sebe time što sam se rasplakao zbog oca, koji je mrtav ima već dvadeset tri godine. Sjećam se tuge koju sam osjećao zbog njega - potrajala je gotovo dvije godine. A kad sam 1965. maturirao i kad me majka pogledala i rekla: „Kako bi se tvoj otac ponosio!“ plakali smo jedno drugom u naručju i ja sam mislio da je to kraj, da smo ga jednom zauvijek pokopali tim okasnjelim suzama.

Ali tko zna koliko dugo bol može trajati? Nije li moguće da čovjek čak i trideset ili četrdeset godina poslije smrti djeteta, brata ili sestre može u polusnu pomisliti na tu osobu i osjetiti tu istu izgubljenu prazninu, taj osjećaj da postoje mjesta koja se možda nikad neće moći ispuniti... možda čak ni u smrti?

Otac je 1937. iz vojske otišao u invalidsku mirovinu. Dotad je vojska mog oca postala prilično ratoborna; svatko sa zrncem zdrave pameti, reče mi on jednom, mogao je vidjeti da će uskoro oružje ponovno biti izvučeno iz skladišta. U međuvremenu je napredovao do čina narednika i izgubio gotovo cijelo lijevo stopalo kad je jedan novak, koji se toliko uplašio da samo što nije pokenjao koštice od breskve, izvukao iglu na ručnoj bombi a onda je ispustio umjesto da je baci. Otkotrljala se do mog oca i eksplodirala uz zvuk koji je, reče mi on, bio poput kašlja u gluho doba noći.

Velik dio opreme kojom su se ti nekadašnji vojnici morali obučavati bio je neispravan ili je tako dugo ležao u gotovo zaboravljenim skladištima da je bio neškodljiv. Imali su metke koji se ne bi mogli ispaliti, i puške koje bi im kadšto eksplodirale u rukama kad bi meci ipak izletjeli iz cijevi. Mornarica je imala torpeda koja najčešće nisu išla prema cilju ili koja ne bi eksplodirala kad bi napokon do njega stigla. Vojno zrakoplovstvo i mornaričko ratno zrakoplovstvo imali su zrakoplove kojima su krila otpadala pri malo problematični]em prizemljenju, a pročitao sam da je 1939. u Pensacoli jedan časnik za opskrbu otkrio stotine vojnih kamiona koji nisu bili u voznom stanju samo zato što su im žohari izgrizli gumena crijeva i remenje za ventilatore.

I tako je život mog oca bio pošteđen (uključujući, naravno, i onaj dio njega koji je postao vaš vjerni sluga Mikey Hanlon) združenim naporima glupe birokratske želje za iskupljivanjem i neispravne opreme. Bomba je samo napola eksplodirala, a on izgubio samo dio jednog stopala umjesto cijelo tijelo od prsne kosti naniže.

Zahvaljujući invalidnini, mogao se oženiti mojom majkom godinu dana prije nego što je planirao. Nisu odmah došli u Derry; preselili su se u Houston, gdje su radili u ratnoj industriji do 1945. Moj je otac bio predradnik u tvornici koja je proizvodila kućišta za bombe. Moja je majka bila „Mica od zakovica“. Ali, kao što mi je rekao one večeri kad mi je bilo jedanaest godina, Derry mu „nikad nije izašao iz glave“. A sad se pitam nije li ta slijepa sila možda već tad bila na djelu i vukla ga natrag kako bih ja one kolovoske večeri zauzeo svoje mjesto u onom krugu u Jalovini. Ako je mehanizam svemira uravnotežen, onda dobro uvijek kompenzira zlo - ali dobro može jednako tako biti i strašno.

Moj je otac bio pretplaćen na Derryjevske novine. Pratio je oglase za prodaju zemljišta. On i majka uštedjeli su prilično novca. Napokon je spazio oglas za farmu koja mu se učinila povoljnom ponudom... barem na papiru. Njih dvoje otputuju iz Texasa autobusom Trailwaysa, pogledaju kuću i istog je dana kupe. Prva trgovačka banka okruga Penobscot odobrila je mom ocu desetogodišnji zajam, i oni su se skrasili.

„Isprva smo imali nekih problema“, reče moj otac jednom prilikom. „Bilo je ljudi koji nisu željeli crnce u susjedstvu. Znali smo da će biti tako - nisam zaboravio Black Spot - i mi smo se pritajili i čekali da to prođe. Djeca bi prolazila pokraj naše kuće i bacala kamenje ili limenke piva. Prve sam godine promijenio najmanje dvadeset prozora. A neki od tih koji su bacali kamenje i nisu bili djeca. Jednog jutra kad smo ustali, na zidu kokošinjca bio je nacrtan kukasti križ, a sve kokoši pocrkale. Netko im je otrovao hranu. Bile su to posljednje kokoši koje sam pokušao uzgajati.

Ali okružni šerif - tih dana nije postojao nikakav šef policije, Derry nije bio dovoljno velik za tako nešto - prihvatio se posla da stvari dovede u red, i to svojski. To je ono što želim reći, Mikey, kad kažem da ovdje postoji dobro kao i zlo. Tomu Sullivanu nije bilo nimalo važno što mi je koža smeđa a kosa kovrčava. Izašao je na teren desetak puta, porazgovarao s ljudima i najzad otkrio tko je to učinio. I što misliš, tko je to bio? Možeš pogađati tri puta, a prva dva se ne računaju.“

„Ne znam“, rekoh.

Moj se otac smijao sve dok mu suze nisu granule na oči. Uzeo je veliki bijeli rupčić iz džepa i obrisao ih. „Ma, bio je to Butch Bowers, eto tko! Otac klinca za kojeg kažeš da je najrabijatniji u tvojoj školi. Otac mu je govno, a sin prdac.“

„U školi ima djece koja kažu da je Henryjev otac lud“, rekoh mu ja. Mislim da sam tad bio u četvrtom razredu - u svakom slučaju, dovoljno sam dugo bio u školi da bi me Henry Bowers više nego jednom napucao u dupe... a kad bolje promislim o tome, najviše pogrdnih naziva za „crnce“ koje sam ikad čuo, čuo sam najprije iz usta Henryja Bowersa, između prvog i četvrtog razreda pučke škole.

„E da znaš,“ reče on, „pomisao da je Butch Bowers lud i nije baš daleko od istine. Ljudi kažu da više nije bio pri zdravoj otkad se vratio s Pacifika. Tamo je bio marinac. U svakom slučaju, šerif ga je priveo i Butch se derao da je to namještaljka i da su oni svi samo gomila crnoljubaca. O, sve će ih on tužiti. Pretpostavljam da je imao popis koji bi se protegnuo odavde do Witchamove. Sumnjam da je imao ijedan par nepokrpanih gaća, ali je rekao da će tužiti mene, šerifa Sullivana, grad Derry, okrug Penobscot i sam Bog zna koga sve ne.

A glede toga što se poslije dogodilo... pa, ne jamčim da je to istina, ali tako sam čuo od Deweyja Conroya. Dewey je rekao da je šerif otišao obići Butcha u zatvora u Bangora. Šerif Sullivan kaže: 'Vrijeme je da začepiš i poslušaš malo, Butch. Onaj te crnac ne želi tužiti. Ne želi te poslati u Shawshank, samo želi da mu se nadoknadi vrijednost peradi. Smatra da bi dvije stotine dolara bilo dovoljno.'

Butch nato kaže šerifu da može svoje dvije stotine dolara gurnuti tamo gdje sunce nikad ne sja, našto šerif Sullivan kaže Butchu: 'Butch, u Shawshanku imaju pogon za preradu limete i kažu mi da ti poslije dvije godine rada u njoj jezik pozeleni kao žaba. Pa biraj. Dvije godine guljenja limete ili dvije stotine dolara. Što misliš?'

'Nijedna porota u Maineu neće me osuditi', kaže Butch, 'zbog toga što sam nekom crnčugi potrovao kokoši.'

'To znam', kaže Sullivan.

'Pa oko čega se onda uopće natežemo?' upita ga Butch.

'Probudi se, Butch. Neće te zatvoriti zbog kokoši, ali će te zatvoriti zbog kukastih križeva koje si nacrtao na vratima nakon što si otrovao piliće.'

Dewey je rekao da je Butch zinuo i Sullivan ode kako bi mu dopustio da razmisli o tome. Tri dana potom, Butch reče svom bratu, onome koji se nekoliko godina poslije smrznuo pijan u lovu, da proda Butchov novi Mercury koji je Butch kupio od vojne otpremnine i bio slab na njega. Tako sam dobio svojih dvije stotine dolara, a Butch se zakleo da će mi spaliti imanje. Išao je okolo i svim svojim prijateljima to pričao. I tako ga ja jednog poslijepodneva presretnem. Bio je kupio stari, predratni Ford u zamjenu za Mercury, a ja sam imao kamionet.

Prepriječim mu put u Witchamovoj kod ranžirnog kolodvora i izađem s vinčesterkom.

'Kod mene jedna vatrica - tebi za petama jedan gadan crnac s puškom, stari moj', rekoh mu ja.

'Sa mnom ne možeš tako razgovarati, crnjo', reče on, na rubu da počne cviljeti, što od ludila, što od straha. 'S bijelcem se ne može tako razgovarati, ne crnčuga kao što si ti.'

Meni je bilo dosta svega, Mikey. I znao sam da ga nikad neću skinuti s vrata ako ga ne prestrašim zauvijek. U blizini nije bilo nikog. Zavučem ruku u taj Ford i uhvatim ga za kosu. Kundak puške naslonim na kopču remena, a otvor cijevi gurnem ravno pod njegovu bradu. Rekoh: 'Idući put kad me nazoveš crnčugom ili crnjom, mozak će ti se cijediti sa stropa kabine automobila. I vjeruj mi, Butch: jedan požar kod mene, ja sam ti za petama s puškom. A možda i tvojoj ženi i tvom derištu i onoj tvojoj ništariji od brata. Sad mi je svega dosta.'

I tad se zaista rasplakao; ružnijeg prizora u životu nisam vidio. 'Na što je svijet došao', veli on, 'kad crnč... kad crnj... kad svatko može uperiti pušku u glavu radnog čovjeka u pol bijela dana pokraj ceste.'

'Aha, svijet je na putu za misno slavlje u paklu kad se nešto takvo može dogoditi', složim se ja. 'Ali to sad nije važno. Ono što jest važno je: jesmo li se razumjeli ili možda želiš vidjeti hoćeš li uspjeti naučiti disati kroz rupu na čelu?'

Rekao mi je da smo se razumjeli, i to je bilo posljednji put da sam imao problema s Butchom Bowersom, osim možda kad je uginuo tvoj pas, Mr Chips, a nemam dokaza da je to Bowersovo maslo. Chippy je možda nabasao na otrovani mamac ili tako nešto.

Nakon toga su nas uglavnom pustili na miru da gledamo svoja posla, i kad sad razmislim o svemu, nema puno toga zbog čega bih požalio. Ovdje smo dobro živjeli, pa ako i ima noći kad sanjam taj požar... e pa nema čovjeka koji može proživjeti svoj životni vijek a da ne odsanja nekoliko ružnih snova.“

28. veljače 1985.

Prošlo je puno dana otkad sam posljednji put sjeo da zapišem priču o požaru u Black Spotu onako kako mi ju je otac ispričao, a još se tog nisam prihvatio. Mislim da u Gospodaru prstenova jedan od likova kaže da „put vodi putu“; da možeš krenuti stazom koja ne vodi ničem egzotičnijem od tvojih vlastitih prednjih stuba koje vode do pločnika, a da odatle odeš... pa, bilo kamo. Isto je i s pričama. Jedna vodi drugoj, pa još jednoj; možda i idu smjerom kojim ste željeli da krenu, ali možda i ne. Možda je od samih priča važniji glas koji te priče pripovijeda.

Njegova se glasa svakako sjećam: glas mog oca, dubok i spor, i to kako bi se katkad zasmijuljio ili prasnuo u smijeh. Pa stanka da pripali lulu, usekne se ili ode do hladnjaka po limenku Narragansetta (on ih je zvao Nasty Gansett). Taj glas, koji je za mene bio neka vrsta glasa svih glasova, glasa svih godina, glas ovog gradića - glas kojeg nema ni u jednom Ivesovu intervjuu, ni u jednoj bijednoj povijesti ovog grada... ni na jednoj od mojih vrpci. Glas mog oca.

Sad je deset sati, knjižnica je zatvorena prije sat vremena, a vani se vraški zahuktao vjetar. Čujem kako sićušne čestice solike udaraju o prozore ovdje kao i u staklenom hodniku koji vodi do dječje knjižnice. Čujem i druge zvukove - potajnu škripu i lupu izvan kruga svjetlosti u kojem sjedim i pišem po žutim listovima s crtama. To su samo zvukovi stare zgrade koja se sliježe, kažem si... ali pitam se. Kao što se pitam prodaje li neki klaun i večeras balone negdje vani po ovom nevremenu.

Ali... nema veze. Mislim da sam napokon našao put do posljednje očeve priče. Čuo sam je u bolničkoj sobi otprilike šest tjedana prije njegove smrti.

Odlazio bih mu u posjet svako poslijepodne poslije škole s majkom, a onda svake večeri još jednom bez nje. Moja je majka tad morala ostati kod kuće i obaviti kućne poslove, ali je inzistirala da ja idem. Vozio sam se biciklom. Nije dopuštala da autostopiram, čak ni četiri godine nakon što su ubojstva prestala.

Bilo je to teških šest tjedana za dječaka kojemu je bilo samo petnaest godina. Volio sam oca, ali sam omrznuo te večernje posjete - kad sam ga gledao kako sahne i vene, kako mu se bore od bola šire i utiskuju u lice. Ponekad bi zavapio, premda je pokušavao to ne činiti. A na povratku kući, počela bi se spuštati noć i ja bih se ponovno sjetio ljeta 1958. i bojao bih se okrenuti jer bi tamo mogao biti klaun... ili vukodlak... ili Benova mumija... ili moja ptica.

Ali najviše sam se bojao da će Ono, bez obzira na to koji oblik uzelo, imati lice mog oca poharano crvenim vjetrom raka. Pa bih tako okretao pedale najbrže što sam mogao bez obzira na to koliko mi je srce snažno tuklo u grudima i stigao bih kući zajapuren, znojne kose i zadihan, a moja bi majka rekla: „Zašto tako brzo voziš, Mikey? Razboljet ćeš se“, a ja bih rekao: „Htio sam stići na vrijeme da ti pomognem u kući“, i ona bi me zagrlila i poljubila i rekla mi da sam dobar dečko.

Kako je vrijeme prolazilo, jedva da sam se više mogao sjetiti što bih razgovarao s njim. Dok bih se vozio u grad, razbijao sam glavu nad temama za razgovor, strepeći od trenutka kad ćemo obojica iscrpiti sve što smo imali reći. Njegovo me umiranje uplašilo i razljutilo, ali i postidjelo; činilo mi se tad, a čini mi se i sad, da bi ljudi trebali brzo otići s ovog svijeta. Rak ga nije samo ubijao. Srozavao ga je, ponižavao.

Nikad nismo razgovarali o raku, a tijekom nekih od tih tajaca pomislio bih da ćemo morati progovoriti o njemu, da nam neće preostati ništa drugo i da nećemo imati kamo, poput djece koja su ostala bez mjesta za sjedenje u igri glazbenih stolica kad glasovir prestane svirati, i gotovo bih pomahnitao, pokušavajući smisliti nešto - bilo što! - da kažem kako ne bismo morali izrijekom spomenuti to što sad uništava mog tatu, koji je jednom prigodom uhvatio Butcha Bowersa za kosu, gurnuo mu pušku pod bradu i zatražio od njega da ga ostavi na miru. U protivnom bismo morali govoriti o tome, a da se to dogodilo, ja bih zaplakao. Ne bih se mogao suzdržati. A kao petnaestogodišnjaka, mislim da me pomisao na to da plačem pred ocem plašila i mučila više od ičeg drugog.

U jednoj od tih beskrajnih, zastrašujućih stanki, ponovno sam ga upitao za požar u Black Spotu. Te su ga večeri napunili morfijem zato što su bolovi bili vrlo jaki, i otac se na mahove gubio, na mahove govorio razgovijetno, a kadšto tim nemuštim jezikom koji ja zovem kaljužom snova. Ponekad je znao da razgovara sa mnom, ali bi me kadšto zamijenio sa svojim bratom Philom. Upitao sam ga o Black Spotu bez nekog posebnog razloga; jednostavno mi je palo na pamet i ja sam se grčevito uhvatio te teme.

Njegov se pogled razbistri i on se blijedo osmjehne. „Nisi na to zaboravio, ha, Mikey?“

„Ne, gospodine“, rekoh ja, i premda više od tri godine nisam na to ni pomislio, dometnem nešto što je on kadšto govorio: „Nikad mi nije izašlo iz glave.“

„E pa sad ću ti ispričati“, reče on. „Petnaest godina je dovoljno godina, valjda, a majke nema da me spriječi. Osim toga, trebaš znati. Mislim da se nešto takvo moglo dogoditi samo u Derryju, a i to trebaš znati. Pa da se znaš pripaziti. Uvjeti za takvo što čini se da su ovdje oduvijek povoljni. A ti se paziš, Mikey, zar ne?“

„Da, gospodine“, rekoh ja.

„Dobro“, reče on, i glava mu padne nauznak na jastuk. „To je dobro.“ Mislio sam da će se ponovno izgubiti - oči su mu se same od sebe zatvorile - ali umjesto toga, on počne pričati.

„Kada sam '29. i '30. bio ovdje u vojnoj bazi“, reče on, „na brdu se nalazio Dočasnički klub, tamo gdje je sad Derry Community College. Nalazio se odmah iza vojnog diskonta, gdje se kutija Lucky Strike Greensa mogla dobiti za sedam centi. Dočasnički klub bio je zapravo najobičnija poluvaljkasta zgrada od valovitog lima, ali lijepo sređena unutra - sag na podu, separei duž zidova, džuboks - a vikendom su se mogli dobiti i bezalkoholni napici... pod uvjetom da si bijelac. Gotovo svake subote navečer svirao je orkestar i bilo je to mjesto za dobar provod. Budući da je na snazi bila zabrana točenja alkoholnih pića, za šankom se moglo dobiti samo nešto gazirano, ali smo načuli da se može dobiti i nešto žešće ako se želi... i ako u vojnoj knjižici imaš zelenu zvjezdicu. To im je bio kao neki tajni znak. Uglavnom domaće pivo, ali se vikendom ponekad moglo dobiti i nešto jače. Ako si bio bijelac. Naravno, nama momcima iz satnije E nije bilo dopušteno da primirišemo na takvo mjesto.

Pa kad bismo dobili propusnicu za večernji izlazak, otišli bismo u grad. U to doba, Derry je još pomalo bio grad drvosječa, i bilo je osam ili deset barova, većinom u dijelu grada koji se zvao Hell's Half-Acre³⁸. Nisu to bile ilegalne točionice pića; za njih bi čak i to bio odveć otmjen naziv. U svakom slučaju, u njima se nisu birale riječi. Narod ih je zvao 'sljepački svinjci', i ime je bilo vrlo primjereno zato što se većina njihovih mušterija ponašala kao prasci, a kad bi ih izbacili, bili su gotovo slijepi od pića. Šerif je znao za njih i murija je znala, ali se u tim krčmama ružilo cijele noći, kao i u doba najjače sječe šuma potkraj prošlog stoljeća. Pretpostavljam da je bilo podmićivanja, ali možda ne u tolikoj mjeri koliko bi se moglo pomisliti; u Derryju ljudi znaju okrenuti glavu na drugu stranu.

U nekima su se osim piva posluživala žestoka pića, a sudeći po pričama koje sam čuo, piće koje se moglo dobiti u gradu bilo je deset puta bolje od slabog viskija i domaćeg džina koji se mogao dobiti petkom i subotom navečer u bjelačkom Dočasničkom klubu. Žestica koja se prodavala u gradu stizala je preko granice, iz Kanade, u kamionima s pulpom, a u većini tih boca zaista se nalazilo ono što je pisalo na naljepnici. Dobra je roba bila skupa, ali je bilo dosta i špirita. Od njega se mogao zaraditi mamurluk, ali te to ne bi ubilo, a ako bi zaista oslijepio, to ne bi potrajalo. Svake si se večeri morao saginjati kad bi počele fijukati boce.

Bili su to Nan's, Paradise, Wally's Spa, Silver Dollar i jedan bar, Powderhorn, gdje se ponekad moglo doći do kurve. O, u svakom se svinjcu mogla pokupiti kakva ženska, nije se moralo posebno truditi - bilo ih je dosta koje su htjele ustanoviti ima li kriška raženog kruha iole drukčiji okus - ali za klince poput mene, Treyora Dawsona i Carla Rooneja, mojih prijatelja iz tog doba, platiti kurvu - kurvu bjelkinju - bilo je nešto nad čime se moralo duboko zamisliti.“

Kao što sam vam rekao, otac je te noći bio pun lijekova protiv bolova. Ne vjerujem da bi nešto od tog ispričao - ne svom petnaestogodišnjem sinu - da nije bio.

„Dakle, ne prođe dugo i pojavi se predstavnik Gradskog vijeća, sa željom da vidi bojnika Fullera. Reče da želi razgovarati o 'nekim problemima u odnosima između civila i vojnika, zabrinutosti birača i pitanju ćudoređa, ali ono što je on zaista želio da Fuller zna bilo je providno kao prozorsko okno. Nisu u svojim svinjcima željeli vojnike cmčuge koji gnjave bjelkinje i piju ilegalni alkohol u baru gdje bi samo trebali stajati bijelci i piti ilegalni alkohol.

Što je sve bilo, naravno, da pukneš od smijeha. Cvijet bjelkinja za koje su se oni toliko zabrinuli bila je uglavnom gomila kavanskih droca, a to da smo smetali muškarcima... Pa, sve što mogu reći jest da u Silver Dollarn ili u Powderhornu nikad nisam vidio člana Gradskog vijeća. Muškarci koji su pili u tim krčmama bili su drvosječe u onim velikim crveno-crnim kariranim jaknama, s ožiljcima i krastama po rukama, neki od njih bez oka ili prsta, a odreda bez većine zuba, i svi su zaudarali na iverje, piljevinu i bjeljiku. Nosili su zelene flanelske hlače i zelene gumene čizme, i razmazivali snijeg po podu dok ne bi sasvim pocrnio. Mikey, zaudarali su kao veliki, hodali kao veliki, pričali kao veliki. Mikey, bili su veliki.

Jedne sam večeri bio u Wally's Bathu i vidim kako je nekom tipu puknuo rukav košulje dok je obarao ruku s nekim drugim tipom. Nije samo popucao - vjerojatno misliš da to želim reći, ali nije tako. Rukav na košulji tog tipa gotovo je prsnuo - nekako mu je odletio s mišice, u dronjcima. Svi su počeli klicati i pljeskati, a netko me pljesnuo po leđima i rekao: 'Kmico, e to se zove snagatorski prdac.'

Ono što ti želim reći jest da bi nam muškarci koji su petkom i subotom navečer izašli iz svojih šuma i zalazili u te svinjce da popiju viski i pojebu kakvu ženu umjesto rupe u drvetu namazane salom dali nogom u tur da nas tamo nisu htjeli vidjeti. No činilo se, Mikey, da im se živo fućkalo jesmo li mi tamo ili nismo.

Jedne me večeri jedan od njih odvede u stranu - imao je metar osamdeset, što je u to doba bilo vraški krupno; bio je mrtav pijan i zaudarao kao košara bresaka starih mjesec dana. Da je iskoračio iz odjeće, mislim da bi ostala stajati. On me pogleda i veli: 'Gospon, da vas nešto priupitam. Jeste 1' vi možda crnac?'

'Tako je', velim ja.

'Commen ' ca va?“ kaže on na francuskom kakvim se govori u Saint John Valleyju, a koji zvuči gotovo poput kreolskog, i isceri se od uha do uha tako da sam mu ugledao sva četiri zuba. 'Znao sam da jesi, aha! Hej! Vidio sam jednog u knjizi! Imao isto takva...' i budući da se nije mogao sjetiti kako da kaže ono što je želio, on ispruži ruku i mahne rukom prema mojim ustima.

'Velika usta', velim ja.

'Da, da!' veli on i nasmije se kao dijete. 'Velka usta! E pais levres! Velka usta! Častim te pivom!'

'Samo časti', velim ja, ne želeći mu stati na žulj. I na to se nasmijao i pljesnuo me po leđima - gotovo sam se opružio po podu - i progurao do daščanog šanka gdje je bilo nanizano najmanje sedamdeset muškaraca i petnaestak žena. 'Treba mi dva piva prije neg rasturim ovu rupu!' drekne on na barmena, balvana slomljena nosa po imenu Romeo Dupree.

'Jedno za mene i jedno pour l'homme avec les e pais fevres' Našto se oni svi nasmiju grohotom, ali ne i zlobno, Mikey.

I tako on dobije piva, meni da moje, pa kaže: 'Kako se zoveš? Ne želim te zvat Velka usta. Ne zvuči u redu.'

'William Hanlon', velim ja.

'E, pa u tvoje zdravlje, Willijume Anlone', veli on.

'Ne, nego u tvoje', kažem ja. 'Ti si prvi bijelac koji me počastio pićem.' Što je bila istina.

Tako smo ispili ta dva piva pa naručili još dva, a on mi kaže: 'Siguran si da si crnac? Osim tih epais usta, meni izgledaš ko bijelac sa smeđom kožom.'„

Moj se otac tad počne smijati, a ja s njime. Toliko se jako smijao da ga je zabolio trbuh, i on se uhvati za nj, iskrivi lice, prevrne očima i zagrize donju usnu.

„Da pozovem bolničarku, tata?“ upitam ja, usplahiren.

„Ne... bit će mi dobro. Najgore u svemu ovome, Mikey, jest to što se više ne možeš ni smijati kad ti je do smijeha. Što je vraški rijetko.“

On zašuti nekoliko trenutaka, i sad shvaćam da je to bilo jedini put kad smo bili na rubu toga da počnemo razgovarati o onome što ga ubija. Možda bi bilo bolje - bolje za obojicu - da smo učinili više od toga.

Otpio je gutljaj vode, a onda nastavio.

„U svakom slučaju, nije nas željelo izbaciti onih nekoliko žena koje su obilazile svinjce, kao ni drvosječe koji su činili glavninu njihovih gostiju. Uvrijeđeno je bilo onih pet starkelja u Gradskom vijeću, oni i još desetak ljudi koji su stajali iza njih - Derryjeva stara garda, shvaćaš. Nitko od njih nije nogom kročio u Paradise ili Wally's Bath, oni su cugali u klubu za gospodu koji se tad nalazio na Derry Hights, ali su željeli biti sigurni da nijednu od tih cugerica ili nekog od onih mahača sjekirom ne pokvare crnci iz satnije E.

I tako bojnik Fuller kaže: 'Ja nisam ni želio da oni dolaze. Stalno mislim kako je to bio previd i kako će ih poslati natrag negdje na jug ili možda u New Jersey.'

'To nije moj problem', kaže mu taj stari prdonja, Mueller, mislim da se tako zvao - „

„Otac Sally Mueller?“ upitam ja, zgranut. Sally Mueller je bila moja srednjoškolska kolegica.

Moj se otac nasmiješi gorkim, naherenim osmijehom. „Ne, vjerojatno njezin stric. Otac Sally Mueller tad je bio negdje na nekom koledžu. Ali da je bio u Derryju, bio bi tamo, pretpostavljam, uz svog brata. A ako se slučajno pitaš koliko je istine u ovom dijelu priče, mogu ti samo reći da mi je taj razgovor ponovio Treyor Dawson, koji je tog dana prao pod u časničkom klubu i sve čuo.

'Kamo vlada šalje crnce jest vaš problem, a ne moj', kaže Mueller bojniku Fulleru. 'Moj je problem kamo ih puštate petkom i subotom navečer. Nastave li divljati po gradu, bit će gužve. Znate, u ovom gradu imamo Legiju.'

'Pa, gospodine Mueller, u malom sam škripcu', kaže on. 'Ne mogu ih pustiti da piju u Dočasničkom klubu. Ne samo da je protupropisno da crnci piju s bijelcima, svejedno ne bi mogli tamo zalaziti. To je klub za dočasnike, shvaćate? A svi su ti crnci najobičniji vojnici.'

'Ni to nije moj problem. Uvjeren sam da ćete se pobrinuti da se taj problem riješi. Odgovornost ide uz čin.' I ode.

Fuller je zaista riješio problem. U to doba, Derry Army Base bila je vraški prostrano zemljište, premda se na njemu nije nalazilo puno toga. Ukupno više od stotinu jutara zemlje.

Na sjeveru se završavala odmah iza West Broadwaya, gdje je bio zasađen nekakav zeleni pojas. Gdje je danas park Memorial, tamo je stajao Black Spot.

Početkom 1930., kad se sve to dogodilo, to je bilo samo staro skladište opreme, ali bojnik Fuller postroji satniju E i reče nam da će to biti 'naš' klub. Ponašao se kao Daddy Warbucks ili tako nešto³⁹, a možda se tako i osjećao, s obzirom na to da je skupini vojnika-crnaca dao okupljalište samo za njih, pa makar to bila najobičnija šupa. Onda je dodao, onako usput, da nam je zabranjen pristup u sljepačke svinjce u gradu.

To je izazvalo puno ogorčenosti, ali što smo mogli? Nismo imali nikakvu stvarnu moć.

Tad jedan mladić, satnik prve klase po imenu Dick Hallorann, koji je u vojsci bio kuhar, reče da bismo ga mogli lijepo urediti kad bismo se potrudili.

I jesmo. Zaista smo se potrudili. S prilično dobrim rezultatima, s obzirom na sve. Kad nas je nekoliko otišlo u razgledanje zgrade prvi put, dotuklo nas je. Bilo je mračno i memljivo, puno starog alata i kutija pljesnivog papira. Zgrada je imala samo dva mala prozora i nije bilo struje. Zemljani pod. Carl Roone se gorko nasmijao, toga se sjećam, i rekao: 'Stari je baš široke ruke, ha? Dao nam klub. Da ne bi!' A Georgie Brannock, koji je također poginuo te jeseni u požaru, reče: 'Aha, ovo je prava crna rupa.' I tako taj naziv uhvati korijen.

No Hallorann nas je ipak pokrenuo... Hallorann, Carl i ja. Valjda će nam Bog oprostiti za ono što smo učinili - jer On zna da nismo pojma imali u što će se to izroditi.

Poslije nekog vremena i ostali se dečki uključe. Budući da nam je bio zabranjen pristup u najveći dio Derryja, nismo imali što drugo raditi. Nabijali smo čekićima, zabijali čavle i čistili. Trey Dawson je bio prilično dobar priučeni stolar pa nam je pokazao kako da u zidu probijemo još koji prozor, a Alan Snopes, vrag bi ga znao kako, za njih negdje nabavi stakla različitih boja - nešto između sajamskog stakla i onoga što se vidi na crkvenim prozorima.

'Gdje si ovo nabavio?' upitam ga ja. Alan je bio najstariji među nama; bile su mu oko četrdeset dvije godine, dovoljno da ga većina nas zove tata Snopes.

On gurne Camel u usta i namigne mi. 'Ponoćna logistika', reče on i više ni riječi.

I tako je bar ispao prilično dobro, pa smo ga počeli koristiti već sredinom ljeta. Trey Dawson i nekoliko njih pregradili su stražnju četvrtinu zgrade i tamo ugradili malu kuhinju, roštilj i dvije friteze, pa se mogao naručiti hamburger i malo pomfrita. S jedne se strane pružao šank, ali samo za gazirana pića ili Virgin Mary - jebiga, znali smo gdje nam je mjesto. Zar nas nisu naučili? Budemo li htjeli pošteno cugati, radit ćemo to u mraku.

Pod je ostao zemljani, ali smo ga lijepo održavali i mazali uljem. Trey i tata Snopes proveli su električni kabel - pretpostavljam, ponovno ponoćna logistika. U srpnju se tamo moglo otići svake subote navečer, sjesti i naručiti Colu i hamburger - ili hot-dog s kupusom. Bilo je lijepo. Nikad sasvim dovršeno - još smo ga uređivali kad je izgorio u požaru. To nam je postao nekakav hobi... ili način da pokažemo dugi nos Fulleru, Muelleru i Gradskom vijeću.

No mislim da smo znali da je to naše tek kad smo Ev McCaslin i ja jednog petka navečer postavili znak na kojem je pisalo BLACK SPOT, a odmah ispod toga, SATNIJA E I GOSTI. Kao da smo ekskluzivci!

Izgledao je dovoljno lijepo da bijelci počnu gunđati zbog toga i uskoro je bjelački klub za dočasnike izgledao bolje nego ikad. Dodali su salon i mali kafić. Kao da su se htjeli utrkivati. Ali je to bila utrka u kojoj mi nismo željeli sudjelovati.“ Otac mi se osmjehne iz bolničkog kreveta.

„Bili smo mladi, osim Snopesyja, ali nismo bili sasvim blesavi. Znali smo da ti bijelci mogu dopustiti da se utrkuješ s njima, ali čim se učini da bi ih mogao sustići, netko ti slomi noge pa ne možeš više trčati tako brzo. Imali smo ono što smo željeli, i to je bilo dovoljno. Ali onda... nešto se dogodilo.“ Zašutio je, mršteći se.

„Što to, tata?“

„Otkrili smo da u našim redovima postoji sasvim pristojan džez sastav“, reče on polako. „Martin Devereaux, kaplar, svirao je bubnjeve. Ace Stevenson svirao je komet. Papa Snopes je pristojno svirao klavir. Nije bio sjajan, ali nije bio ni amater. Bio je tu još jedan momak koji je svirao klarinet, a George Brannock saksofon. Bilo nas je još koji bismo s vremena na vrijeme uskakali i zasvirali gitaru ili harmoniku, usnu harmoniku pa čak i češalj obložen masnim papirom.

Nije se to sve dogodilo naglo, shvaćaš, ali pokraj tog kolovoza, petkom i subotom navečer u Black Spotu je svirao prilično dobar dyxie-combo orkestar. Kako se približavala jesen, bili su sve bolji, i premda nikad nisu bili sjajni - ne želim da to pomisliš - svirali su na način koji je bio drukčiji... nekako žešći... to je...“ Odmahnuo je mršavom rukom iznad posteljine.

„Svirali su razbacano“, pokušam ja i širom se nasmiješim.

„Tako je!“ klikne on i uzvrati mi smiješkom. „Shvatio si! Svirali su razbacani diksilend. I što se onda dogodilo? Ljudi iz grada počeli su dolaziti u naš klub. Čak i neki vojnici - bijelci iz baze. Došlo je do toga da je svakog vikenda bar bio krcat. Ni to se nije dogodilo preko noći. Najprije su bijela lica izgledala poput zrnca soli u posudi s paprom, ali s vremenom, pojavljivalo ih se sve više.

Kad su se pojavili bijelci, zaboravili smo na oprez. Oni su donosili svoju cugu u smeđim vrećicama, većinom najbolju visokooktansku žesticu koja se mogla naći - u usporedbi s njom piće koje se moglo nabaviti u svinjcima u gradu bilo je kao soda-voda. Želim reći da je to bila cuga iz otmjenih klubova, Mikey. Pića bogataša. Chivas. Glenfiddich. Šampanjac kakav poslužuju putnicima prvog razreda na prekooceanskim brodovima. „Champers“, tako su ga nazivali neki među njima, baš kao što smo mi kod kuće nazivali tvrdoglave mazge. Trebali smo naći način da to prekinemo, ali nismo znali kako. Oni su bili iz grada! Ma što, bili su bijelci!

Kao što sam rekao, bili smo mladi i ponosni na ono što smo učinili. A podcijenili smo mogućnost da stvari krenu naopako. Svi smo znali da Mueller i njegovi prijatelji sigurno znaju što se događa, ali mislim da nitko od nas nije shvatio da oni šize i to u doslovnom smislu: šizili su.

Sjedili su tamo, u svojim velikim starim viktorijanskim kućama na West Broadwayu ni pola kilometra od našeg bara i slušali pjesme poput Aunt Hagar's Blues i Diggin My Potatoes. To je bilo loše. A spoznaja da je i njihova mladež tamo, i da divlja obraz uz obraz s crncima, bila je još gora. Zato što na prijelazu iz rujna u listopad nisu dolazili samo drvosječe i lake žene.

To je postalo najpopularnije mjesto za izlazak. Mladi su dolazili piti i plesati na glazbu tog bezimenog dixie orkestra sve do zatvaranja u jedan ujutro. I nisu dolazili samo iz Derryja. Dolazili su iz Bangora, Newporta, Cleaves Millsa i Old Towna i svih gradića iz okolice. Mogli su se vidjeti dečki sa Sveučilišta Maine iz Orona kako skakuću sa svojim djevojkama s koledža, a kad je bend naučio svirati ragtime verziju pjesme The Maine Stein Song, samo što nisu rastrgali krov. Naravno, bio je to vojnički klub - barem tehnički - i civilima bez pozivnica bio je zabranjen pristup. No, Mikey, zapravo smo otvorili vrata u sedam i ostavili ih otvorenima do jedan.

Do sredine listopada, svaki put kad bi stao na podij za ples, bokovima bi se sudarao sa šestero ljudi. Nije bilo prostora za ples pa si morao stajati i migoljiti se... ali ako je to ikome ikad zasmetalo, nisam čuo da bi se netko požalio. Oko ponoći, naš je klub izvana sličio praznom teretnom vagonu koji se ljulja i drma u ekspresnoj vožnji.“

Pošutio je, otpio još jedan gutljaj vode, a onda nastavio. Oči su mu sad bile bistre. „Dakle Fuller bi tome prije ili poslije stao na kraj. Da je to učinio prije, poginulo bi puno manje ljudi. Trebao je samo poslati vojnu policiju da konfiscira sve boce alkohola koje su ljudi donijeli sa sobom. To bi bilo dovoljno - zapravo, upravo ono što je on i želio. To bi nas zatvorilo jednom zauvijek. Neke bi od nas poslali na vojni sud i u vojni bajbok, a ostali bi dobili prekomandu.

Ali je Fuller bio spor. Mislim da se bojao onoga čega su se bojali i neki od nas - da će se neki građani razljutiti. Mueller nije ponovno svraćao do njega, a ja mislim da se bojnik Fuller bojao otići u grad i posjetiti Muellera. Fuller je bio velik na riječima, ali je imao kičmu meduze.

I tako, umjesto da se stvar završi nekom zavjerom koja bi barem sve one koji su te večeri izgorjeli ostavila na životu, to je učinila Legija ćudoređa. Došli su u svojim bijelim plahtama početkom studenoga i organizirali roštiljadu.“

Ponovno je ušutio i ovaj put nije popio vode, već se samo namrgođeno zagledao u suprotni kut sobe dok je negdje vani zvono tiho zabrenčalo, a bolničarka prošla pokraj otvorenih vrata zacviljevši potplatima cipela po linoleumu. Odnekud sam čuo televizor, a s nekog drugog mjesta i radio. Sjećam se da sam čuo vjetar kako puše i njuška oko zgrade. I premda je bio kolovoz, vjetar je proizvodio hladan zvuk. Vjetar nije znao za Cain's Hundred na televiziji ni za grupu Four Seasons koja pjeva Walk Like a Man na radiju.

„Neki su došli kroz zeleni pojas između baze i West Broadwaya“, nastavi on naposljetku. „Sigurno su se tamo sastali u nečijoj kući, možda u podrumu, da navuku plahte i načine baklje kojima su se poslužili.

Čuo sam da su drugi ušli u bazu ravno po Ridgeline Roadu, u to vrijeme glavnom prilazu do baze. Čuo sam - neću reći gdje - da su došli u novom Packardu, odjeveni u bijele plahte sa svojim bijelim goblinskim šeširima u krilu i bakljama na podu. Baklje su bile Louiseville Sluggers⁴⁰ s velikim komadima jute čvrsto zategnutima preko zadebljanog kraja crvenim gumicama kakvima se žene služe za zimnicu. Na mjestu gdje se Ridgeline Road odvaja od Witchamove i ulazi u bazu nalazila se stražarska kućica i dežurni je vojnik propustio taj Packard.

Bila je subota navečer i bar je cupkao i vrtložio se. Unutra je bilo dvjestotinjak ljudi, možda i tristotinjak.

A onda su došli ti bijelci, šestorica ili osmorica u Packardu zelenom poput boce, a još ih je pristiglo kroz stabla između baze i otmjenih kuća na West Broadwayu. Nisu bili mladi, uglavnom, i ponekad se pitam koliko je sutradan bilo slučajeva angine pectoris i puknutih čireva. Nadam se da ih je bilo puno. Ti pokvareni podli ubojice.

Packard se parkirao na brdu i dvaput žmignuo svjetlima. Izašla su četvorica i pridružila se ostalima. Neki su imali desetlitarske kante benzina koje su se u to doba mogle kupiti na benzinskim crpkama. Svi su imali baklje. Jedan je ostao za volanom tog Packarda. Znaš, Mueller je imao Packarda. Da, imao je. Zelenog.

Okupili su se iza Black Spota i natopili baklje benzinom. Možda su nas namjeravali samo zastrašiti. Čuo sam i druge teorije, ali sam čuo i tu. Radije bih povjerovao da im je to bila namjera, zato što čak ni sad u meni nema dovoljno zlobe da povjerujem u najgore.

Možda se benzin slio do držaka nekih od tih baklji pa su se oni koji su ih držali uspaničili kad su ih upalili i bacili ih samo da ih se riješe. Kako god, ta crna noć u studenome odjednom je plamtjela od baklji. Neki su ih držali podignute i vitlali njima, a s njihovih su vrhova otpadali mali plamteći komadi jute. Neki su se smijali. Ali kao što rekoh, neki su ih podigli i ubacili kroz stražnje prozore, u našu kuhinju. Cijela je zgrada planula kao šibica za minutu i pol.

Oni muškarci vani, dotad su već nataknuli svoje šiljaste bijele kapuljače. Neki su i skandirali: 'Iziđite, crnčuge! Iziđite, crnčuge! Iziđite, crnčuge!' Možda su neki to izvikivali da bi nas prestrašili, ali ja smatram da ih je većina pokušavala upozoriti nas - kao što vjerujem da su te baklje uletjele u kuhinju, na način na koji su uletjele, pukim slučajem.

Ovako ili onako, bilo je svejedno. Orkestar je svirao glasnije od tvorničke sirene. Svi su plesali i ludo se provodili. Nitko unutra nije znao da nešto nije u redu sve dok Gerry McCrew, koji je te večeri imao ulogu pomoćnog kuhara, nije otvorio vrata kuhinje i bio gotovo spržen. Plamen je sunuo tri metra i spalio mu kuharsku bluzu na licu mjesta. Kao i veći dio kose.

Kad se to dogodilo, ja sam sjedio negdje kod polovice istočnog zida s Treyom Dawsonom i Dickom Hallorannom. Najprije sam pomislio da je eksplodirao plinski štednjak. Nisam pošteno ni ustao, kad su me srušili ljudi koji su nagrnuli prema vratima.

Nekih dvadesetak promarširalo mi je preko leđa i mislim da su to bili jedini trenuci u cijelom tom događaju kad sam se zaista uplašio. Čuo sam ljude kako vrište i govore jedni drugima da moraju izići, da je izbio požar, ali svaki put kad sam pokušao ustati, netko bi me ponovno nagazio. Netko mi je stao velikom cipelom ravno na zatiljak tako da sam ugledao sve zvijezde. Nos mije bio nabijen u taj nauljeni pod pa sam udahnuo zemlju i počeo istodobno i kašljati i kihati. Netko drugi mi je stao na križa. Osjetim kako mi se visoka ženska potpetica zabila između guzova, i da znaš, sine, ne želim si više nikad takvo klistiranje. Da je puknuo tur na mojim kaki-hlačama, vjerujem da bih još i danas tamo dolje krvario.

Sad to zvuči smiješno, ali zamalo sam poginuo u tom stampedu. Gazili su me, gnječili, tiskali, tlačili i udarali na toliko mjesta da sutradan nisam mogao hodati. Vrištao sam, ali nitko od tih ljudi koji su prelazili preko mene nije me čuo ni obratio pozornost.

Trey me spasio. Ugledam pred sobom tu smeđu ručetinu i zgrabim je kao što utopljenik hvata pojas za spašavanje. Ščepam je, on me povuče i ja se podignem. Nečija me noga dohvati sa strane po vratu baš ovdje - „

Protrlja mjesto gdje čeljust skreće prema uhu i ja kimnem glavom.

„- i toliko me gadno zaboljelo da pretpostavljam da sam se nakratko onesvijestio. Ali nisam pustio Treyovu ruku, a ni on moju. Konačno sam stao na noge, baš kad se zid koji smo podigli između kuhinje i dvorane prevrnuo. Proizveo je zvuk - vuš! - kakav načini lokvica benzina kad je zapališ. Ugledam kako pada u velikom roju iskri i ljude kako bježe da mu se maknu s puta. Neki su uspjeli. Neki nisu.

Jednog od naših - mislim da je to mogao biti Hort Sartoris - zid je poklopio i samo sam na trenutak ugledao kako mu se ruka ispod tog užarenog ugljevlja otvara i zatvara. Bila je tu i jedna bjelkinja, sigurno ne starija od dvadeset godina, kojoj se zapalila haljina na leđima. Bila je s dečkom iz koledža i čuo sam kako vrišti na njega i preklinje ga da joj pomogne. Mahnuo je dvaput rukama a onda pobjegao s ostalima. Ona je ostala stajati i vrištati dok je haljina gorjela na njoj.

Tamo gdje je nekad bila kuhinja, vladao je pakao. Plamen je bio tako jak da se nije moglo gledati u nj. Vrućina je bila paklena, Mikey, tako da je sve cvrčalo. Mogao si osjetiti kako ti se koža počinje sjajiti. Mogao si osjetiti kako ti se dlačice u nosu kovrčaju.

'Moramo se probiti van!' drekne Trey i počne me vući duž zida. 'Dođi!'

Onda se Dick Hallorann uhvati za njega. Nije mu moglo biti više od devetnaest i oči su mu bile velike kao biljarske kugle, ali mu je pamet radila bolje nego nama. On nam je spasio život. 'Ne onuda!' prodere se on. 'Ovuda!' I pokaže natrag prema podiju za orkestar... prema vatri.

'Ti si lud!' drekne mu Trey. On je imao dubok bikovski glas, ali jedva se čuo od grmljavine vatre i vriske ljudi. 'Umri ako želiš, ali ja i Willy idemo van!'

Još me držao za ruku i ponovno počeo potezati prema vratima, iako je oko njih tad već bilo toliko ljudi da ih se jedva moglo vidjeti. Otišao bih s njim. Bio sam u takvom šoku da nisam znao što je što. Jedino sam znao da ne želim postati pečena purica.

Dick zgrabi Treya za kosu najjače što je mogao, a kad se Trey okrenuo, Dick ga ošamari. Sjećam se kako se Treyova glava odbila od zida i kako sam pomislio da je Dick poludio. Tad se unese Treyu u lice i zaurla: 'Ako odeš onuda, poginut ćeš! Svi su se nabili na ta vrata, kmico jedna!'

'To ti ne znaš!' drekne Trey na njega, a tad se začuje glasno BANG! poput petarde, samo što se to zapravo od vrućine rasprsnuo bas-bubanj Martyja Devereauxa. Vatra se širila duž greda iznad glava, a i ulje na podu se zapalilo.

'Znam!' vrisne Dick. 'Znam!' On me zgrabi za drugu ruku i na trenutak sam se osjećao kao uže u igri potezanja užeta. A onda Trey dobro pogleda prema vratima i krene za Dickom. Dick nas odvede do prozora i zgrabi stolicu da ga razbije, ali prije nego što je uspio zamahnuti, vrućina ga izbije umjesto njega. Potom zgrabi Treya Dawsona za tur hlača i podigne ga. 'Penji se!' zaurla. 'Penji se, jebote!' I Trey ode, naglavce, preko prozorske daske.

Zatim je podigao mene, i ja odem gore. Čvrsto se uhvatim za okvir prozora i podignem se. Sutradan sam imao priličan broj mjehura posvuda po dlanovima: to se drvo već pušilo. Ispao sam kroz prozor naglavce, i da me Trey nije uhvatio, možda bih skrhao vrat.

Okrenuli smo se i to je bilo poput prizora iz najgore noćne more koju si ikad imao, Mikey. Taj je prozor bio samo žuti, plamteći kvadrat svjetlosti. Plamenovi su lizali kroz limeni krov na desetak mjesta. Čuli smo kako ljudi unutra vrište.

Ugledam dvije smeđe ruke kako mašu ispred vatre - Dickove ruke. Trey Dawson načini ljestve od svojih ruku, ja ispružim ruke kroz taj prozor i zgrabim Dicka. Zbog njegove težine trbuh mi se prilijepi za zid zgrade, a to ti je kao da ti se trbuh zalijepi za peć koja se upravo razgorjela i ugrijala. Pojavi se Dickovo lice i nekoliko sam trenutaka mislio da ga nećemo uspjeti izvući. Nadisao se puno dima i bio na rubu nesvijesti. Usne su mu ispucale. Leđa košulje tinjala.

Zamalo sam ga pustio, jer sam osjetio miris ljudi koji unutra gore. Govori se kako je taj miris sličan mirisu svinjskih rebrica na roštilju, ali nije tako. Više je sličan onome što se kadšto događa poslije škopljenja konja. Napravi se velika vatra pa se sva ta sranja bace u nju, a kad se vatra dovoljno razgori, čuje se kako konjska muda pucaju poput kestena. E, tako ljudi smrde kad se počnu peći u odjeći. Osjetivši taj miris, znao sam da to neću moći dugo izdržati pa ga još jedanput jako potegnem i Dick se izvuče van. Izgubio je jednu cipelu.

Izgubim ravnotežu i padnem s Treyovih ruku. Dick se svali preko mene, i da znaš - glava tog crnje bila je tvrda. Gotovo sam izgubio dah i samo sam ležao tamo na zemlji nekoliko sekundi, valjajući se i držeći se za trbuh.

Uskoro sam se uspio podići na koljena, a onda i na noge. A tad ugledam sve te prikaze kako bježe prema zelenom pojasu. Najprije sam pomislio da su to duhovi, a onda ugledam cipele. Tad je oko Black Spota već bilo toliko svjetla kao da je dan. Ugledam cipele i shvatim da su u plahtama ljudi. Jedan je od njih malo zaostao i ugledam...“ Utihnuo je, oblizao usne.

„Što si to vidio, tata?“ upitam ga.

„Nije važno“, reče on. „Daj mi vode, Mikey.“

Učinim to. Popio je gotovo sve, a onda počeo kašljati. Bolničarka u prolazu zaviri u sobu i reče: „Treba li vam štogod, gospodine Hanlon?“

„Nova crijeva“, reče moj tata. „Imate neka pri ruci, Rhoda?“ Ona se osmjehne nervoznim, nesigurnim osmijehom i krene dalje. Tata mi pruži čašu i ja je vratim na njegov stolić. „Dulje traje kad se priča nego kad se prisjeća“, reče on. „Napunit ćeš mi tu čašu prije odlaska?“

„Naravno, tata.“

„Ova će ti priča izazvati noćne more, Mikey?“

Otvorim usta da slažem, ali se predomislim. I sad mislim da bi on prekinuo priču da sam slagao. Tad je već bio teško bolestan, ali možda ne baš toliko.

„Vjerojatno“, rekoh ja.

„To i nije tako strašno“, reče mi on. „U noćnim morama možemo misliti na ono najgore. Vjerojatno zato i postoje.“

On ispruži ruku i ja je uhvatim. Držali smo se za ruke dok je on završavao s pričom.

„Osvrnuo sam se taman na vrijeme da vidim kako Trey i Dick zaobilaze zgradu i pojurim za njima, i dalje pokušavajući doći do daha. Tamo je bilo čctrdesetak-pedesetak ljudi, neki su plakali, neki povraćali, neki vrištali, neki činili sve to istodobno. Ostali su ležali na travi, u dubokoj nesvijesti od dima. Vrata su bila zatvorena, i čuli smo kako ljudi vrište s druge strane, vrište da ih se pusti van, van za ljubav Isusovu, jer gore.

Znaš, bila su to jedina vrata, osim onih koja su vodila iz kuhinje do kanti za smeće. Da bi se ušlo, moralo se gurnuti vrata. Da bi se izašlo, moralo ih se povući prema sebi.

Neki su ljudi izašli, a onda su se ostali nabili na ta vrata i počeli ih gurati. Vrata su se zaglavila. Oni straga gurali su se da bi pobjegli od vatre i svi su se natiskali na njih. Oni sasvim naprijed bili su prignječeni. Nije bilo teorije da bi se mogla otvoriti vrata zbog težine svih onih iza njih. I tako su stajali tamo, u zamci, a požar je bjesnio.

Zahvaljujući Treyu Dawsonu bilo je samo osamdesetak mrtvih umjesto sto ili možda dvjesto, a ono što je dobio za svoj trud nije bila medalja već dvije godine u vojnom zatvoru Rye. U tom trenutku, zaustavi se jedan veliki teretni kamion, i tko bi drugi bio za volanom nego moj stari prijatelj narednik Wilson, vlasnik svih rupa u bazi.

On izađe i počne izvikivati naredbe koje nisu imale smisla i koje ljudi ionako nisu mogli čuti. Trey me zgrabi za ruku i mi otrčimo do njega. Nisam imao pojma gdje je Dick Hallorann; vidio sam ga tek sutradan.

'Naredniče, moram se poslužiti vašim kamionom!' izdere mu se Trey u lice.

'Sklanjaj mi se s puta, crnjo', kaže Wilson i gurne ga na zemlju. A onda ponovno počne dovikivati ta nesuvisla sranja. Nitko na njega ne obrati pozornost, a ionako nije još dugo vikao, budući da je Treyor Dawson skočio sa zemlje kao klaun iz kutije i nokautirao ga.

Trey je mogao vraški raspaliti i gotovo bi svatko drugi ostao ležati, ali je taj govnar imao tvrdu glavu. On ustane. Krv mu je kuljala iz usta i nosa. Reče: 'Ubit ću te zbog ovog.' No Trey ga udari u trbuh iz sve snage, a kad se Wilson presavinuo ja ga udarim najjače što sam mogao objema rukama po vratu. Bilo je to kukavički, udariti tako čovjeka s leđa, ali krizni trenuci zahtijevaju očajničke postupke. A lagao bih, Mikey, kad bih ti rekao da mi to što sam zveknuo tog laprdavog kurvina sina nije priuštilo malo zadovoljstva.

On se sruši, kao junac oboren sjekirom. Trey otrči do kamiona, upali ga i okrene prema pročelju Black Špota, ali ulijevo od vrata. Ubaci ga u prvu, pusti kvačilo i krene!

'Čuvaj!' povikao sam ja onoj gomili ljudi koja je stajala uokolo. 'Čuvaj se kamiona! '

Raštrkali su se kao prepelice i za divno čudo Trey nikog nije zgazio. Udario je u zid zgrade brzinom od možda pedeset kilometara i svojski se nabio licem na volan kamiona. Ugledam kako mu je krv izletjela iz nosa kad je zatresao glavom da je razbistri. Prebaci u rikverc, vrati se pedesetak metara, i ponovno zaždi prema zgradi. TRAS! Black Spot je bio sav od valovitog lima i taj drugi udarac je sredio. Cijela strana te pećnice sruši se i plamenovi pokuljaju van.

Ne znam kako je bilo što još moglo biti živo unutra, ali bilo je. Ljudi su puno žilaviji nego što bi povjerovao, Mikey, a ako ne vjeruješ, pogledaj mene, kako se noktima držim za kožu ovog svijeta i polako klizim. To je mjesto bilo nalik na talioničku peć, pakao vatre i dima, ali su ljudi jurnuli van u pravoj bujici. Bilo ih je toliko da se Trey nije usudio ni vratiti kamion bojeći se da neke od njih ne pregazi. Pa je izašao i dotrčao natrag do mene, ostavivši ga gdje je bio.

Stajali smo i promatrali kraj. Sve u svemu, to nije potrajalo ni pet minuta, ali se činilo kao vječnost. Posljednjih desetak ljudi koji su uspjeli izaći, gorjeli su. Ljudi bi ih zgrabili i zavaljali po zemlji, pokušavajući ih ugasiti. Kad smo pogledali unutra, ugledamo ljude kako pokušavaju izići, ali smo znali da neće uspjeti.

Trey me zgrabio za ruku, a ja sam njega zgrabio dvaput jače. Stajali smo i držali se za ruke baš kao sad ti i ja, Mikey, on slomljena nosa dok mu je krv tekla po licu, očiju otečenih i gotovo zatvorenih, i gledali u te ljude. Oni su bili pravi duhovi koje smo vidjeli te noći, svjetlucava obličja muškaraca i žena u toj vatri, koja hodaju prema otvoru koji je Trey načinio kamionom narednika Wilsona. Neki su od njih pružali ruke kao da očekuju da ih netko izbavi. Drugi su samo hodali, ali kao da nikamo nisu stizali.

Odjeća im je gorjela. Lice su im se topila. I jedan za drugim samo su padali i više ih se nije moglo vidjeti.

Posljednja je bila jedna žena. Haljina je izgorjela na njoj i bila je u gaćicama. Gorjela je kao svijeća. Na kraju se učinilo kao da me je pogledala ravno u oči, i shvatim da joj gore vjeđe.

Kad je ona pala, bilo je svršeno. Cijeli bar iščezne u stupu vatre. Kad su stigli vatrogasni kamioni iz baze i još dva iz vatrogasne postaje u Main Streetu, to je već bilo zgarište. Eto, to je bio požar u Black Spotu, Mikey.“

Popio je ostatak vode i pružio mi čašu da mu je napunim na slavini u predvorju. „Mislim da ću se noćas popiškiti u krevet, Mikey.“

Poljubim ga u obraz, a onda odem u predvorje da mu natočim vode. Kad sam se vratio, on se ponovno izgubio, oči su mu bile staklaste i zamišljene. Kad sam mu stavio čašu na noćni stolić, promumljao je hvala koje sam jedva uspio razumjeti. Pogledam na sat na njegovu stolu i shvatim da je gotovo osam sati. Vrijeme da krenem kući.

Nagnuo sam se da ga poljubim za pozdrav... no umjesto toga začujem se kako šapćem: „Što si vidio?“

Njegove oči, koje su se sad sklapale, jedva da su se okrenule prema zvuku mog glasa. Možda je znao da sam to ja ili je možda pomislio da čuje glas vlastitih misli. „Ha?“

„Ono što si vidio“, šapnem. Nisam želio to čuti, ali morao sam čuti. Bilo mi je i toplo i hladno, oči su me pekle, a ruke mi se ledile. Ali sam morao čuti. Kao što pretpostavljam da se Lotova žena morala okrenuti i pogledati razaranje Sodome.

„Bila je to ptica“, reče on. „Točno iznad posljednjih muškaraca koji su trčali. Možda jastreb. Onaj kojeg zovu kliktavac. Ali je bio velik. Nikad nikom za to nisam rekao. Zatvorili bi me. Ta je ptica imala raspon krila od dvadesetak metara. Bila je veličine japanskog Zeroa⁴¹. Ali sam vidio... njezine oči... i mislim... da je ona vidjela mene...“

Glava mu sklizne u stranu, prema prozoru, gdje se spuštao mrak.

„Obrušila se i ščepala posljednjeg muškarca. Dohvatila ga baš za plahtu, jest... i čuo sam krila te ptice... Zvuk je bio poput vatre... a ona je stajala na mjestu... a ja sam pomislio, ptice to ne mogu... ali ova je mogla, zato... zato što...“ Zašutio je.

„Zašto, tata?“ šapnem ja. „Zašto je mogla stajati na mjestu?“

„Nije stajala na mjestu“, reče on.

Sjedio sam tamo šuteći, misleći da je ovaj put zacijelo zaspao. Nikad se nisam toliko uplašio u životu... zato što sam prije četiri godine vidio tu pticu. Nekako, na neki nezamisliv način, gotovo da sam zaboravio tu noćnu moru. Moj ju je otac vratio.

„Nije stajala na mjestu“, reče on. „Lebdjela je. Lebdjela. Za svako je krilo imala privezanu hrpu balona i lebdjela je.“ Moj otac zaspi.

1. ožujka 1985.

Ono je ponovno tu. Sad to znam. Pričekat ću, ali u srcu znam. Nisam siguran da mogu izdržati. Kao dijete mogao sam se nositi s tim, ali s djecom je drukčije. Na neki bitni načinje drukčije.

Sve sam to napisao sinoć u nekakvoj groznici - ionako ne bih mogao otići kući. Derry je bio prevučen debelom glazurom leda i premda je jutros granulo sunce, ništa se ne miče.

Pisao sam do dugo poslije tri ujutro, sve brže i brže gurajući kemijsku, pokušavajući sve to izbaciti iz sebe. Bio sam zaboravio da sam vidio tu orijašku pticu kad mi je bilo jedanaest godina. Očeva ju je priča vratila... i više je nikad nisam zaboravio. Ni jednu pojedinost. Na neki način, pretpostavljam da je to bio njegov posljednji poklon za mene. Užasan poklon, reći ćete, ali na svoj način i divan.

Zaspao sam pišući, s glavom u rukama, i bilježnicom i kemijskom na stolu ispred sebe. Probudio sam se jutros utrnule stražnjice i bolnih leđa, ali i s osjećajem da sam slobodan... očišćen od te stare priče.

A onda shvatim da sam noćas dok sam spavao imao društvo.

Tragovi, koji su se sasušili do razine jedva vidljivih blatnih otisaka, išli su od prednjih vrata knjižnice (koja sam zaključao; uvijek ih zaključavam) do stola za kojim sam spavao. Nije bilo tragova koji bi išli od stola.

Što god to bilo, došlo mi je u noći, ostavilo svoj talisman... a onda iščeznulo.

Za moju stolnu svjetiljku bio je privezan balon. Ispunjen helijem, plovio je na jutarnjoj zraci sunca koja je padala ukoso kroz jedan od visokih prozora.

Na njemu je bila slika mog lica, bez očiju, krv teče iz izrovarenih duplji, a vrisak mu krivi usta na tankoj i ispupčenoj gumenoj kožici balona.

Pogledam u to i vrisnem. Vrisak odjekne kroz knjižnicu, pa se vrati, zavibriravši od kružnog željeznog stubišta koje vodi do gornjih polica.

Balon pukne s praskom.

TREĆI DIO

ODRASLI

„Propadanje načinjeno od očaja i bez dostignuća ozbiljuje novo buđenje: koje je suprotnost očaju.

Za ono što postići ne možemo, čemu je ljubav uskraćena, što smo izgubili iščekivanjem - propadanje slijedi, beskrajno i neuništivo.“

William Carlos Williams, Paterson

„Zar zbog toga ne poželiš kući, je li? Zar zbog toga ne poželiš domu svom? Sva se Božja djeca umore od lutanja, Zar zbog toga ne poželiš kući? Zar zbog toga ne poželiš domu svom?“

Joe South

DESETO POGLAVLJE

Ponovno okupljanje

1

Bili Denbrough sjeda u taksi

TELEFON JE ZVONIO I IZVLAČIO GA IZ USNULOSTI PREDUBOKE ZA SNOVE. POTRAŽI ga pipanjem ne otvarajući oči, tek napola budan. Da je tad prestao zvoniti, on bi glatko skliznuo natrag u san; učinio bi to jednostavno i lako kao što se nekoć sklizao niz snijegom prekrivene brežuljke u parku McCarron na svom Flexible Flyeru. Potrčiš sa sanjkama, baciš se na njih i sjuriš se - naizgled brzinom zvuka. To se ne može učiniti kad si odrasla osoba; muda bi ti otišla u kurac.

Prsti mu prijeđu preko brojčanika telefona, s kliznu pa se ponovno popnu. Nejasno je predosjećao da je to Mike Hanlon, Mike Hanlon koji zove iz Derryja, da mu kaže da se mora vratiti, da se mora sjetiti, da mu kaže da su obećali, da im je Stan Uris rasjekao dlanove krhotinom boce Coca-Cole i da su obećali -

Samo što se to sve već dogodilo.

Stigao je jučer kasno poslije podne - zapravo, nešto prije šest. Pretpostavio je, ako je njegov poziv bio posljednji s Mikeova popisa, svi su ostali jamačno već stigli; neki su ovdje možda proveli i veći dio dana. On nije vidio nikog od njih, a nije ni osjećao želju da ih vidi. Samo se prijavio u hotelu, popeo se u sobu, naručio da mu donesu jelo, no ustanovio je da ga ne može pojesti kad su ga postavili pred njega, a onda se skljokao u krevet i spavao bez snova sve do sada.

Bili odškrine jedno oko i pokuša napipati slušalicu telefona. Ona padne na stol i on posegne za njom, otvorivši i drugo oko. Osjećao je da mu je glava potpuno prazna, potpuno isključena, da radi na baterije.

Najzad mu uspije dohvatiti slušalicu. Pridigne se na lakat i stavi je na uho. „Halo?“

„Bili?“ To je zaista bio glas Mikea Hanlona - barem je u tome imao pravo. Prošlog tjedna Bili se Mikea nije ni sjećao, a sad je jedna jedina riječ bila dovoljna da ga identificira. Bilo je to prilično čudesno... ali na neki zlokoban način.

„Da, Mike, ja sam.“

„Probudio sam te, ha?“

„Aha, jesi. Nema veze.“ Na zidu iznad televizora visjela je očajna slika lovaca na jastoge u žutim kabanicama i šeširima za kišu, kako izvlače zamke za jastoge. Gledajući je, Bili se sjeti gdje se nalazi: u hotelu Derry Town House u Upper Main Streetu. Kilometar niže i s druge strane ulice su park Bassey... Most poljubaca... Kanal.

„Koliko je sati, Mike?“

„Devet i petnaest minuta.“

„Koji dan?“

„Trideseti.“ Mike je zvučao pomalo veselo.

„Aha. U redu.“

„Organizirao sam malo okupljanje“, reče Mike. Sad je zvučao nesigurno.

„A je li?“ Bili širokim zamahom prebaci noge s kreveta. „Svi su došli?“

„Svi osim Stana Urisa“, reče Mike. Sad mu je u glasu bilo nečeg što Bili nije mogao pročitati. „Bev je stigla posljednja. Došla je kasno sinoć.“

„Zašto si rekao posljednja, Mike? Stan bi se mogao danas pojaviti.“

„Bili, Stan je mrtav.“

„Što? Kako? Zar je njegov avion - „

„Ništa takvo“, reče Mike. „Slušaj, ako ti nije prijeko potrebno da odmah znaš, mislim da bi to trebalo pričekati dok se ne okupimo. Bilo bi bolje kad bih vam svima rekao istodobno.“

„To ima veze s ovim?“

„Da, mislim da ima.“ Mike nakratko pošuti. „Siguran sam da ima.“

Bili osjeti kako mu se poznata težina jeze ponovno taloži oko srca - zar je to nešto na što se tako brzo možeš naviknuti? Ili je to bilo nešto što je nosio u sebi cijelo ovo vrijeme, samo što nije osjećao i nije mislio na to, kao što ne mislimo na neizbježnu činjenicu vlastite smrti?

Posegne za cigaretama, pripali jednu i ugasi šibicu s prvim dimom.

„Nitko od njih nije se jučer sastao?“

„Ne - mislim da ne.“

„A ti se još nisi našao ni sa kim od nas?“

„Ne - samo sam razgovarao s tobom telefonom.“

„Dobro“, reče on. „Gdje ćemo se naći?“

„Sjećaš se gdje je bila stara željezara?“

„Pasture Road, naravno.“

„Vrijeme te pregazilo, stari prijatelju. Danas je to Mali Road. Tamo imamo treći po veličini šoping-centar u državi. Četrdeset osam različitih trgovina pod istim krovom vama na usluzi.“

„Zvuči zaista a-a-američki, o da.“

„Bili?“

„Što je?“

„Dobro si?“

„Da.“ Ali mu je srce prebrzo udaralo, a vrh cigarete pomalo poigravao. Zamucao je. Mike je to čuo.

Na trenutak zavlada tišina, a onda Mike reče: „Odmah iza tog središta nalazi se restoran Jade of the Orient. Imaju odvojene prostorije za zabave. Jučer sam rezervirao jednu od njih. Možemo biti u njoj cijelo poslijepodne, ako hoćemo.“

„Misliš da bi moglo toliko potrajati?“

„Ne znam.“

„Taksist će znati kamo treba ići?“

„Naravno.“

„U redu“, reče Bili. Zapiše ime restorana na cedulji pokraj telefona. „Zašto tamo?“

„Valjda zato što je nov“, reče Mike polako. „To mi se učinilo... ne znam...“

„Neutralan teren?“ pomogne Bili.

„Da. Otprilike tako.“

„Valja li hrana?“

„Ne znam“, reče Mike. „Kako tvoj apetit?“

Bili pućne dim i napola se nasmije, a napola zakašlje. „Nije naročit, stari moj.“

„Aha“, reče Mike. „Shvaćam.“

„Podne?“

„Bolje oko jedan. Pustit ćemo Beverly da malo odspava.“

Bili ugasi cigaretu. „Udana je?“

Mike ponovno pošuti. „Sve ćemo si ispričati“, reče on.

„Baš kao kad poslije deset godina odeš na godišnjicu mature, ha?“ reče Bili. „Vidiš tko se udebljao, tko oćelavio, tko dobio d-d-djecu.“

„Volio bih da je tako“, reče Mike.

„Aha. I ja, Mikey. I ja.“

Spusti slušalicu. Dugo se tuširao, pa naruči doručak koji nije želio i po kojem je samo brljavio. Ne - apetit ga zaista nije služio.

Bili nazove taksi-službu i naruči da dođu po njega u podne i petnaest minuta, misleći da je petnaest minuta dovoljno da ga se odveze do Pasture Road (nikako nije mogao misliti o njoj kao o Mali Road, čak i nakon što je vidio šoping-centar), ali je podcijenio bujicu prometa u doba pauze za ručak... i to koliko se Derry proširio.

Godine 1958. bio je to oveći grad i ništa više. Unutar gradskih granica živjelo je možda trideset tisuća stanovnika i možda još sedam tisuća izvan granica u satelitskim naseljima.

A sad je to postao velegrad - vrlo mali velegrad prema mjerilima Londona ili New Yorka, ali je sasvim dobro udovoljavao mjerilima države Maine, u kojoj se Portland, najveći grad te države, mogao pohvaliti s jedva tri stotine tisuća duša.

Kako se taksi polako kretao niz Main Street (sad smo iznad Kanala, pomisli Bili; ne vidi se, ali je ispod, teče u tami) pa skrenuo u Center Street, njegova je prva pomisao bila sasvim predvidljiva: koliko se toga promijenilo. No tu je predvidljivu misao popratila duboka tjeskoba koju nikad ne bi očekivao.

Sjećao se svojeg djetinjstva provedenog ovdje kao vremena zebnje i nervoze... ne samo zbog ljeta 1958., kad se njih sedmero suočilo s užasom, nego i zbog Georgeove smrti, dubokog sna u koji kao da su zapali njegovi roditelji nakon te smrti, neprekidnog peckanja zbog njegova mucanja, te toga kako su ih Bowers, Huggins i Criss danonoćno kinjili poslije one bitke kamenjem u Jalovini

(Bowers i Huggins i Criss, oh Bože! Bowers i Huggins i Criss, o mili Bože!)

i osjećaja da je Derry hladan, da je Derry nemilostiv, da se Derryju živo fućka hoće li netko od njih ostati na životu ili će umrijeti, a napose hoće li pobijediti klauna Pennywisea. Žitelji Derryja već jako dugo žive s Pennywiseom u svim njegovim obličjima... a možda su se, na neki sumanut način, saživjeli s njim. Počeli ga simpatizirati, trebati. Zavoljeli ga? Možda. Da, možda čak i to.

Pa čemu ta tjeskoba?

Vjerojatno samo zato što je tu promjenu doživio nekako sumornom. Ili možda zato što je Derry za njega izgubio svoje pravo lice.

Nije više bilo kinodvorane Bijou Theater; zamijenilo ju je parkiralište (SAMO UZ DOZVOLU, objavljivao je natpis iznad rampe; VOZILA PREKRŠITELJA BIT ĆE UKLONJENA O TROŠKU VLASNIKA).

Nije bilo ni prodavaonice cipela The Shoeboat, ni zdravljaka Bailley's Lunch koji je stajao odmah do nje. Na njihovu je mjestu stajala filijala Northern National Banka. Digitalni ispis virio je iz pročelja bezizražajne građevine od betonskih kvadara, pokazivao vrijeme i temperaturu - ovo potonje i u fahrenheitima i celzijusima.

A nije bilo ni drogerije Center Street Drug, jazbine gospodina Keenea i mjesta gdje je Bili onog dana nabavio Eddieju lijek protiv astme.

Richard's Alley prometnula se u neki neobičan hibrid s nazivom „mini-maxi market“. Kad je Bili zavirio u nj dok je taksi zastao ispred znaka obvezatnog zaustavljanja, ugledao je prodavaonicu ploča, zdrave hrane i igračaka koja ja oglašavala totalnu rasprodaju svoje zalihe DUNGEONS AND DRAGONS.

Taksi cimne i krene. „Potrajat će“, reče taksist. „Kad bi sve te proklete banke imale pauzu za ručak u drugo vrijeme. Oprostite na izrazu ako ste pobožni.“

„U redu je“, reče Bili. Vani je bilo oblačno, i sad nekoliko krupnih kapi kiše udari o vjetrobran taksija. Radio je nešto mrmljao o odbjeglom duševnom bolesniku koji je usto i opasan, a potom počne žagoriti o Red Soxima koji to nisu bili. Najprije pljuskovi, a potom razvedravanje. Kad je Barry Manilow počeo kukati zbog Mandy, koja je došla i samo davala a da ništa nije uzimala, taksist naglim pokretom ugasi radio. Bili upita: „Kad su izniknule?“

„Što? Banke?“

„Aha.“

„Pa... potkraj šezdesetih, početkom sedamdesetih, većinom“, reče taksist, krupan muškarac debela vrata, odjeven u kariranu crveno-crnu lovačku jaknu. Na glavu je natukao kričavo narančastu kapu, umrljanu strojnim uljem. „Stigla je ta lova za urbanu obnovu. Razdioba poreznih prihoda, tako su to nazvali. A podijelili su ga tako da su sve srušili. Pa su se ubacile banke. Vjerojatno jedine koje su si mogle priuštiti da se ubace. Vraški naziv, ha? Urbana obnova, tako kažu. Ne kenjaj kvake, kažem ja. Oprostite mi na izrazu ako ste pobožni. Puno se pričalo o oživljavanju gradske jezgre. O, baš su je lijepo oživjeli. Srušili većinu starih dućana i sagradili puno banaka i parkirališta. A svejedno ne možeš naći slobodno mjesto za parkiranje. Jebiga, trebali bi cijelo Gradsko vijeće objesiti za pimpeke. Osim one Polockove koja sjedi u njemu. Nju bi trebalo objesiti za sise. Kad bolje razmislim, čini se da ih i nema. Ravna kao daska, jebi ga. Oprostite mi na izrazu ako ste pobožni.“

„Nije se sve promijenilo“, reče Bili. Sumorna promenada banaka i parkirališta klizila je pokraj njih dok su se vozili uzbrdo po Center Streetu. Kad su prešli vrh uzbrdice i prošli pokraj First National Banka, ubrzaju. „Aladdin je još tu.“

„Aha“, prizna taksist. „Ali jedva. Gadovi su pokušali i njega srušiti.“

„Zbog još jedne banke?“ upita Bili, jednim dijelom razdragan kad je shvatio da je drugim dijelom osupnut tom pomišlju. Nije mogao vjerovati da bi itko pri zdravoj pameti želio srušiti taj veličanstveni hram užitka s njegovim svjetlucavim staklenim lusterima, širokim lijevim i desnim stubištima koja zavijaju do balkona, s njegovim mamutskim zastorom koji se ne bi samo rastvorio kad bi počelo prikazivanje filma nego bi se podizao u čarobnim naborima, volanima i resama, osvijetljenima odozdo predivnim nijansama crvenog, plavog, žutog i zelenog, dok bi se koloturi iza pozornice vukli po utorima i cviljeli. Ne Aladdin, vrisnuo je onaj njegov zgranuti dio. Kako su uopće mogli pomisliti da bi srušili Aladdina zbog BANKE?

„Aha, zbog banke“, reče taksist. „Pogodili ste, jebote. Oprostite mi na izrazu ako ste pobožni. Na Aladdina su bacili oko oni iz First Merchants of Penobscot County. Htjeli su ga srušiti i sagraditi nešto što su nazvali 'potpunim bankovnim središtem'. Dobili su sve papire od Gradskog vijeća Aladdin je bio osuđen na smrt. A onda neka škvadra oformi odbor - ljudi koji ovdje dugo žive - i počnu pisati peticije, demonstrirati, dizati larmu i konačno uspiju organizirati javni sastanak Gradskog vijeća o tome i Hanlon ih sve predribla.“ Taksist je zazvučao silno zadovoljno.

„Hanlon?“ lecne se Bili. „Mike Hanlon?“

„Aha“, reče taksist. Okrene se i nakratko pogleda u Billa. Pokaže se okruglo lice jakih čeljusti u naočalama rožnatih okvira i starim mrljama bijele boje na krilcima. „Knjižničar. Crnac. Znate ga?“

„Poznavao sam ga“, reče Bili, prisjetivši se kako je upoznao Mikea, u srpnju 1958. Ponovno zbog Bowersa, Hugginsa i Crissa... naravno. Bowers i Huggins i Criss

(o mili Bože)

na svakom koraku, igraju svoju ulogu, nesvjesni škrip koji steže obruč oko njih sedmero i zbija ih - tijesno, tješnje, najtješnje. „Igrali smo se zajedno kao djeca. Prije nego što sam se odselio.“

„Eto ti“, reče taksist. „Kako je svijet mali, jebote. Oprostite mi na -“

„- izrazu ako ste pobožni“, dovrši Bili zajedno s njim.

„Eto ti“, ponovi taksist raspoloženo pa su neko vrijeme vozili šuteći prije no što on reče: „U Derryju se puno toga promijenilo, ali je puno toga još tu. City Center, gdje sam vas pokupio. Vodotoranj u parku Memorial. Sjećate se tog mjesta, gospodine? Kad smo bili djeca, mislili smo da je ukleto.“

„Sjećam ga se“, reče Bili.

„Pogledajte, eno bolnice. Prepoznajete je?“

Sad su prolazili pokraj bolnice Derry Home koja im je bila zdesna. Iza nje, rijeka Penobscot tekla je prema mjestu gdje se spaja s Kenduskeagom. Pod kišnim proljetnim nebom, rijeka je bila mutni kositar. Bolnica koje se Bili sjećao - bijela dvokrilna drvena trokatnica - još je bila tamo, ali sad okružena i zasjenjena cijelim kompleksom zgrada, sve u svemu možda s desetak. Slijeva ugleda parkiralište i - činilo se - više od pet stotina automobila parkiranih na njemu.

„Bože moj, ta to nije bolnica, jebote, to je studentsko naselje!“ uzvikne Bili.

Taksist se zasmijulji. „Budući da nisam pobožan, oprostit ću vam na izrazu. Aha, gotovo je velika kao Eastern Maine u Bangoru. Imaju radiološke laboratorije i terapijski centar i šesto soba i vlastitu praonicu i bogzna što sve ne. Stara je bolnica još tamo, ali je ondje samo uprava.“

Bili osjeti neobično udvostručenje u glavi, osjećaj kakav ga je obuzeo kad je prvi put gledao film snimljen 3-D tehnikom, kad je pokušavao spojiti dvije slike koje se nisu baš poklapale. Sjećao se kako se oči i mozak moglo na prijevaru dobiti da učine taj pomak, ali je završilo s vraškom glavoboljom... a osjećao je kako ga sad počinje boljeti glava. Novi Derry, baš lijepo.

Ali je stari Derry još bio tu, poput drvene zgrade bolnice Home. Taj je stari Derry bio uglavnom pokopan ispod novih građevina... ali bi vas stari Derry nekako bespomoćno privlačio da ga gledate... da ga tražite. „Ni ranžirnog kolodvora vjerojatno nema, zar ne?“ upita Bili.

Taksist se ponovno nasmije, razdragan. „Za nekog tko se odselio kao dijete, imate dobro pamćenje, gospodine.“ Bili pomisli: Trebao si me upoznati prošli tjedan, prijatelju moj poganog jezika. „Još je na mjestu, ali sad tamo nema ničeg osim ruševina i zahrđalih tračnica. Teretnjaci se čak više i ne zaustavljaju. Neki je tip htio kupiti zemljište i podići lunapark uz cestu - mini-golf, vježbališta za bejzbolske udarce, vježbalište za golf, karting, male igraonice pune videoigrica, ne znam što sve ne - ali je nastala zbrka oko toga tko je vlasnik zemljišta. Vjerojatno će ga na kraju i dobiti - uporan je to tip - ali je trenutačno stvar na sudu.“

„A i Kanal“, promrmlja Bili kad su skrenuli iz Outer Center Street u Pasture Road - koja je sad, baš kao što je Mike rekao, bila obilježena zelenom pločom na kojoj je pisalo MALL ROAD. „I Kanal je još tu.“

„Aha“, reče taksist. „On će valjda uvijek biti tu.“

Sad je Derryjev šoping-centar bio Billu slijeva i dok su prolazili pokraj njega, ponovno ga obuzme onaj čudan osjećaj podvostručenosti. Kad su bili djeca, sve je ovo bilo jedno dugačko i široko polje, puno bujne trave i orijaških suncokreta koji su kimali glavama i označavali sjeveroistočnu granicu Jalovine. Iza njega, prema zapadu, bilo je jeftino stambeno naselje Old Cape.

Sjeća se kako su istraživali to polje, pazeći da ne upadnu u zjapeće podrume Kitchenerove željezare, koja je eksplodirala na Uskrs 1906. godine. Polje je bilo puno relikvija i oni su ih iskopavali svečanom zainteresiranošću arheologa koji istražuju egipatske ruševine: cigle, kutlače, komadi željeza iz kojih su visjeli zahrđali klinovi, okna, boce pune bezimenog smrada koji je zaudarao kao najgori otrov na svijetu.

A tu se dogodilo nešto gadno, u šljunčari blizu odlagališta otpada, ali se tog još nije mogao sjetiti. Jedino se sjetio jednog imena, Patrick Humboldt, i da je to imalo neke veze s nekakvim hladnjakom. I s pticom koja je ganjala Mikea Hanlona.

Što...?

Odmahne glavom. Ulomci. Slamke na vjetru. I to je sve.

Polja sad nije bilo, kao ni ostataka željezare. Bili se odjednom sjeti velikog dimnjaka željezare. Obložen keramičkim pločicama, prekriven slojem čađi posljednjih desetak metara duljine, bio je ležao u visokoj travi kao divovska cijev. Nekako bi se uzverali i hodali po njemu, ruku raširenih poput hodača po žici, smijući se -

On zatrese glavom, kao da odbacuje privid šoping-centra i ružnu zbirku zgrada s natpisima na kojima je pisalo SEARS i J.C. PENNEY, WOOLWORTH'S i CYS, YORK'S STEAK HOUSE i WALDENBOOKS i još desetak drugih. Ceste su vijugale prema parkiralištima i iz njih.

No šoping-centar se nije rasplinuo, zato što nije bio fatamorgana. Kitchenerove željezare nije bilo, a ni polja koje je raslo oko njezinih ruševina. Trgovačko središte je bila stvarnost, a ne uspomene.

Ali nekako nije vjerovao u to.

„Evo nas, gospodine“, reče taksist. Zaustavi se na parkiralištu zgrade koja je izgledala kao velika plastična pagoda. „Malo kasnimo, ali bolje ikad nego nikad, nije li tako?“

„Jest“, reče Bili. Da taksistu pet dolara. „Zadržite ostatak.“

„Ovo se zove posao, jebote!“ uzvikne taksist. „Ako vam zatreba netko da vas vozi, zvrcnite Big Yellow i tražite Davea. Tražite me po imenu.“

„Tražit ću da mi daju onog pobožnog čovca“, reče Bili veselo se smiješeći. „Onoga što si je već odabrao parcelu na Mount Hopeu. „

„Tako je“, reče Dave, smijući se. „Dobar vam provod želim, gospodine.“

„I ja vama, Dave.“

Na trenutak je stajao na blagoj kisici i promatrao odlazeći taksi. Shvati, da je namjeravao taksistu postaviti još jedno pitanje i da je zaboravio - možda navlas. Namjeravao je upitati Davea sviđa li mu se živjeti u Derryju.

Bili Denbrough se naglo okrene i uđe u Jade of the Orient. Mike Hanlon sjedio je u predvorju u pletenoj stolici golema naslona u obliku paunova repa. On ustane i Bili osjeti kako ga preplavljuje osjećaj duboke nestvarnosti - kako prolazi kroz njega. Onaj osjećaj udvostručenosti se vratio, ali ovaj put puno jači.

Sjećao se dječaka visokog nekih stotinu šezdeset centimetara, okretnog i žilavog. A sad je pred njim stajao muškarac visine oko metar sedamdeset. Mršav. Odjeća kao da je visjela na njemu. A bore na njegovu licu govorile su da je dobrano zagazio na drugu stranu četrdesete, premda mu je bilo samo trideset osam godina.

Billova se zgranutost jamačno primjećivala na njegovu licu, jer Mike reče tiho: „Znam kako izgledam.“

Bili pocrveni i reče: „Nije toliko loše, Mike, nego zato što te se sjećam kao djeteta. Samo je u tome stvar.“

„Je li?“

„Izgledaš malo umorno.“

„I jesam malo umoran,“ reče Mike, „ali izdržat ću. Nadam se.“ Tad se nasmiješi i smiješak mu osvijetli lice. U njemu Bili ugleda dječaka kojeg je poznavao prije dvadeset sedam godina. Kao što je stara drvena bolnica Home bila potisnuta modernim staklom i blokovima šljake, tako je dječak kojeg je Bili poznavao bio potisnut neizbježnim atributima odraslosti. Na čelu je imao bore koje su mu se usjekle od kutova usta pa gotovo do brade, a kosa mu je sijedjela s obje strane iznad ušiju. Ali kao što je stara bolnica, premda potisnuta, i dalje bila tu, i dalje vidljiva, tako je bilo i s dječakom kojeg je Bili nekoć poznavao.

Mike pruži ruku i reče: „Dobro došao ponovno u Derry, Veliki Bille.“ Bili zanemari ruku i zagrli Mikea. Mike mu uzvrati snažnim zagrljajem i Bili osjeti njegovu kosu, čvrstu i kovrčavu, na ramenu i sa strane na vratu.

„Što god da ne valja, Mike, mi ćemo srediti“, reče Bili. U svom grlu začuje hrapav zvuk suza, ali nije hajao. „Pobijedili smo ga jednom, možemo ga pobijediti p-p-ponovno.“

Mike se odmakne od njega, držeći ga na udaljenosti duljine ruke; premda se i dalje smiješio, oči su mu previše svjetlucale. Izvadi maramicu i obriše ih. „Naravno, Bili“, reče on. „Nego što.“

„Gospodo, molim vas, pođite za mnom“, reče domaćica. Bila je to nasmiješena istočnjakinja u delikatnom ružičastom kimonu na kojem je skakutao zmaj i uvijao krljuštima prekriveni rep. Tamnu je kosu podignula visoko na glavi s pomoću dva češlja od slonovače.

„Znam put, Rose“, reče Mike.

„Vrlo dobro, gospodine Hanlon.“ Ona im se nasmiješi obojici. „Mislim da ste se dobro našli u prijateljstvu.“

„Mislim da jesmo“, reče Mike. „Bili, ovuda.“

Povede ga slabo osvijetljenim hodnikom, pokraj glavne blagovaonice prema vratima na kojima je visjela zavjesa od kuglica. „Ostali?“ zausti Bili.

„Svi su tu“, reče Mike. „Svi koji su mogli doći.“

Bili na trenutak zastane ispred vrata, odjednom uplašen. Nije ga plašilo nepoznato, ni natprirodno, nego jednostavna spoznaja da je trideset četiri centimetra viši nego 1958. i gotovo ćelav. Odjednom osjeti nelagodu - gotovo stravu - od pomisli da će ih ponovno sve vidjeti, gotovo istrošenih dječjih lica, gotovo pokopanih ispod promjena kao što je bila pokopana i stara bolnica. Banke podignute u njihovim glavama tamo gdje su nekad stajale čarobne filmske palače.

Odrasli smo, pomisli on. Nismo mislili da će se to dogoditi, ne tada, ne nama. Ali se dogodilo, i ako uđem tamo, to će postati stvarnost: svi smo sad odrasli.

Pogleda Mikea, zbunjen i plašljiv. „Kako izgledaju?“ začuje sebe kako pita drhtavim glasom. „Mike... kako izgledaju?“

„Uđi pa vidi“, reče Mike ljubazno i povede Billa u malu privatnu odaju.

2

Bili Denbrough je pogledao

MOŽDA JE POLUTAMA U PROSTORIJI STVORILA PRIVID, KOJI JE POTRAJAO SAMO djelić trenutka, ali Bili se kasnije pitao nije li to bila nekakva poruka namijenjena isključivo njemu: da sudbina može biti i blagonaklona.

U tom kratkom trenu, učinilo mu se da nitko od njih nije odrastao, da su njegovi prijatelji nekako izveli Petar Panov štos i da su još djeca.

Richie Tozier sjedio je u stolcu nagnutom natrag tako da se naslanjao na zid, prekinut usred rečenice koju je govorio Beverly Marsh, koja je rukom pokrila usta da bi sakrila hihot; Richie je na licu imao dobro poznati izraz dvorske lude. Bio je tu i Eddie Kaspbrak, koji je sjedio Beverly s slijeve strane, a ispred njega na stolu, odmah do čaše s vodom, stajala je plastična sprej-doza od čijeg se vrha svijala ručica kao u revolvera. Dodaci su bili modernije dizajnirani, ali je namjena očito bila ista: bio je to aspirator. Na jednom kraju stola, promatrajući taj trio s izrazom sjete i tjeskobe, veselja i koncentracije, sjedio je Ben Hanscom.

Bili shvati da bi mu se ruka željela podići do glave i s nekakvim žalosnim veseljem shvati da je u tom trenutku gotovo protrljao ćelu da bi vidio nije li mu se kosa na neki nadnaravni način vratila - ona riđa, fina kosa, koju je počeo gubiti već na drugoj godini studija.

To razbije mjehur. On shvati da Richie sad ne nosi naočale i pomisli: Sad vjerojatno nosi leće - to bi sličilo na njega. Mrzio je te naočale. Majice i hlače od kord-samta koje je običavao nositi zamijenilo je odijelo koje nije kupljeno ni na kakvom odjelu konfekcije - Bili procijeni da gleda u devet stotina dolara skrojenih po mjeri.

Beverly Marsh (ako se još preziva Marsh) postala je zapanjujuće lijepa žena. Umjesto sportskog konjskog repa, kosa - koja je bila gotovo iste nijanse kao i nekad njegova - slijevala joj se preko ramena bijele Ship'ri Shop bluze u bujici prigušene boje. Na ovoj sumračnoj svjetlosti, kosa se žarila poput dobro nastrte postelje od jantara. Na dnevnoj svjetlosti, pa čak i na svjetlosti tako tmurnog dana poput današnjeg, ta bi kosa plamtjela, pomisli Bili. I shvati da se pita kako bi bilo kad bi zaronio ruke u tu kosu. Najstarija priča na svijetu, pomisli on kiselo. Volim svoju ženu, ali, curo moja, kakva si tek ti.

Eddie - čudno ali istinito - kao odrastao muškarac prilično je sličio Anthonyju Perkinsu. Lice mu je bilo prerano izborano (iako su mu kretnje djelovale nekako mlađe nego Richiejeve ili Benove), a djelovao je još starije zbog naočala bez okvira koje je nosio - naočala kakve biste zamislili na britanskom advokatu dok prilazi sudačkom stolu ili lista pravni spis. Kosa mu je bila kratka, a frizura demode, potkraj pedesetih i početkom šezdesetih godina poznata pod nazivom Ivy League. Bio je odjeven u drečavi karirani sportski sako koji je sličio nečemu što se može dohvatiti s vješalice na totalnoj rasprodaji u prodavaonici muške odjeće koja će se uskoro zatvoriti... ali sat na njegovoj ruci bio je Patek Philippe, a prsten na malom prstu njegove desne ruke imao je rubin. Kamen je bio napadno prostački i odveć razmetljiv da ne bi bio pravi.

Ben je bio onaj koji se najviše promijenio i kad ga je ponovno pogledao, Bili osjeti kako ga lako preplavljuje osjećaj nestvarnosti. Lice mu je bilo isto, a kosa, premda prosijeda i duža, začešljana s uobičajenim razdjeljkom na desnoj strani. Ali je Ben smršavio. Sjedio je udobno na stolici, nezakopčana kožnog prsluka bez ukrasa tako da se ispod njega vidjela plava pamučna radnička košulja. Nosio je levisice ravnih nogavica, kaubojske čizme i široki remen s kopčom od kovana srebra. Ta je odjeća lako prianjala uz tijelo koje je bilo vitko, uskih bokova. Nosio je narukvicu teških alki na jednoj ruci - ne zlatnu, već bakrenu. Smršavio je, pomisli Bili. Moglo bi se reći, postao je svoja sjena... Stari je Ben smršavio. Čudima nikad kraja.

Između njih šestero zavlada na trenutak tajac koji se nije mogao opisati. Bio je to jedan od najčudnijih trenutaka koje je Bili Denbrough doživio. Stan nije bio tu, ali je sedmi ipak došao. Ovdje, u ovoj privatnoj blagovaonici, Bili osjeti njegovu prisutnost toliko potpuno da je bilo gotovo tjelesno - ali ne u obličju starca u bijeloj halji s kosom na ramenu - nego kao bijelu mrlju na zemljovidu između 1958. i 1985., neistraženo područje koje bi neki istraživač nazvao „Velikom nepoznatom zemljom“.

Bili se upita što je zapravo posrijedi. Beverly Marsh u kratkoj suknji koja je gotovo u cijelosti pokazivala njezine duge noge ždrebice, Beverly Marsh u bijelim go-go čizmama, umjetno izravnane kose s razdjeljkom posred glave? Ili Richie Tozier koji nosi parolu na kojoj sjedne strane piše ZAUSTAVITE RAT a s druge MAKNITE ROTC S FAKULTETA?⁴² Ben Hanscom u žutoj kacigi koja sprijeda ima naljepnicu u obliku zastavice, kako vozi buldožer ispod platnenog suncobrana, bez košulje, pokazuje trbuh koji mu sve manje i manje strši preko pasice hlača? Je li to sedmo stvorenje crnac? Ni u kakvom rodu s militantnim H. Rap Brownom ili angažiranim Grandmaster Flashom - ne: ovaj momak nosi bijele košulje i decentne hlače; piše oglede o podrijetlu fusnota i mogućim prednostima ISBN brojeva u katalogizaciji knjiga dok vani demonstranti marširaju i Phil Oaks pjeva: „Richard Nixon nađi si drugu zemlju koje ćeš biti dio“, a ljudi umiru raznesene utrobe zbog sela čija imena ne mogu izgovoriti; sjedi tamo studiozno prignut nad svoj rad (Bili ga je vidio) koji leži na škrtoj bijeloj zimskoj svjetlosti, lica ozbiljna i koncentrirana, znajući da je zanimanje knjižničara najbliže vozačkom sjedištu u lokomotivi vječnosti. Je li on bio sedmi? Ili je to bio mladić koji je stajao ispred svog zrcala i promatrao kako mu čelo raste, promatrao pun češalj otpalih crvenih vlasi, promatrao hrpu fakultetskih bilježnica na stolu čiji se odraz vidio u tom zrcalu, bilježnica u kojima se nalazila dovršena ali nesređena prva verzija romana s naslovom Joanna, koji će godinu dana potom biti objavljen?

Nešto od toga, sve to, ništa od toga.

Zapravo, nije ni važno. Sedmi je tu, i u tom trenutku svi su oni to osjetili... i možda tad najbolje shvatili užasnu moć bića koje ih je dovelo natrag. Ono živi, pomisli Bili, i odjednom mu bude hladno. Oko vodenjaka, zmajev rep, Ruka slave... što god Ono bilo, Ono je ponovno ovdje, u Derryju. Ono.

I on odjednom osjeti da je Ono taj sedmi; da su Ono i vrijeme nekako zamjenjivi, da Ono nosi lica svih njih baš kao i tisuće drugih s pomoću kojih je Ono plašilo i ubijalo... a pomisao da su Ono možda oni na neki je način bila najstrašnija od svih. Koliko je od nas ostalo ovdje? pomisli on s iznenadnom prepasti. Koliko od nas nikad nije izašlo iz kanalizacije i odvoda gdje je Ono živjelo... i gdje se hranilo? Jesmo li zbog toga sve zaboravili? Zato što dio svakog od nas nikad nije imao nikakvih izgleda, nikad nije odrastao, nikad napustio Derry? Je li to zbog toga?

Na licima im nije ugledao odgovore... jedino odraz svojih pitanja. Misli se oblikuju i prolaze u sekundama ili milisekundama i stvaraju vlastite vremenske okvire, sve je to prošlo kroz glavu Billa Denbrougha u razmaku od najviše pet sekundi.

Tad se Richie Tozier, naslonjen na zid, ponovno široko nasmiješi i reče: „Ma vidi ti sad ovo - Bili Denbrough se odlučio za imidž kromirane kupole. Koliko si dugo mazao glavu glicerinom, Veliki Bille?“

A Bili, koji nije imao predodžbu o tome što bi moglo izaći kroz njih, otvori usta i začu sebe kako kaže: „Jebi se ti i konj na kojem si dojahao, Laprdalo.“

Na trenutak zavlada tišina - a onda se prostorija zaori od smijeha. Bili im priđe i počne se rukovati, i premda je u onome kako se osjećao bilo nečeg užasnog, bilo je i nečeg umirujućeg: taj osjećaj da se zauvijek vratio kući.

3

Ben Hanscom postaje mršavko

MIKE HANLON NARUČI PIĆE I SVI POČNU UGLAS GOVORITI, KAO DA ŽELE nadoknaditi prethodnu šutnju. Ispostavi se da je Beverly Marsh sad Beverly Rogan. Reče da je udana za divnog muškarca u Chicagu koji joj je preokrenuo život i koji je, poput dobre vile, skromni talent svoje supruge za šivenje uspio preobraziti u uspješan modni biznis.

Eddie Kaspbrak vlasnik je newyorške tvrtke za prijevoz limuzinama. „Koliko znam, moja bi žena u ovom trenutku mogla biti u krevetu s Al Pacinom“, reče on osmjehujući se blago i cijela prostorija prasne u smijeh.

Svi su znali što rade Bili i Ben, ali je Bili imao čudan osjećaj da su tek nedavno oni uspjeli povezati imena - Bena kao arhitekta i njega kao pisca - s ljudima koje su poznavali kao djeca. Beverly je imala džepna izdanja Joanne i Crnih brzaca u torbici, i zamoli ga da joj se potpiše na njih. Bili to učini, primijetivši pritom da su knjige sasvim nove - kao da su kupljene na aerodromskom kiosku kad je izašla iz zrakoplova.

Na sličan način, Richie reče Benu koliko se divi komunikacijskom centru BBC-ja u Londonu... ali u njegovim očima bilo je neke zbunjene svjetlosti, kao da ne može sasvim povezati tu zgradu s ovim čovjekom... ili s debelim, ozbiljnim dječakom koji im je pokazao kako da isuše pola Jalovine prikupljenim daskama i zahrđalim vratima automobila.

Richie je bio DJ u Kaliforniji. Rekao im je da je poznat kao „Čovjek s tisuću glasova“ i Bili zastenje: „Zaboga, Richie, tvoj i su glasovi uvijek bili tako grozni. „

„Laskanjem ništa nećete postić, gospon“, odgovori Richie nadmeno.

Kad ga Beverly upita nosi li sad leće, Richie reče prigušenim glasom: „Priđi malo bliže, curo. Pogledaj mi u oči.“ Beverly to učini i radosno klikne kad Richie malo nakrivi glavu kako bi ona vidjela donje rubove mekanih leća Hydromist koje je nosio.

„Je li knjižnica ista?“ Ben upita Mikea Hanlona. Mike izvuče lisnicu i izvadi fotografiju knjižnice, načinjenu iz ptičje perspektive. Učini to s ponosom čovjeka koji vadi fotografije svoje djece kad ga upitaju za obitelj. „Ovo je snimio jedan mladić iz sportskog aviona“, reče on i slika krene iz ruke u ruku.

„Pokušavao sam privoljeti ili Gradsko vijeće ili nekog dobro potkovanog donatora da osigura dovoljno gotovine da je se uveća do veličine zidne slike za dječju knjižnicu. Dosad, ništa od toga. Ali dobra slika, ha?“

Svi se slože da je tako. Ben je najduže zadrži i zagleda se u nju netremice. Naposljetku kucne po staklenom hodniku koji je povezivao dvije zgrade. „Mike, prepoznaješ li ovo?“

Mike se nasmiješi. „Tvoj komunikacijski centar“, reče on i svih šestero prasnu u smijeh.

Stigne piće. Oni sjednu.

Zavlada ponovno ona tišina, iznenadna, neugodna i zbunjujuća.

„Pa?“ upita Beverly svojim slatkim, pomalo promuklim glasom. „Za što pijemo?“

„Za nas“, reče Richie odjednom. Sad se nije smiješio. Uhvati Billov pogled i Bili se prisjeti s tolikom silinom, gotovo neizdrživom, sebe i Richieja nasred Neiboltove, nakon što je iščeznuo stvor koji je mogao biti klaun ali i vukodlak, kako zagrljeni plaču. Kad je podigao čašu, ruka mu je drhtala i malo pića prolije se po stolnjaku.

Richie polako ustane i jedno za drugim to učine i ostali: najprije Bili, zatim Ben i Eddie, Beverly i naposljetku Mike Hanlon.

„Za nas“, reče Richie, i poput Billove ruke, glas mu lagano zadrhti. „Za Klub gubitnika iz 1958.“

„Za Gubitnike“, reče Beverly, pomalo veselo.

„Za Gubitnike“, reče Eddie. Lice mu je bilo blijedo i staro iza naočala bez okvira.

„Za Gubitnike“, složi se Ben. Blijed i bolan osmijeh poigravao mu je sablasno u kutovima usta.

„Za Gubitnike“, blago će Mike Hanlon.

„Za Gubitnike“, dovrši Bili.

Čaše im se dodirnu. Oni počnu piti.

Ona se tišina ponovno spusti i ovaj je put Richie ne prekine. Ovaj se put taj muk učini nužnim.

Ponovno sjednu i Bili reče: „Dakle, Mike, da čujemo. Ispričaj nam što se ovdje događa i što možemo učiniti.“

„Najprije jelo“, reče Mike. „Pričat ćemo poslije.“

I tako su jeli... i jeli su dugo i dobro. Kao u onom starom vicu o osuđeniku, pomisli Bili, ali mu je apetit bio bolji nego odavno... još kao djetetu, dođe u napast da pomisli. Hrana nije bila nevjerojatno dobra, ali je bila daleko od loše, a bila je i obilna. Njih šestero počnu razmjenjivati jela - suha rebrica, moo goo gai pan⁴³, lagano dinstana pileća krilca, roladu od jaja, kestenje umotano u slaninu, režnjeve govedine nataknute na drvene štapiće.

Počeli su s pladnjevima pu-pua⁴⁴ i Richie se djetinjasto ali zabavno prihvati toga da ispeče pomalo od svega na plameniku u središtu pladnja koji je dijelio s Beverly - uključujući i pola rolade od jaja i nekoliko zrna crvenog graha. „Flambe za mojim stolom, to volim“, reče on Benu. „Pojeo bih i govno na šindri samo da flambiram za svojim stolom.“

„A vjerojatno to i jesi pojeo“, primijeti Bili. Beverly se toliko smijala da je morala ispljunuti hranu iz usta u ubrus.

„O Bože, mislim da ću otpjevati Rigoletto“, reče Richie sablasno pogođenom imitacijom Dona Pardoa, i Beverly se nasmije još jače i pocrveni kao cikla.

„Prekini, Richie“, reče ona. „Upozoravam te.“

„Upozorenje prihvaćeno“, reče Richie. „Dobar tek, draga.“

Rose im osobno donese desert - brdo baked Alaske⁴⁵ koju upali na čelu stola, gdje je sjedio Mike.

„Ponovno flambiranje za mojim stolom“, reče Richie glasom čovjeka koji je umro i otišao u raj. „Ovo je možda najbolji obrok koji sam u životu pojeo.“

„Pa naravno“, reče Rose tobože ozbiljno.

„Ako puhnem i ugasim to, hoće li mi se obistiniti želja?“ upita je on.

„U Jade of the Orientu sve su želje uslišane, gospodine.“

Richiejev smiješak odjednom umine.

„Svaka čast gesti,“ reče on, „ali znate, zaista sumnjam u istinitost.“

Gotovo su demolirali baked Alasku. Dok je Bili sjedio zavaljen, a želudac mu napinjao pasicu hlača, primijeti čaše na stolu. Kao da ih je bilo na stotine. Lagano se naceri, shvativši da je on osobno strusio dva martinija prije jela i bogzna koliko boca piva tatin. I ostali su se otprilike jednako iskazali. U njihovu stanju, i prženi komadići čunjeva za kuglanje bili bi im ukusni. A opet, nije se osjećao pijano.

„Ovako nisam jeo još otkad sam bio mali“, reče Ben. Oni ga pogledaju i lagano mu crvenilo oboji obraze. „Mislim to doslovce. Ovo je možda najveći obrok koji sam pojeo od drugog razreda srednje škole.“

„Držao si dijetu?“ upita Eddie.

„Aha“, reče Ben. „Jesam. Dijetu slobode Bena Hanscoma.“

„Što te natjeralo?“ upita Richie.

„Ne želite valjda slušati o toj prapovijesti...“ Ben se nelagodno promeškolji.

„Ne znam za ostale,“ reče Bili, „ali ja želim. Hajde, Ben. Da čujemo. Što je pretvorilo kečera 'Plasta' Calhouna u manekena kojeg danas vidimo pred sobom?“

Richie malo frkne. „Plast sijena, tako je. Zaboravio sam na to.“

„Nije to neka naročita priča“, reče Ben. „Zapravo, priče i nema. Poslije onog ljeta - poslije 1958. - ostali smo u Derryju još dvije godine. Onda je moja mama ostala bez posla pa smo se naposljetku odselili u Nebrasku, zato što je ona tamo imala sestru koja se ponudila da nas primi dok mama ponovno ne stane na noge. Nije bilo baš sjajno. Njezina sestra, moja teta Jean, bila je bijedna gadura koja je stalno pričala gdje nam je mjesto u velikoj shemi svijeta, koliko smo sreće imali da moja mama ima sestru koja nam može ukazati milost, koliko smo imali sreće što nismo na socijalnoj pomoći, i tako to. Bio sam tako debeo da sam joj se gadio. Nije mogla o tome šutjeti. 'Ben, moraš vježbati. Ben, ako ne smršaviš, doživjet ćeš srčani udar prije četrdesete. Ben, trebalo bi te biti sram zbog sve one male djece koja gladuju u svijetu.'„ Pošuti na trenutak i otpije malo vode.

„Problem je bio u tome što je potezala temu djece koja umiru od gladi i ako nisam polizao tanjur.“

Richie se nasmije i kimne glavom.

„Ovako ili onako, zemlja se baš izvlačila iz recesije i mojoj je majci trebalo gotovo godinu dana da nađe stalni posao. Do trenutka kad smo se odselili od tete Jean iz La Viste i kupili si stan u Omahi, naslagao sam još nekih četrdeset kila povrh onog čega se vi sjećate. Mislim da sam najveći dio toga nabacio iz inata teti Jean.“

Eddie zazviždi. „To bi značilo da si imao oko - „

„Oko stotinu deset“, reče Ben ozbiljno. „Dakle, pohađao sam srednju školu East Side u Omahi i satovi tjelesnog odgoja bili su... pa prilično gadni. Druga su me djeca zvala Sifoni. To bi vam trebalo pružiti nekakvu sliku - Zafrkavanje je trajalo nekih sedam mjeseci, a onda jednog dana, dok smo se oblačili u svlačionici poslije tjelesnog, dva ili tri klinca počeli su me... ovaj... pljeskati po trbuhu. Nazvali su to 'klofanje sala'. Vrlo brzo priključila su im se još dvojica ili trojica. A potom još četvorica ili petorica. Uskoro su svi bili tu, ganjali me po svlačionici i kroz hodnike, i pljeskali po trbuhu, stražnjici, leđima, nogama. Uplašio sam se i počeo vrištati. To ih je natjeralo u luđački smijeh. Znate,“ reče on i spusti pogled, pažljivo premećući srebrni pribor za jelo, „to je bilo posljednji put da se sjećam da sam pomislio na Henryja Bowersa, sve dok me prije dva dana nije nazvao Mike. Klinac koji je započeo to klofanje bio je seljačina i imao krupne šake, i dok su me ganjali, sjećam se da sam pomislio da se Henry vratio. Mislim - zapravo, znam - da sam se tad uspaničio.

Ganjali su me kroz hodnik pokraj ormarića gdje su učenici sportaši držali svoje stvari. Bio sam gol i crven kao rak. Izgubio sam svaki osjećaj dostojanstva ili... ili sebe samog, pretpostavljam da biste vi tako rekli. Gdje se nalazim. Vrišteći sam zazivao u pomoć. A oni jure za mnom i viču: 'Klofanje sala! Klofanje sala! Klofanje sala!' Tamo je bila klupa - „

„Ben, ne moraš sve to ponovno proživljavati“, reče Beverly iznenada. Lice joj je postalo pepeljasto blijedo. Poigravala se svojom čašom za vodu i zamalo je prolila.

„Pusti ga da dovrši“, reče Bili.

Ben ga pogleda na trenutak, a onda kimne glavom. „Na kraju hodnika nalazila se klupa. Pao sam preko nje i udario se u glavu. Skupili su se oko mene za minutu-dvije, a onda jedan glas reče: 'Sad bi bilo dosta. Vi, dečki, presvucite se.'

Bio je to profesor tjelesnog, stajao je na vratima, u plavom donjem dijelu trenirke s uzdužnom bijelom trakom sa strane i bijeloj majici. Nije se moglo znati koliko je dugo tu stajao. Oni ga svi pogledaju, neki keseći se, neki kao krivci, a neki naprosto tupo. Oni odu. A ja briznem u plač.

Profesor je samo stajao na vratima gimnastičke dvorane, gledao me, gledao tog golog debelog dječaka kože crvene od klofanja sala, gledao kako taj debeljuco plače na podu.

I naposljetku on reče: 'Benny, daj više umukni, jebote.' Toliko me prenerazilo što sam čuo jednog nastavnika da je upotrijebio tu riječ da sam ga i poslušao. Pogledam ga. A on mi priđe i sjedne na klupu preko koje sam pao. Nagne se nad mene. A zviždaljka oko njegova vrata zanjiše se i kvrcne me u čelo. Na trenutak sam pomislio da će me poljubiti ili tako nešto, pa sam se odmaknuo od njega, ali me on rukama snažno zgrabi za obje sise i stisne ih. Onda makne ruke i otare ih o hlače kao da je dotaknuo nešto prljavo.

'Misliš da ću te tješiti?' upitao me. „Neću. Gadiš se njima, a gadiš se i meni. Razlozi nam se razlikuju, ali to je zato što su oni djeca, a ja nisam. Oni ne znaju zbog čega im se gadiš. Ja znam. To je zbog toga što vidim kako si pokopao dobro tijelo koje ti je Bog dao ispod ogromne gomile sala. Tu ima puno glupog nekontroliranog žderanja i zbog toga mi se povraća. A sad me poslušaj, Benny, zato što je ovo jedini put da ću ti to reći. Moram trenirati nogometnu momčad, pa košarkašku, i atletičare, a negdje između imam još i plivačku ekipu. Zato ću ti ovo reći samo jedanput. Debeo si ovdje gore.' I onda me kvrcne po čelu baš tamo gdje me kresnula njegova prokleta zviždaljka. 'To je mjesto gdje su svi debeli. Stavi na dijetu ono što imaš između ušiju i smršavjet ćeš. Ali tipovi poput tebe nikad to ne učine.'„

„Koji govnar!“ogorčeno će Beverly.

„Aha“, reče Ben i veselo se nasmiješi. „Ali on nije znao da je govnar, toliko je bio glup. Vjerojatno je šezdesetak puta gledao Jacka Webba u onom filmu The D. I. pa je zaista pomislio da mi čini uslugu. Ispostavilo se da je i bilo tako. Zato što sam se upravo u tom trenutku nečeg sjetio. Pomislio sam - „

On odvrati pogled, mršteći se - a Billa obuzme iznimno čudan osjećaj da zna što će Ben reći.

„Rekao sam vam da je posljednji put za koji se mogu sjetiti da sam pomislio na Henryja Bowersa bilo kad su me ostali dečki ganjali i lupali po salu. A dok je profesor tjelesnog ustajao da će krenuti, to je bilo posljednji put da sam stvarno pomislio na ono što smo učinili ljeti 1958. Pomislio sam - „ Ponovno je zašutio, gledajući od jednog do drugog, kao da im pretražuje lica. Nastavi oprezno.

„Pomislio sam koliko smo se dobro slagali. Pomislio sam na ono što smo učinili i kako smo to učinili, i odjednom sam shvatio da bi profesoru tjelesnog, kad bi se morao suočiti s nečim takvim, kosa vjerojatno istog trenutka posijedjela, a srce stalo u grudima kao stari sat. To, naravno, nije bilo fer, ali ni on nije bio fer prema meni. Ono što se dogodilo bilo je sasvim logično - „

„Pobjesnio si“, reče Bili.

Ben se nasmiješi. „Aha, tako je“, reče on. „Viknuo sam: 'Profesore!' Okrenuo se i pogledao me. 'Kažete da trenirate atletičare?' upitao sam ga.

'Tako je', rekao je. Tako to tebi ne znači ništa.'

'Slušaj me sad, ti glupi govnaru okamenjena mozga', rekoh ja, a on zine i iskolači oči. 'U ožujku ću biti spreman za atletičarsku ekipu. Što misliš o tome?'

'Mislim da bi bilo bolje da začepiš prije no što se uvališ u govna', reče on.

'Bit ću brži od svih koje izvedete na stazu', rekoh ja. 'Bit ću brži od vaših najboljih. A tad tražim od vas ispriku!'

Profesor je stegnuo šake i na trenutak sam pomislio da će se vratiti i da ću vidjeti svog boga. Onda ih je ponovno opustio. 'Samo ti pričaj, debeljko', rekao je tiho. 'Pričaš kao navijen. Ali dan kad ti budeš trčao brže od mojih najboljih sportaša bit će dan kad ću ja dati otkaz i otići brati kukuruz.' A onda je otišao.“

„Smršavio si?“ upita Richie.

„E pa jesam“, reče Ben. „Ali profesor tjelesnog nije imao pravo. Nije to počelo u mojoj glavi. Počelo je s mojom majkom. Te sam večeri otišao kući i rekao joj da želim malo smršavjeti. Završilo je paklenom svađom i oboje smo se rasplakali. Počela je s istom starom pjesmom: ja zapravo nisam debeo, samo imam krupne kosti, a krupan dječak koji će postati krupan muškarac mora puno jesti samo da bi ostao na istom. Mislim da je kod nje to bila... neka vrsta sigurnosti. Za nju je bilo zastrašujuće to što pokušava sama podići jednog dječaka. Nije imala obrazovanja a ni pravih sposobnosti, već samo volju da puno radi. A kad bi mi mogla dati i repete... ili kad bi me pogledala preko stola i vidjela kako izgledam temeljito...“

„Osjećala se kao da dobiva bitku“, reče Mike.

„Aha.“ Ben popije pivo i nadlanicom s gornje usne obriše brčiće od pjene. „I zato se moja najveća bitka nije vodila u mojoj glavi, nego s njom. Ona je mjesecima odbijala to prihvatiti. Nije mi htjela suziti odjeću, a nije mi ni htjela kupiti novu. Tad sam već trčao, trčao posvuda, i ponekad mi je srce tako jako tuklo da mi se činilo da ću se onesvijestiti. Prvi put kad sam pretrčao jednu milju, povratio sam, a onda pao u nesvijest. Zatim sam neko vrijeme samo povraćao. A poslije stanovitog vremena morao sam držati hlače dok sam trčao.

Raznosio sam novine i trčao s torbom oko vrata, koja mi je poskakivala na grudima, a ja sam rukama pridržavao hlače. Košulje su mi počele sličiti na jedra. A kad bih navečer došao kući i pojeo samo pola onoga što sam imao na tanjuru, moja bi majka briznula u plač i rekla da sebe morim glađu, da se ubijam, da je više ne volim, da me baš briga za to koliko se ona trsi za mene.“

„Kriste“, promrmlja Richie, paleći cigaretu. „Ne znam kako si to izdržao, Ben.“

„Stalno sam pred očima imao lice profesora tjelesnog“, reče Ben. „Stalno sam se podsjećao na to kako je izgledao nakon što me onomad zgrabio za sise u hodniku muške svlačionice. Eto kako sam uspio. Novcem od raznošenja novina nabavio sam si nove traperice i još nešto odjeće, a djedica iz stana na prvom katu izbušio mi je šilom nekoliko novih rupa u remenu - pet, koliko se sjećam. Mislim da sam se tom prigodom možda sjetio da sam već jednom morao kupovati nove traperice - kad me Henry onog dana gurnuo u Jalovinu i kad su mi bile gotovo strgnute s tijela.“

„Aha“, reče Eddie široko se smiješeći. „A meni si rekao za čokoladno mlijeko. Sjećaš se toga?“

Ben kimne glavom. „Ako sam se sjetio,“ nastavi, „bilo je to samo na trenutak - pojavilo se i nestalo. Otprilike u to vrijeme počeo sam u školi pohađati tečaj iz zdrave prehrane i tu doznao da se može jesti povrća gotovo koliko te volja a da se ne debljaš. I tako je jedne večeri moja majka poslužila salatu od zelene salate i sirovog špinata, komadića jabuke i možda malo ostataka šunke. I premda nikad nisam naročito volio zečju hranu, pojeo sam tri porcije i nisam prestajao s oduševljenjem govoriti majci kako je to dobro.

To je više-manje riješilo moj problem. Ona nije hajala što pojedem dokle god jedem puno. Zatrpavala me salatama. Jeo sam ih sljedeće tri godine. Ponekad bih se morao pogledati u zrcalo kako bih se uvjerio da mi se vrh nosa nije počeo migoljiti.“

„A što se dogodilo s profesorom iz tjelesnog?“ upita Eddie. „Jesi li se utrkivao?“ Dodirne aspirator, kao da ga je pomisao na trčanje podsjetila na nj.

„O da, jesam“, reče Ben. „Na dvije stotine i četiri stotine metara. Dotad sam izgubio tridesetak kilograma i izduljio se pet centimetara, pa je ono što je ostalo bilo bolje raspoređeno. Prvog dana kvalifikacija pobijedio sam na dvije stotine metara za šest dužina, a na četiri stotine za osam. Onda sam prišao profesoru tjelesnog koji je djelovao bijesno kao da će si odgristi nokte i pljuvati čavle i rekao: 'Čini se da je vrijeme da krenete u berbu kukuruza. Kad krećete za Kansas?'

Isprva nije rekao ništa - samo je snažno zamahnuo rukom i prevalio me na leđa. Onda mi je rekao da se maknem s trkališta. Rekao je da ne želi brbljavu bitangu poput mene u svojoj atletskoj momčadi.

'Ne bih bio u njoj ni da me imenuje predsjednik Kennedy osobno', rekao sam ja, brišući krv iz kuta usta. 'A budući da ste me vi nadahnuli za sve ovo, neću vas držati za riječ... ali idući put kad budete jeli kuhani kukuruz, sjetite me se.'

Rekao mi je da će, ako odmah ne odem, ubiti boga u meni.“ Ben se blijedo smiješio... ali u tom smiješku nije bilo ničeg jako ugodnog, a ponajmanje nostalgičnog. „Točno se tako izrazio. Svi su nas gledali - i klinci koje sam pobijedio. Oni su izgledali prilično postiđeno. Zato sam rekao: 'Znate što, profesore? Jednom vam opraštam, budući da ne znate gubiti a previše ste stari da se sad učite redu. Ali pipnete li me još jedanput, potrudit ću se da izgubite posao. Nisam siguran da to mogu, ali se mogu potruditi. Smršavio sam da bih mogao imati malo dostojanstva i malo mira. To su stvari za koje se isplati boriti.'„

Bili reče: „Sve mi to zvuči divno, Ben... ali pisac u meni se pita izražava li se ijedno dijete ikad tako.“

Ben kimne glavom i dalje se smješkajući tim čudnim osmijehom. „Sumnjam da se ijedno dijete koje nije prošlo ono što smo mi prošli ikad tako izražavalo“, reče on. „Ali ja sam tako rekao... a to sam i mislio.“

Bili razmisli o tome, pa kimne glavom. „U redu.“

„Profesor tjelesnog se odmakne rukama se podbočivši o kukove“, reče Ben. „Zinuo je, a onda ponovno zatvorio usta. Nitko ništa nije rekao. Ja odem, i to mi je bio posljednji kontakt s profesorom tjelesnog Woodleighijem. Kad mi je razrednik uručio svjedodžbu prvog razreda, netko je pokraj tjelesnog odgoja natipkao oslobođen, a on je to parafirao.“

„Pobijedio si ga!“ uzvikne Richie i zamaše šakama iznad glave. „Tako i treba, Ben!“

Ben slegne ramenima. „Mislim da sam pobijedio i dio sebe. Profesor tjelesnog me potaknuo, pretpostavljam... ali ono zbog čega sam stvarno povjerovao da mogu to učiniti bila je pomisao na sve vas. I zaista mi je uspjelo.“

Ben dražesno slegne ramenima, ali je Bili bio uvjeren da vidi fine kapi znoja u korijenu kose na čelu. „No, gotovo je s istinitim pričama. Samo što bi mi dobro došlo još jedno pivo. Pričanje izaziva žeđ.“

Mike da znak konobarici.

Svih šestero naruče još jednu turu, i dok piće nije stiglo, razgovarali su o nevažnim stvarima. Bili se zagleda u svoje pivo, promatrajući način na koji mjehurići mile uz stijenku čaše. Zabavljalo ga je, ali ujedno i užasavalo, kad je shvatio kako se nada da će netko drugi početi pričati o godinama između - da će im Beverly ispričati o divnom čovjeku za kojeg se udala (makar bio dosadan, kakvi su većinom divni ljudi) ili da će Richie Tozier početi razglabati o smiješnim zgodama iz radiopostaje ili da će im Eddie Kaspbrak ispričati kakav je zapravo Teddy Kennedy, koliku napojnicu da je Robert Redford... ili objasniti kako to da se Ben uspio osloboditi viška kilograma, a on se i dalje mora držati aspiratora.

Problem je u tome, pomisli Bili, što će Mike svaki čas početi pričati, a ja nisam siguran da želim čuti ono što on ima reći. Problem je u tome što mi srce tuče malo odveć brzo i što su mi ruke malo prehladne. Problem je u tome što sam dvadeset pet godina prestar da bih se ovako bojao. Svi smo. Zato neka netko nešto kaže.

Razgovarajmo o karijerama i supružnicima i o tome kako je to gledati svoje prijatelje iz djetinjstva i shvatiti da je i tebi vrijeme pošteno dalo po nosu. Razgovarajmo o seksu, bejzbolu, cijeni benzina, budućnosti država Varšavskog pakta. O svemu osim o onome zbog čega smo došli ovamo razgovarati. Zato neka netko nešto kaže.

O netko to i učini. Eddie Kaspbrak. Ali ne o tome kakav je zaista Teddy Kennedy ili koliku napojnicu daje Robert Redford, pa čak ni zašto je shvatio da mu je nužno zadržati ono što je Richie u stara vremena kadšto nazivao „Eddiejevim usisivačem za pluća“. Upita Mikea kad je umro Stan Uris.

„Preksinoć. Nakon mojeg poziva.“

„Je li to imalo veze s... onim zbog čega smo ovdje?“

„Mogao bih izbjeći izravan odgovor i reći da nitko pouzdano to ne može znati jer nije ostavio oproštajno pismo,“ odgovori Mike, „ali budući da se to dogodilo gotovo odmah nakon što sam ga nazvao, mislim da je ta pretpostavka sasvim točna.“

„Ubio se, zar ne?“ reče Beverly tupo. „O Bože -jadni Stan.“

Ostali su gledali u Mikea, koji ispije svoje piće i reče: „Tako je, izvršio je samoubojstvo. Čini se da je uskoro nakon što sam ga nazvao otišao u kupaonicu, napunio kadu, ušao u nju i prerezao si vene.“

Bili pogleda oko stola, koji odjednom kao da je bio obrubljen preneraženim, blijedim licima - bez tijela, samo ta lica, poput bijelih krugova. Poput bijelih balona, mjesečevih balona, privezanih starim obećanjem koje je odavno trebalo prestati vrijediti.

„Kako si saznao?“ upita Richie. „Jesu li to prenijele ovdašnje novine?“

„Ne. Već sam neko vrijeme pretplaćen na novine iz vama najbližih gradova. Svih sam ovih godina vodio evidenciju.“

„Ja, špijun.“ Richiejevo lice bilo je kiselo. „Hvala, Mike.“

„To mi je bio posao“, reče Mike jednostavno.

„Jadni Stan“, ponovi Beverly. Izgledala je zgranuto, kao da se ne može pomiriti s tom viješću. „Ali onomad je bio tako hrabar. Tako... odlučan.“

„Ljudi se mijenjaju“, reče Eddie.

„Zar?“ upita Bili. „Stan je bio - „ Pomakne ruke po stolnjaku, pokušavajući naći prave riječi. „Bio je sređena osoba, od onih koje moraju na policama imati knjige podijeljene na beletristiku i stručnu literaturu... a usto da svaka od tih skupina bude složena abecednim redom. Sjećam se nečeg što je jedanput rekao - ne sjećam se gdje smo bili ili što smo radili, bar ne još, ali mislim da je to bilo pri kraju svega. Rekao je da može podnijeti strah, ali da mrzi biti prljav. To je po meni bila Stanova bit. Možda je Mikeov poziv bio previše za njega. Svoj je izbor vidio samo između dviju stvari: da ostane živ ali prljav, ili da umre čist. Možda se ljudi ne mijenjaju onoliko koliko mislimo. Možda se samo... možda se samo okamene.“

Zavlada tajac, a onda Richie reče: „U redu, Mike. Što se događa u Derryju? Ispričaj nam.“

„Mogu vam ispričati ponešto“, reče Mike. „Mogu vam ispričati, na primjer, što se sad događa - a mogu vam ispričati i neke stvari o vama. Ali vam ne mogu ispričati sve što se dogodilo tog ljeta 1958. godine, a mislim da nikad to i neću morati. Osim toga, sjetit ćete se i sami postupno. A smatram i da ako vam previše ispričam prije no što se vaši mozgovi budu spremni sjetiti, ono što se dogodilo Stanu - „

„Moglo bi se dogoditi nama?“ upita Bev tiho.

Mike kimne glavom. „Da. Upravo se toga bojim.“

Bili reče: „Mike, ispričaj nam onda ono što možeš.“

„U redu“, reče on. „I hoću.“

4

Gubitnici dobivaju ekskluzivnu priču

„UBOJSTVA SU PONOVNO POČELA“, REČE MIKE NEUVIJENO.

Pogleda duž stola, a onda mu se pogled zadrži na Billovu licu.

„Prvo od 'novih ubojstava' - ako mi dopustite takav jeziv naziv - počelo je na Main Street Bridgeu, a završilo ispod njega. Žrtva je bio peder, prilično djetinjast čovjek po imenu Adrian Mellon. Imao je gadnu astmu.“

Eddiejeva se ruka iskrade i dodirne stijenku aspiratora.

„Dogodilo se to prošlog ljeta, 21. srpnja, posljednje noći festivala Kanalskih dana, nekakva vrsta proslave, nekakav... nekakav...“

„Derryjevski ritual“, reče Bili prigušenim glasom. Dugim je prstima lagano masirao sljepoočnice i nije bilo teško pogoditi da misli na svog brata Georgea... Georgea, koji je gotovo sigurno otvorio sezonu kad se takvo što posljednji put dogodilo.

„Ritual“, reče Mike tiho. „Da.“

Brzo im ispriča priču o onome što se dogodilo Adrianu Mellonu, gledajući bez zadovoljstva kako im oči postaju sve razrogačenije. Ispričao im je što je napisao News, a i ono što nije... a među potonjim i svjedočenje Dona Hagartyja i Christophera Unwina o stanovitom klaunu koji je stajao ispod mosta poput trola iz bajke o drevnim vremenima, o klaunu koji je prema Hagartyjevim riječima izgledao kao križanac između Ronalda McDonalda i Boza.

„Bio je to on“, reče Ben bolesnim promuklim glasom. „Onaj usrani Pennywise.“

„Ima još nešto“, reče Mike gledajući u Billa. „Jedan od policajaca koji su vodili istragu - onaj koji je izvukao Adriana Mellona iz Kanala - bio je gradski murjak po imenu Harold Gardener.“

„O Isuse Kriste“, reče Bili slabim i suznim glasom.

„Bili?“ Beverly ga pogleda, a onda položi ruku na njegovu. Glas joj je bio pun zaprepaštene brige. „Bili, što je?“

„Haroldu je tad bilo oko pet godina“, reče Bili. Njegove zgranute oči pretraže Mikeovo lice u znak potvrde.

„Da.“

„U čemu je problem, Bili?“ upita Richie.

„H-H-Harold Gardener bio je s-s-sin Davea Gardenera“, reče Bili. „Kad je George u-u-ubijen, Dave je živio malo niže u našoj ulici. On je prvi stigao do G-G... do mog brata, i donio ga kući, umotanog u komad pokrivača.“

Sjedili su nijemo, ne govoreći. Beverly na trenutak rukom pokrije oči.

„Sve se i previše dobro uklapa, zar ne?“ reče Mike naposljetku.

„Da“, reče Bili prigušenim glasom. „Uklapa, nego što.“

„Godinama sam pratio što se događa s vas šestero, kao što rekoh,“ nastavi Mike, „ali sam tek tad shvatio zbog čega sam to činio, i da to ima stvarnu i konkretnu svrhu. Ipak, pričekao sam da vidim kako će se stvari razvijati. Vidite, smatrao sam da moram biti apsolutno siguran prije nego što... poremetim vaše živote. Ne devedeset posto, čak ni devedeset pet posto. Stotinu posto je jedino dolazilo u obzir.

U prosincu prošle godine, osmogodišnjak po imenu Steven Johnson pronađen je mrtav u parku Memorial. Kao i Adrian Mellon, bio je gadno unakažen neposredno prije ili poslije smrti, ali je izgledalo kao da je naprosto umro od straha.“

„Silovan?“ upita Eddie. „Ne. Samo unakažen.“

„Koliko ukupno?“ upita Eddie, premda se nije činilo kao da zaista želi znati.

„Gadno je“, reče Mike.

„Koliko?“ ponovi Bili.

„Devetero. Dosad.“

„Nemoguće!“ zavapi Beverly. „Čitala bih o tome u novinama... gledala u vijestima! Kad je onaj ludi policajac pobio sve one žene u Castle Rocku u Maineu... pa ona djeca ubijena u Atlanti...“

„Da, to“, reče Mike. „Razmišljao sam puno o tome. To je zaista najsličnije onome što se događa ovdje, i Bev je u pravu: to su zaista bile vijesti od nacionalnog interesa. Na neki način, usporedba s Atlantom je ono što me u svemu ovome najviše plaši. Ubojstvo devetero djece... trebali bismo ovdje imati dopisnike televizijskih postaja, lažne spiritiste i novinare iz Atlantic Monthtyja i Rolling Stonea... ukratko, cijeli medijski cirkus.“

„Ali se to nije dogodilo“, reče Bili.

„Ne,“ odgovori Mike, „nije. O, izašao je jedan članak u nedjeljnom prilogu portlandskog Telegrama i još jedan u bostonskom Globeu poslije posljednja dva ubojstva. Bostonska televizijska postaja Good Day! snimila je u veljači prilog o nerazriješenim ubojstvima i jedan od stručnjaka spomenuo je ubojstva u Derryju, ali samo uzgred... a nije ničim pokazao da zna da je postojala slična serija ubojstava 1957.-58. i još jedna 1929.-30.

Naravno, postoje neki očiti razlozi. Atlanta, New York, Chicago, Detroit... to su veliki medijski gradovi, a kad se nešto dogodi u velikim medijskim gradovima, to odjekne. U Derryju ne postoji ni jedna jedina televizijska ili radijska postaja, osim ako ne računate malu radiopostaju odjela za engleski i govorništvo u srednjoj školi. Kad je riječ o medijima, Bangor je u zapećku tog tržišta.“

„Ako se izuzme Derryjevski News“, reče Eddie i svi se nasmiju.

„Ali svi mi znamo da se to baš i ne uklapa sasvim u način na koji svijet danas funkcionira. Komunikacijska je mreža tu i u nekom trenutku naša je priča morala odjeknuti u cijeloj zemlji. Ali nije. A mislim da je razlog sljedeći: Ono to ne želi.“

„Ono“, razmišljao je Bili glasno, gotovo za sebe.

„Ono“, potvrdi Mike. „Ako moramo Ono nekako zvati, nazovimo ga kako smo ga već zvali. Znate, pomislio sam da je Ono ovdje toliko dugo... što god Ono bilo... da je postalo dio Derryja, nešto što je dio grada koliko i vodotoranj ili Kanal, ili park Bassey ili knjižnica. Samo što Ono ne pripada nadzemnoj geografiji, shvaćate? Možda je to nekad bilo tako, ali je sad Ono... unutra. Nekako. Ono se zavuklo unutra. To je jedini način na koji donekle uspijevam shvatiti sve te stravične stvari koje su se ovdje dogodile - naizgled objašnjive, ali i krajnje neobjašnjive. Godine 1930. izbio je požar u crnačkom noćnom klubu Black Spot. Godinu dana prije toga, bagra priglupih odmetnika iz vremena velike krize posmicana je iz vatrenog oružja na Canal Streetu usred bijela dana.“

„Bradleyeva banda“, reče Bili. „Sredio ih je FBI, zar ne?“

„Tako tvrdi povijest, ali to i nije baš potpuna istina. Koliko sam ja uspio otkriti - a sve bih dao da povjerujem da nije tako bilo, zato što volim ovaj grad - Bradleyjevu bandu, svih sedmero, zapravo su pobili dobri građani grada Derryja. Ispričat ću vam jednom prilikom o tome.

U Kitchenerovoj željezari je 1906. godine došlo do eksplozije za vrijeme lova na uskrsna jaja. Iste te godine ljudi su našli puno užasno osakaćenih životinja, što se na kraju pripisalo Andrewu Rhulinu, prastricu čovjeka koji je danas vlasnik Rhulin Farmsa. Čini se da su ga trojica policajaca koji su dobili zadatak da ga privedu, nasmrt pretukli. Ni jedan od tih policajaca nikad nije izveden pred sud.“

Mike Hanlon izvadi notes iz unutarnjeg džepa i prelista ga, govoreći i ne podižući pritom pogled. „Godine 1877. unutar gradskih granica dogodila su se četiri linčovanja. Jedan od onih koji su omastili konopac bio je svećenik-laik metodističke crkve, koji je u kadi utopio svoje četvero djece kao mačiće, a onda pucao svojoj ženi u glavu. Stavio joj je pištolj u ruku kako bi izgledalo kao samoubojstvo, ali nikog time nije prevario. Godinu dana prije toga, četvorica drvosječa pronađeni su mrtvi u brvnari pokraj Kenduskeaga, doslovce rastrgani. Nestanci djece, cijelih obitelji, zabilježeni su u ulomcima starih dnevnika... ali ni u jednom javnom dokumentu. Ima toga još, ali ste vjerojatno već stekli sliku.“

„Stekao sam je i te kako“, reče Ben. „Ovdje se nešto događa, ali potajice.“ Mike zatvori notes, vrati ga u unutarnji džep i pogleda ih ozbiljno.

„Da radim u osiguravajućem zavodu, umjesto što sam knjižničar, možda bih vam nacrtao grafikon. On bi pokazao neuobičajeno visoku stopu svih poznatih vrsta nasilnih zločina, ne isključujući silovanja, inceste, provale, krađe automobila, zlostavljanja djece, mlaćenja bračnih supružnika, otvorene napade.

U Teksasu postoji jedan grad srednje veličine gdje je stopa nasilnih zločina daleko ispod one koja bi se očekivala za grad te veličine i tako mješovitog rasnog sastava. Ta neobična pitomost ljudi koji tamo žive pripisuje se nečemu u vodi... nekakvom prirodnom sredstvu za umirenje. Ovdje je posrijedi nešto sasvim suprotno. Derry je i u normalnim vremenima mjesto puno nasilja. Ali svakih dvadeset sedam godina - premda taj ciklus nikad nije bio savršeno precizan - nasilje eskalira do nevjerojatnih razina... i nikad ne postane nacionalna vijest.“

„Želiš reći da je ovdje na djelu nekakav karcinom“, reče Beverly.

„Nikako. Rak koji se ne liječi, bez iznimke ubija. Derry nije umro; naprotiv, on je procvjetao... na nespektakularan način, koji ne zavređuje da dospije u vijesti, naravno. To je samo prilično bogat gradić u relativno nenapučenoj državi gdje se prečesto događaju gadosti... a užasi otprilike svakih četvrt stoljeća.“

„To vrijedi i za prošlost?“ upita Ben.

Mike kimne glavom. „Daleku prošlost. S 1715. na 1716. pa 1740. do negdje 1743. - to je sigurno bilo gadno - 1769.-70., i tako dalje. Sve do danas. Imam osjećaj da postaje sve gore, možda zato što je na svršetku svakog ciklusa u Derryju sve više ljudi, a možda i iz nekog drugog razloga. A 1958. ciklus kao da je naprasno završio. Za što smo bili odgovorni mi.“

Bili Denbrough se nagne naprijed, najednom užegla pogleda. „Siguran si u to? Siguran?“

„Da“, reče Mike. „Svi ostali ciklusi dosegnuli bi vrhunac otprilike u rujnu da bi zatim imali veliki finale. Život se najčešće vraćao u kolotečinu oko Božića... najkasnije do Uskrsa. Drugim riječima, svakih dvadeset sedam godina bilo je 'loših' godina u trajanju od četrnaest do dvadeset mjeseci. Ali loša godina koja je počela kad je ubijen tvoj brat u listopadu 1957. završila se iznenada u kolovozu 1958.“

„Zašto?“ upita Eddie željno. Dah mu se utanjio; Bili se sjeti tog piskutavog zvižduka kad je Eddie udahnuo i znao je da će se uskoro priključiti na svoj stari usisavač za pluća. „Što smo učinili?“

Pitanje ostane visjeti u zraku. Mike kao da se zamislio nad njime... a onda je naposljetku odmahnuo glavom. „Sjetit ćete se“, reče. „Sjetit ćete se s vremenom.“

„A što ako se ne sjetimo?“ upita Ben. „Onda neka nam svima Bog bude na pomoći.“

„Devetero djece mrtvo ove godine“, reče Richie. „Kriste.“

„Lisa Albrecht i Steven Johnson potkraj 1984.“, reče Mike. „U veljači je nestao dječak po imenu Dennis Torrio. Srednjoškolac. Tijelo mu je nađeno sredinom ožujka, u Jalovini. Osakaćeno. Ovo su našli u blizini.“ On izvadi fotografiju iz džepa u koji je vratio notes. Ona krene na put oko stola. Beverly i Eddie je pogledaju, zbunjeni, ali je reakcija Richieja Tozierabila silovita. Ispustio ju je kao da ga je opekla. „Isuse! Isuse, Mike!“ Podigne pogled, očiju razrogačenih i preneraženih. Trenutak potom pruži sliku Billu.

Bili je pogleda i osjeti kako svijet oko njega pliva u sivim tonovima. Na trenutak je bio siguran da će se onesvijestiti. Začuje jauk i znao je da je on ispustio taj zvuk. Baci sliku.

„Što je?“ čuo je kako Beverly pita. „Bili, što to znači?“

„To je školska slika mog brata“, reče Bili naposljetku. „To je G-G-Georgie. Slika iz njegova albuma. Ona koja se micala. Ona koja je namignula.“

Oni je tad ponovno pošalju ukrug, dok je Bili sjedio nepomično kao kamen na čelu stola, zagledan u prazno. Bila je to fotografija fotografije. Na njoj se vidjela iskrzana školska fotografija na bijeloj podlozi - nasmiješene usne otvorene toliko da se vide dvije rupe gdje novi zubi nikad nisu izrasli (osim ako ne rastu u mrtvačkom kovčegu, pomisli Bili i zadrhti). Na margini ispod Georgeove slike stajale su riječi ŠKOLSKI PRIJATELJI 1957.-58.

„Pronađena je ove godine':'„ upita Beverly ponovno. Mike kimne glavom, a ona se okrene Billu. „Bili, kad si je posljednji put vidio?“

On ovlaži usne, pokušavajući progovoriti. Ne izađe ni glas. Pokuša ponovno i začuje kako mu riječi odjekuju u glavi, svjestan da mu se mucanje vraća, boreći se protiv toga, boreći se s užasom.

„Tu sliku nisam vidio još od 1958. Od tog proljeća, one godine kad je George umro. Kad sam je pokušao pokazati Richieju, nije je b-b-bilo.“

Začuje se eksplozivan soptav zvuk zbog kojeg se svi osvrnu. Eddie je vraćao aspirator na stol i djelovao pomalo postiđeno.

„Eddie Kaspbrak je okinuo!“ veselo uzvikne Richie, a onda najedanput, sablasno, iz Richiejevih usta izađe Glas pripovjedača filmskih žurnala: „Danas u Derryju cijeli grad izlazi pozdraviti paradu astmatičara, a zvijezda predstave je veliki Ed Balavac, u cijeloj Novoj Engleskoj poznat kao - „

Naglo zašuti, a jedna mu ruka krene prema licu, kao da želi prekriti oči, i Bili pomisli: Ali - ne, nije to. Ne da pokrije oči, već da gurne naočale više na nos. Naočale koje više nisu tu. O blagi Bože, što se ovdje događa?

„Eddie, oprosti“, reče Richie. „To je bilo okrutno. Ne znam kog sam vraga mislio.“ Pogleda u druge, zbunjen.

Mike Hanlon progovori u tišinu.

„Poslije otkrića trupla Stevena Johnsona obećao sam si da ću, ako se još nešto dogodi - još jedan nedvojben slučaj - obaviti pozive koje na kraju nisam obavio još dva mjeseca. Bilo je to kao da me ono što se događalo hipnotiziralo svojom svjesnošću - svojom namjernošću. Georgeova fotografija nađena je kod srušenog stabla ni deset metara od tijela malog Torrija. Nije bila skrivena. Naprotiv - kao da je ubojica želio da je se nađe. A uvjeren sam da je tako i bilo.“

„Kako si došao do policijske fotografije, Mike?“ upita Ben. „Jer to je to, zar ne?“

„Da, tako je. U policiji je neki tip koji nema ništa protiv dodatne zarade. Plaćam mu dvadeset dolara mjesečno - to je najviše koliko mogu odvojiti. On me opskrbljuje.

Truplo Dawn Roy otkriveno je četiri dana poslije malog Torrija. Park McCarron. Trinaest godina. Bez glave.

Dvadeset treći travnja ove godine. Adam Terrault. Šesnaest godina. Nestanak prijavljen kad se nije vratio kući s probe školskog orkestra. Nađen je sutradan pokraj staze koja vodi kroz zeleni pojas iza West Broadwaya. Također bez glave.

Šesti svibnja. Frederick Cowan. Dvije i pol godine. Nađen u kupaonici na katu, utopljen u zahodskoj školjci.“

„Oh, Mike!“ zavapi Beverly.

„Aha, gadno je“, reče on gotovo ljutita. „Misliš da ne znam?“

„Policija je uvjerena da to nije mogao biti - pa, nekakav nesretni slučaj?“ upita Bev.

Mike odmahne glavom. „Njegova je majka vješala rublje u stražnjem dvorištu. Čula je zvukove borbe - čula kako joj sin vrišti. Potrčala je najbrže što je mogla. Dok se penjala uza stube, kaže da je čula opetovan zvuk puštanja vode - i nečiji smijeh. Rekla je da nije zvučao ljudski.“

„I baš ništa nije vidjela?“ upita Eddie.

„Svog sina“, reče Mike jednostavno. „Kralježnica mu je bila slomljena, lubanja napukla. Staklena vrata tuš-kabine bila su razbijena. Posvuda je bilo krvi. Majka je sad u bangorskoj umobolnici. Moj... izvor u policiji kaže da je potpuno sišla s uma.“

„Jebote, pa nije ni čudo“, promuklo će Richie. „Tko ima cigaretu?“ Beverly mu da jednu. Richie je pripali rukama koje su gadno drhtale.

„Policija misli da je ubojica ušao kroz prednja vrata dok je majka malog Cowana vješala rublje u stražnjem dvorištu. A dok je ona trčala uza stražnje stube, pretpostavljaju da je iskočio kroz prozor kupaonice u dvorište iz kojeg je ona netom otišla i pobjegao a da ga nitko nije vidio. Ali je prozor od onih uskih kroz koji bi se i dijete od sedam godina moralo migoljiti da bi se provuklo kroza nj. A do kamenom popločenog trijema je šest metara. Rademacher ne voli govoriti o tim stvarima, a nitko iz tiska - a svakako nitko iz Newsa - nije ga pritisnuo u vezi s tim.“

Mike otpije vode, a onda pošalje u krug još jednu fotografiju. Ta nije bila policijska, nego još jedna školska. Prikazivala je nasmiješena dječaka od možda trinaest godina. Bio je odjeven u svoje najbolje odijelo za školsko fotografiranje, a ruke su mu bile čiste i uredno položene u krilo... ali su mu oči vragolasto iskrile.

„Jeffrey Holly“, reče Mike. „Trinaestog svibnja. Tjedan dana poslije ubojstva malog Cowana. Raskomadan. Nađen u parku Bassey, pokraj Kanala.

Devet dana poslije toga, 22. svibnja, učenik petog razreda po imenu John Feury pronađen je mrtav u Neiboltovoj -“

Eddie ispusti visok, drhtav krik. Grozničavo popipa po stolu tražeći aspirator i sruši ga sa stola. Aspirator se otkotrlja do Billa, koji ga podigne. Eddiejevo je lice poprimilo bolesno žućkastu boju. Dah mu je hladno pištao u grlu.

„Dajte mu nešto da popije!“ zagrmi Ben. „Neka mu netko da -“

Ali je Eddie odmahivao glavom. Pritisne iz aspiratora u svoje grlo. Prsa su mu se nadigla kad je grčevito uvukao gutljaj zraka. Ponovno pritisne aspirator, a onda se zavali u stolcu, poluzatvorenih očiju, sopćući. „Bit će mi dobro“, dahtao je. „Dajte mi minutu, i s vama sam.“

„Eddie, siguran si?“ upita Beverly. „Možda bi trebao prileći -“

„Bit će mi dobro“, ponovi on svađalački. „Bio je to samo... šok. Znate. Šok. Zaboravio sam sve o Neiboltovoj.“

Nitko ne odgovori; nitko nije ni morao. Bili pomisli: Vjeruješ da si sve čuo, a Mike onda izbaci novo ime, pa još jedno, poput zlog čarobnjaka sa šeširom punim zloćudnih trikova i ponovno padneš na tur.

Bilo je previše toga s čime su se morali suočiti u jednom mahu, s tom provalom neobjašnjivog nasilja, na neki način izravno usmjerenog na njih šestero - barem se činilo da na to navodi Georgeova fotografija.

„John Feury bio je bez obje noge,“ nastavi Mike blago, „ali patolog kaže da se to dogodilo kad je već bio mrtav. Srce ga je izdalo. Čini se da je doslovce umro od straha. Našao ga je poštar, koji je ugledao ruku kako viri ispod trijema - „

„Bilo je to na broju 29, zar ne?“ reče Rich i Bili ga brzo pogleda. Rich mu uzvrati pogled, lagano kimne glavom, a onda ponovno pogleda u Mikea. „Neiboltova 29.“

„O da“, reče Mike istim smirenim glasom. „Bio je to broj 29.“ Otpije još vode. „Stvarno ti je dobro, Eddie?“

Eddie kimne glavom. Lakše je disao.

„Rademacher je uhapsio nekoga dan nakon otkrića Feuryjeva trupla“, reče Mike. „Istog tog dana na prvoj stranici Newsa objavljen je uvodnik kojim se, uzgred rečeno, tražilo da on podnese ostavku.“

„Poslije osam ubojstava?“ reče Ben. „Prilično radikalno od njih, nije li?“ Beverly je željela znati koga su uhapsili.

„Tipa koji stanuje u straćari pokraj Autoceste 7, gotovo izvan gradskih granica, u Newportu“, reče Mike. „Nekakav pustinjak. Loži peć drvima koja nađe, krov je načinio od pronađenih pločica šindre i poklopaca kotača. Ime mu je Harold Earl.

Vjerojatno godišnje ne vidi ni dvije stotine dolara u gotovini. Netko se vozio onuda, vidio ga kako stoji u svom dvorištu ispred vrata i gleda u nebo, onog dana kad je nađeno truplo Johna Feuryja. Odjeća mu je bila krvava.“

„Onda možda - „ zausti Richie pun nade.

„U šupi je imao tri izmrcvarena jelena“, reče Mike. „Krivolov u Havenu. Krv na njegovoj odjeći bila je jelenska. Rademacher ga je upitao je li on ubio Johna Feuryja, a Earl je rekao: 'O jest, ubio sam ja puno ljudi. Većinom sam ih pobio u ratu.' I još je rekao da noću viđa nešto u šumi. Ponekad nekakva plava svjetla, kako lebde samo nekoliko centimetara iznad zemlje. Svjetla mrtvih tijela, tako ih je nazvao. I Bigfoota. Poslali su ga u Bangor, u ludnicu. Prema medicinskom izvješću, jetre gotovo i nema. Pio je razrjeđivač za boje-“

„O moj Bože“, reče Beverly.

„- i sklon je halucinacijama. Držali su ga se kao pijan plota i sve do prije tri dana Rademacher je uporno tvrdio da je Earl najizgledniji sumnjivac. Poslao je osam policajaca da kopaju oko njegove kolibe i traže nedostajuće glave, sjenila za svjetiljke izrađene od ljudske kože, Bog bi ga znao što sve ne.“

Mike pošuti, spuštene glave, a onda nastavi. Glas mu je sad bio malo promukao. „Odgađao sam i odgađao. Ali kad sam ugledao ovo posljednje, nazvao sam vas. Tako mi Boga, volio bih da sam to učinio prije.“

„Da vidimo“, reče Ben naglo.

„Žrtva je još jedan učenik petog razreda“, reče Mike. „Razredni kolega malog Feuryja. Nađen je u blizini Kansas Streeta, kod mjesta gdje je Bili skrivao bicikl kad smo bili u Jalovini. Zvao se Jerry Belhvood. Raskomadan. Ono... ono što je od njega ostalo, nađeno je u podnožju cementnog potpornog zida podignutog duž većeg dijela Kansas Streeta prije dvadesetak godina da bi se spriječilo odronjavanje. Policijska fotografija dijela tog zida gdje je nađen Belhvood snimljena je manje od pola sata nakon što je uklonjeno tijelo. Evo.“

On pruži sliku Richieju Tozieru, koji je pogleda pa je pruži Beverly. Ona je pogleda nakratko, trgne se, pa je pruži Eddieju, koji je u nju zurio dugo i osupnuto prije nego što ju je pružio Benu. Ben je pruži Billu jedva je pogledavši. Preko betonskog potpornog zida s mukom su se pružala tiskana slova.

Bili smrknuto pogleda u Mikea. Dosad je bio zbunjen i uplašen; sad osjeti prvo komešanje bijesa. Bilo mu je drago. Nije sjajno osjećati bijes, ali je i to bolje od šoka, bolje od kukavnog straha.

„Je li to ispisano onim čime mislim da je ispisano?“

„Da“, reče Mike. „Krvlju Jerryja Belhvooda.“

5

Richieja su izbipali

MlKE JE UZEO SVOJE FOTOGRAFIJE NATRAG. POMISLIO JE DA BI BILL MOGAO zatražiti onu Georgeovu, jednu od njegovih posljednjih školskih fotografija, ali Bili to ne učini. Mike ih stavi u unutarnji džep svog sakoa, a kad se one izgube s vidika, svima njima - uključujući i Mikeu - lakne.

„Devetero djece“, govorila je Beverly tiho. „Ne mogu povjerovati. Hoću reći... mogu povjerovati, ali ne mogu vjerovati. Devetero djece i ništa? Ama baš ništa?“

„Nije baš tako“, reče Mike. „Ljudi su ljuti, ljudi su prestrašeni... ili barem tako izgleda. Zaista je nemoguće odrediti koji se stvarno tako osjećaju, a koji samo glume.“

„Glume?“

„Beverly, sjećaš li se, kad smo bili mali, čovjeka koji je presavinuo svoje novine i vratio se u kuću dok si ti zapomagala?“

Na trenutak nešto kao da joj se lecnulo u očima i ona je izgledala kao da se užasnula i prisjetila. A potom je izgledala samo zbunjeno.

„Ne... kad je to bilo, Mike?“

„Nema veze. Nadoći će ti u svoje vrijeme. Sve što sad mogu reći je da u Derryju sve izgleda onako kako treba. Suočeni s tako užasnom serijom ubojstava, ljudi čine sve što bi se od njih i očekivalo, a većinom su to iste one stvari koje su se događale dok su djeca nestajala i ubijana pedeset i osme. Ponovno se sastaje Povjerenstvo za spas naše djece, samo ovaj put u osnovnoj, a ne srednjoj školi. U gradu je šesnaest istražitelja iz ureda državnog javnog tužitelja kao i kontingent agenata FBI-a - ne znam koliko ih je, i premda Rademacher spominje velike brojke, mislim da ne zna ni on. Ponovno je na snazi policijski sat - „

„Ah da. Policijski sat.“ Ben je polako i zamišljeno trljao vrat. „To je pedeset osme napravilo čuda. Toliko se sjećam.“

„- a postoji i Udruga majki pratilja kako bi svaki školarac od prvog do osmog razreda imao pratnju do kuće. News je samo u posljednja tri tjedna primio više od dvije tisuće pisama u kojima ljudi zahtijevaju rješenja. I, naravno, ponovno je počelo iseljavanje. Kadšto mi se čini da je to jedini način da se odredi tko zaista iskreno želi da to prestane, a tko ne želi. Oni zaista iskreni uplaše se i odu.“

„Ljudi zaista odlaze?“ upita Richie.

„To se događa svaki put kad se ciklus iznova zahukta. Nemoguće je reći točno koliko ih ode, jer se ciklusi nisu poklopili s godinama popisa stanovnika još tamo od 1850. Ali je broj popriličan. Bježe kao djeca koja su upravo otkrila da je njihova kuća zaista ukleta.“

„Dođite kući, dođite kući, dođite kući“, tiho reče Beverly. Kad je digla pogled sa svojih ruku, pogledala je u Billa, a ne u Mikea. „Ono je željelo da se vratimo. Zašto?“

„Ono nas možda ponovno želi sve na okupu“, reče Mike pomalo zagonetno. „Naravno. Možda. Možda želi osvetu. Ta već je jednom uzmaknuo pred nama.“

„Osvetu... ili možda samo ponovno dovesti stvari u red“, reče Bili.

Mike kimne glavom. „Znate, ni s vašim životima nije sve u redu. Nitko od vas nije Derry napustio netaknut... bez osnova znamenja na sebi. Svi ste zaboravili što se ovdje dogodilo, i vaša sjećanja na to ljeto i dalje su samo fragmentarna. A uzgred, tu je i neobična činjenica da ste svi bogati.“

„Ma daj!“ reče Richie. „Teško da je to - „

„Samo mirno“, reče Mike, podigavši ruke i malko se osmjehnuvši. „Ni za što vas ne optužujem, samo pokušavam iznijeti činjenice na stol. Bogati ste po mjerilima knjižničara iz malog grada koji zarađuje samo jedanaest tisuća godišnje nakon odbitka poreza, u redu?“

Rich nelagodno slegne ramenima svog skupog odijela. Ben je djelovao duboko zabavljen trganjem malih vrpci s ruba svog ubrusa. Nitko osim Billa nije gledao u Mikea.

„Naravno, nitko od vas nije u klasi naftnog mangnata H.L. Hunta,“ reče Mike, „ali imućni ste čak i po mjerilima američke više srednje klase. Svi smo ovdje prijatelji, pa zato priznajte: ako među vama ima onih koji su u svojoj poreznoj prijavi za 1984. prijavili manje od devedeset tisuća dolara, neka podignu ruku.“

Oni se pogledaju, gotovo potajno, postiđeni kako Amerikanci uvijek djeluju zbog činjenice vlastitog uspjeha - kao da su gotovina tvrdo kuhana jaja, a bogatstvo prdež koji neizbježno uslijede poslije prevelike doze istih tih jaja.

Bili osjeti vruću krv u obrazima, bespomoćan zaustaviti njezino naviranje. Njemu su platili deset tisuća dolara više od iznosa koji je Mike spomenuo samo za izradu prve verzije scenarija za Sobu na tavanu. Obećali su mu dodatnih dvadeset tisuća dolara za svaku izmjenu, ako bude potrebna. Pa zatim tantijeme... i pozamašan predujam za netom potpisani ugovor za dvije knjige... koliko je zapravo prijavio poreza za 1984.? Oko osam stotina tisuća dolara, je li tako? U svakom slučaju, dovoljno da izgleda gotovo čudovišno s obzirom na navedeni prihod Mikea Hanlona od nešto manje od jedanaest tisuća godišnje.

Znači, toliko ti plaćaju da održavaš svjetionik, Mike, stari moj, pomisli Bili. Isuse Kriste, u nekom si trenutku trebao potražiti povišicu!

Mike reče: „Bili Denbrough, uspješan romanopisac u društvu s malo romanopisaca, a još manje onih koji imaju i dovoljno sreće da žive od svog zanata. Beverly Rogan, koja se bavi odjećom, poslom u kojem ima puno zvanih, ali još manje odabranih. Ona je sad, zapravo, najtraženija kreatorica za srednju trećinu Amerike.“

„Ma nisam to ja“, reče Beverly. Oglasi se nervoznim smijehom i pripali novu cigaretu tinjajućim opuškom prethodne. „To je Tom. Tom je glavni. Bez njega, još bih podstavljala i porubljivala suknje. Ja nemam nikakvog smisla za biznis, čak i Tom to kaže. To je... znate, Tom. I sreća.“ Povuče jedan dug dim, a onda ugasi cigaretu.

„Ja bih rekao da gospa odveć prosvjeduje“, reče Richie prepredeno.

Ona se brzo okrene na stolici i ošine ga pogledom, zajapurena. „Što bi sad to trebalo značiti, Richie Tozieru?“

„Nemoj tuć, gospa Scavlet!“ vikne Richie visokim, drhtavim Glasom kreolskog roba - i u tom trenutku Bili je sablasno jasno vidio dječaka kojeg je nekoć poznavao; nije to bilo samo nakalemljeno prisuće koje vreba ispod odrasle vanjštine Richieja Toziera, već stvorenje gotovo stvarnije od odraslog muškarca. „Nemoj tuć! Donesem im još mentinog čaja, gospa Scavlet! Popiju ga na verandi, tamo je malo ladnije! Nemoj tuć dečka svog!“

„Nemoguć si, Richie“, hladno će Beverly. „Trebao bi odrasti.“

Richie je pogleda, a širok smiješak mu polako izblijedi u nesiguran izraz. „Dok se nisam vratio ovamo,“ reče on, „mislio sam da jesam.“

„Rich, ti si možda najuspješniji DJ u Sjedinjenim Državama“, reče Mike. „L.A. ti je u svakom slučaju u šaci. Povrh toga, imaš dva nacionalna programa, od kojih je jedan top lista četrdeset najslušanijih pjesama, a drugi nešto po imenu Uvrnutih četrdeset -“

„Pripazi, budalo“, reče Richie osornim Glasom gospodina T-ja,⁴⁶ ali je pocrvenio. „Jer bi mogao hodati s licem na leđima. Nemoj da ti šakom operiram mozak. Nemoj da -“

„Eddie,“ nastavi Mike ne obazirući se na Richieja, „ti imaš uhodani biznis za iznajmljivanje limuzina u gradu u kojem se kad čovjek prelazi ulicu gotovo mora laktovima probijati između dugih crnih automobila. U Velikoj jabuci svakog tjedna dvije tvrtke za iznajmljivanje limuzina odlaze u stečaj, ali tebi dobro ide.

Ben, ti si vjerojatno najuspješniji mladi arhitekt na svijetu.“

Ben otvori usta, vjerojatno da bi prosvjedovao, a onda ih naglo ponovno zatvori. Mike im se nasmiješi i raširi ruke: „Ne želim nikog dovesti u neugodnu situaciju, ali želim da sve karte budu na stolu. Ima ljudi koji uspiju kao mladi, a ima i ljudi koji uspiju u visoko specijaliziranim poslovima - da nema ljudi koji uspiju usprkos zakonu vjerojatnosti, pretpostavljam da bi svi ostali već odustali. Da je u pitanju samo jedno ili dvoje među vama, mogli bismo to slobodno pripisati slučajnosti. Ali nije u pitanju samo jedno ili dvoje; u pitanju ste svi vi, a to uključuje i Stana Urisa, koji je bio najuspješniji mlađi računovođa u Atlanti... što znači na cijelom Jugu. Moj je zaključak da se vaš uspjeh temelji na onome što se dogodilo prije dvadeset sedam godina. Da ste tad svi bili izloženi azbestu i dobili rak na plućima, korelacija ne bi bila manje jasna ni manje uvjerljiva. Želi li netko od vas to osporiti?“ On ih pogleda. Nitko ne odgovori.

„Svi osim tebe“, reče Bili. „Što se dogodilo s tobom, Mike?“

„Zar to nije očito?“ On se nasmiješi. „Ja sam ostao ovdje.“

„Ti si održavao svjetionik“, reče Ben. Bili se strelovito okrene da ga pogleda, zaprepašten, ali je Ben netremice zurio u Mikea i nije to primijetio. „Zbog toga se ne osjećam baš sjajno, Mike. Zapravo, zbog tog se osjećam kao govance.“

„Amen“, reče Beverly.

Mike strpljivo odmahne glavom. „Nemate se razloga osjećati krivima, nitko od vas. Mislite li da je to što sam ostao ovdje bio moj izbor, baš kao što je vaš izbor bio - svih vas - da odete? Dovraga, bili smo djeca. Iz ovog ili onog razloga vaši su se roditelji odselili, a vi ste bili dio prtljage koju su ponijeli sa sobom. Moji su roditelji ostali. A je li to zaista bila njihova odluka - ikoga od njih? Mislim da nije. Kako se odlučivalo tko ide a tko ostaje? Je li to bila sreća? Sudbina? Ono? Netko drugi? Ne znam. Ali mi nismo odlučivali. Zato prekinite s tim.“

„Nisi... nisi ogorčen?“ stidljivo upita Eddie.

„Bio sam odveć zauzet da bih bio ogorčen“, reče Mike. „Proveo sam puno vremena promatrajući i čekajući... Mislim da sam promatrao i čekao još i prije nego što sam to znao, ali otprilike posljednjih pet godina bio sam u stanju koje bi se moglo nazvati stanjem pune pripravnosti. Od početka godine vodim dnevnik. A kad čovjek piše, razmišlja intenzivnije... ili možda samo određenije. A jedna od stvari na koju sam utrošio vrijeme pišući i razmišljajući jest i priroda Onoga. Ono se mijenja; to znamo. Mislim da Ono manipulira i ostavlja tragove na ljudima zbog prirode toga što Ono jest - onako kako se može nanjušiti tvora na sebi čak i poslije dugog kupanja, ako ispusti svoj smrdljivi tovar u vašoj blizini. Onako kako vam skakavac ispljune slinu na dlan ako ga uhvatite rukom.“

Mike polako otkopča košulju i širom je rastvori. Oni ugledaju ružičaste škrabotine ožiljka na glatkoj smeđoj koži prsnog koša, između bradavica.

„Onako kako kandže ostavljaju ožiljke“, reče on.

„Vukodlak“, Richie zamalo jaukne. „O Isuse, Veliki Bili, Vukodlak! Kad smo se vratili u Neiboltovu!“

„Što?“ upita Bili. Zvučao je kao čovjek koji se trgnuo iz sna. „Što je, Richie?“

„Zar se ne sjećaš? „

„Ne... a ti?“

„Ja... gotovo da se sjećam...“ Richie utihne; izgledao je i zbunjeno i uplašeno.

„Želiš li reći da taj stvor nije zao?“ Eddie iznenada upita Mikea. Zurio je u ožiljke kao hipnotiziran. „Da je riječ o nekakvom djelovanju... prirodnog poretka stvari?“

„Ono nije dio prirodnog poretka stvari kakav mi razumijemo i odobravamo“, reče Mike zakopčavajući košulju, „i ne vidim razloga da postupamo na temelju ičeg drugog osim na temelju onoga što razumijemo: da Ono ubija, da ubija djecu, i da to nije u redu. Bili je to shvatio prije svih nas. Bili, sjećaš se?“

„Sjećam se da sam želio ubiti Ono“, reče Bili i prvi put (i za vijeke vjekova) on začuje kako ta zamjenica dobiva status vlastite imenice u njegovu glasu. „Ali o toj stvari nisam baš imao neko posebno mišljenje, ako shvaćate što želim reći - htio sam ubiti Ono zato što je Ono ubilo Georgea.“

„I još ga želiš ubiti?“

Bili pažljivo razmisli. Pogleda u svoje raširene ruke na stolu i sjeti se Georgea u žutoj kišnoj kabanici, podignute kapuljače i s čamcem od novina s tankom parafinskom glazurom u jednoj ruci. Pogleda u Mikea.

„V-v-više nego ikad“, reče on.

Mike kimne glavom kao da je to bilo upravo ono što je i očekivao. „Ono je na nama ostavilo svoje tragove. Ono je na nama provelo svoju volju, baš kao što nameće volju cijelom ovom gradiću, iz dana u dan, čak i u onim dugim razdobljima kad Ono spava ili hibernira ili što god Ono radi između svojih... živahnijih razdoblja.“ Mike podigne prst.

„Ali ako je Ono provelo svoju volju na nama, u nekom trenutku, na neki način, i mi smo nametnuli svoju volju njemu. Zaustavili smo Ono prije no što je završilo svoj posao - znam da jesmo. Jesmo li ga oslabili? Ranili? Jesmo li ga, zapravo, zamalo ubili? Mislim da jesmo. Mislim da smo bili tako blizu toga da ga ubijemo da smo otišli misleći da i jesmo.“

„Ali se ni ti ne sjećaš tog dijela, je li?“ upita Ben.

„Ne. Savršeno se jasno sjećam svega do 15. kolovoza 1958. Ali od tada pa do 4. rujna ili otprilike tu negdje, kad je ponovno počela škola, sve je praznina. Nije mračno ili maglovito; potpuno je iščeznulo. S jednim izuzetkom: čini mi se da se sjećam kako Bili vrišti o nekakvim crnim rupama.“

Billova se ruka grčevito trgne i udari u jednu od praznih pivskih boca koja se rasprsne na podu poput bombe.

„Jesi li se porezao?“ upita Beverly. Napola je ustala.

„Ne“, reče on. Glas mu je bio hrapav i suh. Ruke su mu se naježile. Činilo mu se kao da mu je lubanja nekako narasla; osjećao je (crne rupe) kako mu ona pritišće zategnutu kožu lica tupim i neprekidnim otkucajima. „Podići ću - „ reče Beverly.

„Ne, samo sjedi.“ Želio ju je pogledati a nije mogao. Nije mogao skinuti pogleda s Mikea.

„Sjećaš li se crnih rupa, Bili?“ upita Mike tiho.

„Ne“, reče on. U ustima je imao osjećaj kao kad je njegov zubar bio malo odveć izdašan s novokainom.

„Sjetit ćeš se.“

„Nadam se da neću.“

„Ipak hoćeš“, reče Mike. „Ali zasad... ne. Ni ja. Sjeća li se itko od vas?“ Jedno po jedno oni odmahnu glavom.

„Ali smo nešto učinili“, reče Mike tiho. „U nekom smo trenutku uspjeli očitovati neku vrstu grupne volje. U nekom smo trenutku postigli posebno razumijevanje, svjesno ili nesvjesno.“ Promeškolji se nemirno. „Bože, da je barem i Stan ovdje. Osjećam da bi Stan, sa svojim sređenim umom, imao nekakvu ideju.“

„Možda ju je i imao“, reče Beverly. „Možda se zbog toga ubio. Možda je shvatio da magija, ako je tad nje i bilo, neće djelovati na odrasle.“

„Ja ipak mislim da bi mogla“, reče Mike. „Zato što postoji još nešto što nam je zajedničko. Pitam se je li se itko od vas dosjetio što je to.“

Sad je Bili bio na redu da otvori usta pa da ih ponovno zatvori.

„Samo naprijed“, reče Mike. „Ti znaš što je to. Vidim ti na licu.“

„Nisam siguran da znam,“ odgovori Bili, „ali mislim da smo svi b-b-bez djece. Je li t-t-tako?“

Nastane trenutak preneražene tišine.

„Aha“, reče Mike. „To je to.“

„Svemogući Bože!“ progovori Eddie ogorčeno. „Za Boga miloga, kakve to ima veze s cijenom graha u Peruu? Odakle ti ideja da svi na svijetu moraju imati djecu? To je ludost!“

„Imate li ti i tvoja žena djece?“ upita Mike.

„Ako si vodio evidenciju o svima nama onako kako kažeš da jesi, onda dobro znaš da nemamo. Ali i dalje tvrdim da to ama baš ništa ne znači.“

„Jeste li pokušali imati djecu?“

„Ne koristimo se sredstvima za kontrolu začeća, ako na to misliš.“ Eddie je govorio sa čudnovato dirljivim dostojanstvom, ali su mu se obrazi zarumenjeli. „Ali je moja žena malo... ma, dovraga. Jako je debela. Išli smo k liječnici i ona nam je rekla da moja žena možda nikad neće imati djecu ako malo ne smršavi. Jesmo li zbog toga kriminalci?“

„Polako, Edsić“, umirivao ga je Richie i nagnuo se prema njemu.

„Ne zovi me Edsić i da me se nisi usudio štipnuti za obraz!“ vikne on i ustremi se na Richieja. „Znaš da to mrzim! Uvijek sam to mrzio! „

Richie ustukne, trepćući.

„Beverly?“ upita Mike. „A ti i Tom?“

„Nemamo djece“, reče ona. „A i ne rabimo kontracepciju. Tom želi djecu... a želim ih i ja, naravno“, doda žurno, brzo ih pogledavši. Bili pomisli kako su joj oči nekako previše sjajne, gotovo poput očiju dobre glumice. „Samo što se još nije zalomilo.“

„Jeste li prošli sve one pretrage?“ upita je Ben.

„O da, naravno“, reče ona i oglasi se smijehom koji je bio gotovo hihot.

I u jednom od onih spoznajnih skokova koji se ponekad događaju ljudima obdarenima kako radoznalošću tako i senzibilitetom, Bili odjednom shvati puno toga o Beverly i njezinu suprugu Tomu, navodno 'najsjajnijem muškarcu na svijetu'. Beverly je išla na pretrage plodnosti. 'Najsjajniji muškarac na svijetu' odbio je makar i na trenutak pomisliti da nešto možda nije u redu s njegovom spermom koja se spravlja u njegovim svetim mošnjama.

„A ti i tvoja žena, Veliki Bille?“ upita Rich. „Pokušavali ste?“

Svi ga radoznalo pogledaju... zato što je njegova žena bila netko njima poznat. Audra nije bila najpoznatija ili najomiljenija glumica na svijetu, ali svakako se ubrajala u konvertibilnu valutu slavnih koja je u drugoj polovici dvadesetog stoljeća nekako zamijenila talent kao platežno sredstvo; u časopisu People objavljena je njezina fotografija s kratkom kosom, a tijekom iznimno dosadnog boravka u New Yorku (predstava u kojoj je željela glumiti na Off Broadwayu je propala) tjedan je dana nastupala u kvizu Hollywood Squares usprkos usrdnim prigovorima njezina agenta. Ona je bila neznanka čije im je ljupko lice bilo poznato. Billu se učini da je Beverly posebno znatiželjna.

„Pokušavali smo s vremena na vrijeme u posljednjih šest godina“, reče Bili. „Prije otprilike osam mjeseci to je odgođeno, zbog filma na kojem radimo - zove se Soba na tavanu. „

„Znaš, mi svakog dana emitiramo kratku zabavnu emisiju, od pet i petnaest do pola šest poslije podne“, reče Richie. „Zove se Gledajući zvijezde. Oni su baš prošli tjedan imali prilog o tom filmu, u stilu, muž i žena sretno surađuju. Spomenuli su vaša imena, a ja to uopće nisam povezao. Čudno, zar ne?“

„Vrlo“, reče Bili. „Dakle, Audra je rekla da bi se nama - poznatim pehistima - moglo zalomiti da ona zatrudni dok smo u pretprodukciji, pa da deset tjedana mora istodobno naporno glumiti i svako jutro povraćati. Ali želimo djecu, da. Svojski smo se trudili.“

„Išli ste na testove plodnosti?“ upita Ben.

„Aha. Prije četiri godine, u New Yorku. Liječnici su u Audrinoj maternici našli mali dobroćudni tumor i rekli da je sretna okolnost da ga se otkrilo, budući da bi on, premda ne bi mogao onemogućiti začeće, mogao skriviti izvanmatemičnu trudnoću. No, i ona i ja možemo imati djecu.“

Eddie ponovi tvrdoglavo: „To ama baš ništa ne dokazuje. „

„Premda daje misliti“, promrmlja Ben.

„Kod tebe nije bilo malih nezgoda, Ben?“ upita Bili. Prenerazi se i razveseli kad shvati da su njegova usta Bena umalo nazvala Plastom.

„Nisam se ženio, uvijek sam pazio, i nije bilo tužbi za utvrđivanje očinstva“, reče Ben. „Osim toga, mislim da ne postoji način da se to ustanovi.“

„Hoćete li čuti smiješnu priču?“ upita Richie. Smiješio se, ali mu u očima nije bilo veselja.

„Naravno“, reče Bili. „Priče su ti uvijek išle od ruke, Richie.“

„E jesi dupeglavac“, reče Richie Glasom irskog policajca. Bio je to sjajan Glas irskog policajca.

Napredovao si iznad svih očekivanja, Richie, pomisli Bili. Kao dijete, nisi mogao oponašati irskog policajca ma koliko se trudio. Osim jednom... ili dvaput... kad (crne rupe?) je to bilo?

„Moje dupe a tvoja glava, imaj to na pameti, lijepi moj.“

Ben Hanscom se odjednom uhvati za nos i poviče visokim, treperavim dječačkim glasom: „Bi-bip, Richie! Bi-bip!“

Trenutak potom, smijući se, Eddie se uhvati za nos i pridruži mu se. Beverly učini to isto.

„No dobro! No dobro!“ vikne Richie, smijući se i sam. „Dobro, predajem se ! Za ime Isusovo!“

„Čovječe“, reče Eddie. Onemoćalo se svali natrag u stolicu, smijući se tako jako da je gotovo zaplakao. „Sredili smo te, Laprdalo. Ovog si se dobro sjetio, Ben.“

Ben se smješkao, ali je djelovao pomalo zbunjeno.

„Bi-bip“, reče Bev i zahihoće. „Sasvim sam zaboravila na to. Uvijek smo ti bipkali, Richie.“

„Nikad niste cijenili istinski talent, i to je sve“, reče Richie ležerno. Kao i nekad, mogao si ga izbaciti iz ravnoteže, ali je on bio poput jedne od onih lutaka Joea Palooka⁴⁷ na napuhavanje s pijeskom u podnožju - gotovo odmah bi se uspravio. „To je bio jedan od tvojih malih priloga Klubu gubitnika, zar ne, Plaste?“

„Aha, valjda.“

„Kakvog li čovjeka!“ reče Richie drhtavim glasom punim strahopoštovanja, a onda se počne klanjati po muslimanski preko stola, gotovo zabadajući nos u veliku šalicu pri svakom saginjanju. „Kakvog li čovjeka! Dječice moja, kakvog li čovjeka!“

„Bi-bip, Richie“, reče Ben ozbiljno, a onda prasne u smijeh punim baritonom koji nije bio nimalo nalik njegovu treperavu glasu iz djetinjstva. „Ista stara ptica trkačica.“

„Hoćete li čuti tu priču ili nećete?“ upita Richie. „Hoću reći, meni je svejedno. Samo vi bipkajte. Mogu ja podnijeti uvrede. Ta pred vama je čovjek koji je intervjuirao Ozzieja Osbornea.“

„Pričaj“, reče Bili. Pogleda u Mikea i primijeti da Mike djeluje raspoloženije - ili opuštenije - nego kad je objed počeo. Je li to bilo zato što je primijetio gotovo nesvjesno zbijanje redova, neku vrstu vraćanja u stare uloge što se gotovo nikad ne događa kad se sastane staro društvo? Billu se učini da je tako. I on pomisli: Ako postoje određeni preduvjeti za vjerovanje u magiju koji omogućuju njezinu uporabu, onda će se možda ti preduvjeti neumitno posložiti sami od sebe. To nije bila naročito utješna pomisao. Zbog nje se osjećao kao netko privezan za vrh daljinski navođenog projektila.

Bi-bip, da ne bi.

„Dakle,“ govorio je Richie, „mogao bih priču učiniti dugom i tužnom, ili vam dati strip-verziju Blondie i Dagwood⁴⁸, ali ću se odlučiti za nešto između. Godinu dana nakon što sam se preselio u Kaliforniju, upoznao sam jednu djevojku i prilično smo se zapalili jedno za drugo. Počeli smo zajedno živjeti. Ona je najprije bila na piluli, ali joj je od nje gotovo stalno bilo zlo. Govorila je da će nabaviti dijafragmu, ali ja nisam bio naročito lud za tim - upravo su se u novinama počeli pojavljivati prvi napisi o tome kako ona možda i nije baš najpouzdanija.

Puno smo pričali o djeci, i prilično čvrsto odlučili da ih ne želimo imati makar i ozakonili našu vezu. Neodgovorno je donositi djecu na tako usran, opasan, prenapučen svijet... bla-bla-bla, truć-truć, postavit ćemo bombu u muški zahod Bank of America a onda ćemo se vratiti u gajbu i malo se napušiti, i razgovarati o razlici između maoizma i trockizma, ako shvaćate što želim reći.

Ili sam možda prestrog prema oboma. Jebiga, pa bili smo mladi i u razumnoj mjeri idealisti. Rezultat toga je bio taj da sam si dao presjeći žice, kako to raja s Beverly Hillsa kaže svojim nepogrešivim osjećajem za vulgarni šik. Operacija je prošla bez problema i ja nisam imao negativnih posljedica. A može ih biti, da znate. Imao sam prijatelja kome su se jaja napuhnula otprilike do veličine guma za Cadillac iz 1959. Namjeravao sam mu za rođendan pokloniti par hozentregera i dvije bačve - nešto kao dizajnerski potpasač za kilu - ali su mu dotad već splasnula.“

„A sve u skladu s tvojim uobičajenim taktom i poštovanjem za tuđe dostojanstvo“, primijeti Bili i Beverly se ponovno počne smijati.

Richie im uputi širok, iskren osmijeh. „Bili, hvala ti za ove riječi potpore. U tvojoj posljednjoj knjizi riječ 'jebati' upotrijebljena je dvije stotine i šest puta. Brojio sam.“

„Bi-bip, Laprdalo“, svečano će Bili i svi se nasmiju. Bili shvati da mu je gotovo nemoguće povjerovati da su prije manje od deset minuta razgovarali o mrtvoj djeci.

„Samo ti nastavi, Richie“, reče Ben. „Otkucava kasni sat.“

„Sandy i ja živjeli smo zajedno dvije i pol godine“, nastavi Richie. „Dvaput smo bili jako blizu toga da se oženimo. No kako se ispostavilo, pretpostavljam da smo jedno drugome uštedjeli puno boli i sranja oko podjele zajedničke bračne stečevine time što smo pustili da sve ostane jednostavno. Ona je dobila ponudu da pristupi nekoj pravničkoj tvrtki u Washingtonu otprilike u vrijeme kad sam ja dobio ponudu da dođem u KLAD kao vikend-DJ - ništa veliko, ali ipak noga u vratima. Rekla mi je da je to njezina velika šansa i da sam najbezosjećajnija muška šovinistička svinja u Sjedinjenim Državama kad je ne podupirem, a osim toga joj je ionako dosta Kalifornije. Ja sam joj rekao da se i meni ukazala prilika. Pa smo to pretresali, pa smo se jedno na drugo istresali i na kraju sveg tog natezanja, Sandy je otišla.

Otprilike godinu dana potom, odlučio sam pokušati poništiti vazektomiju. Bez nekog stvarnog razloga, a i znao sam po onome što sam pročitao da su izgledi prilično slabi, ali pomislim - dovraga sve.“

„Jesi li tad hodao s nekim?“ upita Bili.

„Ne - to je ono najsmješnije u svemu tome“, reče Richie, mršteći se. „Samo sam se jednog dana probudio s tom... ne znam... fiksidejom da se ponovno operiram.“

„Sigurno si bio lud“, reče Eddie. „Totalna anestezija umjesto lokalne? Kirurški zahvat? Možda tjedan dana boravka u bolnici poslije toga?“

„Aha, liječnik mi je sve to rekao“, odgovori Richie. „A ja sam mu rekao da svejedno želim da to učini. Ne znam zašto. Liječnik me upitao shvaćam li da će posljedice operacije sigurno biti bolne, a rezultati u najboljem slučaju izvjesni koliko i pismo-glava. Rekao sam da razumijem. On reče, u redu, i ja ga upitam kad - smatrao sam što prije, to bolje. I tako on reče, polako, sinko, polako, prvi je korak da ti se uzme uzorak sperme kako bi se utvrdilo je li operacija nužna. Ja rekoh: 'Ma dajte, imao sam test poslije vazektomije. Uspjela je.' On mi reče da se ponekad kanali sami od sebe povezu. 'A joj!' kažem ja. 'To mi nitko nikad nije rekao.' On reče da su izgledi zaista vrlo mali - zapravo infinitezimalni - ali budući da je posrijedi tako zahtjevna operacija, trebalo bi provjeriti. I tako upadnem u muški zahod s katalogom Frederick's of Hollywood⁴⁹ i prošećem kožicu u papirnatu šalicu.“

„Bi-bip, Richie“, reče Beverly.

„Aha, imaš pravo“, reče Richie. „Ono o katalogu Frederick's je laž - u liječničkim ordinacijama nikad se ne može naći nešto tako dobro. Dakle, doktor me nazove tri dana poslije i upita me što želim prvo čuti, dobru vijest ili lošu.

'Da čujem najprije dobru vijest', kažem ja.

'Dobra je vijest da operacija neće biti potrebna', reče on. 'A loša je vijest da vas svatko s kime ste legli u krevet u posljednje dvije ili tri godine može bez problema tužiti za priznavanje očinstva.'

'Je li vi to meni govorite ono što mislim da mi govorite?' upitam ga ja.

'Govorim vam da vi ne ispaljujete ćorke i da je već izvjesno vrijeme tako“, reče on. 'U vašem uzorku sperme ima na milijune malih migoljavaca. Richarde, vašim danima pustopašnog i bezbrižnog igranja mame i tate privremeno je došao kraj.'

Zahvalim mu pa spustim slušalicu. Zatim nazovem Sandy u Washington.

'Rich!' kaže mi ona“, i Richiejev glas odjednom postane glas njegove djevojke Sandy koju nitko od njih nikad nije upoznao. To nije bilo oponašanje, pa čak ni sličnost; bilo je to poput audioslike. „'Baš super da si se javio! Udala sam se!'

'Aha, super', rekoh ja. 'Trebala si mi javiti. Poslao bih ti mikser.'

Ona će: 'Isti stari Richie, uvijek pun štosova.'

A ja rekoh: 'Naravno, isti stari Richie, uvijek pun štosova. Uzgred, Sandy, nisi slučajno rodila ili nešto slično nakon što si otišla iz L.A.-a? Ili možda neplanirani ab ili tako nešto?'

'To ti baš i nije štos, Rich', reče ona i ja osjetim da će mi spustiti slušalicu, pa joj rekoh što se dogodilo. Ona se počne smijati, samo što se ovaj put smijala od srca - smijala se onako kako sam se ja uvijek smijao s vama, kao da joj je netko ispričao najsmješniji vic na svijetu. I tako, kad je najzad usporila, ja je upitam za ime Boga što je sad u tome toliko smiješno. 'Predivno', kaže ona. 'Ovaj put vic je na tvoj račun. Poslije svih ovih godina vic je najzad na račun CD Toziera. Koliko si kopiladi posijao nakon što sam otišla na Istok, Rich?'

'Po tome zaključujem da još nisi iskusila radosti majčinstva?' upitam ja nju.

'Termin mi je u srpnju', kaže ona. 'Jesi li imao još pitanja?'

'Aha', kažem ja. 'Kad si promijenila mišljenje o nemoralnosti donošenja djece na ovako nemoralan svijet?'

'Kad sam naposljetku srela muškarca koji nije govno', odgovori mi ona i spusti slušalicu.“

Bili se počne smijati. Smijao se dok mu suze nisu potekle niz obraze.

„Aha“, reče Richie. „Mislim da je tako brzo prekinula vezu kako bi njezina bila posljednja, ali je mogla ostati na vezi cijeli dan. Ja znam kad sam nadigran. Vratim se tjedan dana nakon toga onom liječniku i upitam ga može li biti malo jasniji glede izgleda takve vrste spontane regeneracije. On reče da je porazgovarao s nekoliko kolega o toj stvari. Ispostavilo se da je u trogodišnjem razdoblju, od 1980. do 1982., kalifornijska filijala AMA-e⁵⁰ zabilježila dvadeset tri slučaja spontane regeneracije.

Za šest se ispostavilo da su u pitanju bile loše izvedene operacije. Šest su bile ili podvale ili prijevare - tipovi koji su željeli nekom liječniku odgristi zalogaj s bankovnog računa. Dakle, jedanaest stvarnih slučajeva u tri godine.“

„Jedanaest od koliko?“ upita Beverly.

„Dvadeset osam tisuća šest stotina osamnaest“, mimo će Richie. Muk za stolom.

„Što znači da sam potukao visinu oklada za Irish Sweepstakes⁵¹,“ reče Richie, „a svejedno sam bez djeteta. Jesi li sad sretan, Edsić?“

Eddie počne tvrdoglavo: „To svejedno ne dokazuje -“

„Ne,“ reče Bili, „ne dokazuje baš ništa. Ali svakako ukazuje na vezu. Pitanje je, što sada? Jesi li razmišljao o tome, Mike?“

„Razmišljao sam, naravno,“ reče Mike, „ali je bilo nemoguće odlučiti bilo što prije nego što se svi ponovno ne okupite i porazgovarate, ovako kako to i činite. Nije bilo načina da predvidim kako će proteći ovo okupljanje prije nego što je do njega zaista i došlo.“

Načinio je dugu stanku, gledajući ih zamišljeno.

„Imam ideju,“ reče on, „ali prije no što vam kažem što je posrijedi, mislim da se moramo suglasiti oko toga hoćemo li nešto poduzeti ili nećemo. Želimo li ponovno pokušati ono što smo već jednom pokušali? Želimo li ponovno pokušati ubiti Ono? Ili ćemo podijeliti račun na šest dijelova i vratiti se svom dosadašnjem životu?“

„Čini se -“ zausti Beverly, ali Mike odmahne glavom. Još nije završio.

„Morate shvatiti da je nemoguće predvidjeti naše izglede za uspjeh. Znam da oni nisu dobri, baš kao što znam da bi bili malo bolji da je i Stan ovdje. I dalje ne baš naročiti, ali bolji. Bez Stana, krug koji smo načinili onog dana, je prekinut. Mislim da s prekinutim krugom ne možemo uništiti Ono, pa čak ni otjerati ga na određeno vrijeme, kao što smo onomad učinili. Mislim da će nas Ono ubiti, jednog po jednog, i to vjerojatno na krajnje užasne načine. Kao djeca, zatvorili smo krug na neki način koji čak ni sad ne shvaćam. Mislim da ćemo, ako se dogovorimo da ćemo nastaviti započeto, morati pokušati oblikovati manji krug. Ne znam može li se to izvesti. Moglo bi se dogoditi da pomislimo da smo to učinili, a potom shvatimo - kad bude prekasno - da je... pa, prekasno.“

Mike se ponovno zagleda u njih očiju upalih i umornih na smeđem licu. „Zato mislim da najprije trebamo glasati. Ostati i ponovno pokušati ili otići kući. To su opcije. Ovdje sam vas doveo snagom davnog obećanja za koje nisam bio ni siguran da ćete ga se sjetiti, ali snagom tog obećanja ne mogu vas zadržati ovdje. Posljedice toga bile bi gore i brojnije.“

On pogleda Billa i u tom trenutku Bili shvati što slijedi. Strepio je od toga, bio bespomoćan da to spriječi, a onda s istim osjećajem olakšanja kakvo je zamišljao da obuzima samoubojice kad podignu ruke s upravljača jurećeg automobila i njima pokriju oči, on se s time pomiri. Mike ih je doveo ovamo, Mike im je sve jasno izložio... a sad se odriče plašta vođe. Namjerava vratiti taj plašt osobi koja ga je nosila 1958. godine.

„Što kažeš, Veliki Bille? Postavi pitanje.“

„Prije no što to učinim,“ reče Bili, „razumijete li svi pitanje? Bev, ti si htjela nešto reći.“

Ona odmahne glavom.

„U redu. P-p-pretpostavljam da je pitanje ostajemo li i borimo se ili zaboravljamo cijelu stvar? Tko glasa za ostanak?“

Nitko za stolom ne pomakne se nekoliko sekundi i Billa to podsjeti na aukcije na kojima je bio, kad bi se cijena nekog predmeta naglo vinula, nebu pod oblake, pa su oni koji više nisu htjeli licitirati gotovo doslovce izigravali kipove, bojeći se počešati ili otjerati muhu s vrha nosa, iz straha i da će voditelj aukcije to protumačiti kao dodatnih pet ili dvadeset pet tisuća.

Bili pomisli na Georgieja, na Georgieja koji nikome nije želio zlo, koji je samo želio izaći iz kuće poslije cijelog tjedna provedenog između četiri zida, na Georgieja ozarena lica, s čamcem od novina u jednoj ruci, dok drugom zakopčava žutu kabanicu, na Georgieja koji mu zahvaljuje... a onda se saginje i ljubi Billov vrućicom zagrijan obraz: Hvala ti, Bili. Lijep je to čamac.

Osjeti kako u njemu buja stari gnjev, ali je sad bio odrasliji i šire sagledavao stvari. Sad nije bila riječ samo o Georgieju. Užasavajući niz imena promaršira mu kroz glavu: Betty Ripsom, pronađena zaleđena u zemlji, Cheryl Lamonica, izvučena iz Kenduskeaga, Matthew Clements, strgnut s tricikla, Veronica Grogan, devetogodišnjakinja nađena u kanalizaciji, Steven Johnson, Lisa Albrecht, svi ostali, i sam Bog zna koliko još nestalih.

On polako podigne ruku i reče: „Ubijmo Ono. Ovaj put ga zaista ubijmo.“ Na trenutak mu je ruka tamo visjela osamljena, poput ruke jedinog učenika u razredu koji zna odgovor, onog kojeg ostala djeca mrze. A onda Richie uzdahne, podigne ruku i reče: „Dovraga sve. Ne može biti gore od intervjua s Ozziejem Osborneom.“

Beverly podigne ruku. Boja joj se sad vratila u obraze, ali u grozničavim mrljama koje su joj gorjele duž jagodica. Izgledala je istodobno silno uzbuđeno i nasmrt prestrašeno.

Mike podigne ruku. Ben podigne svoju.

Eddie Kaspbrak je sjedio zavaljen u stolcu i izgledao kao da se želi stopiti s njom i tako iščeznuti. Njegovo lice, mršavo i nježno, bilo je jadno i uplašeno kad je pogledao najprije desno pa lijevo, a zatim ponovno u Billa. Na trenutak Bili je bio uvjeren da će Eddie odgurnuti stolicu, ustati i izjuriti iz prostorije ne osvrćući se. A onda on podigne jednu ruku u zrak, a drugom čvrsto ugrabi aspirator.

„Tako valja, Edsić“, reče Richie. „Ovaj se put mogu okladiti da će stvarno pasti neko keherenje.“

„Bi-bip, Richie“, reče Eddie drhtavim glasom.

6

Za Gubitnike šećer na kraju

„I ŠTO SI TO SMISLIO, M1KE?“ UPITA BILL. RASPOLOŽENJE POREMETI DOLAZAK

Rose, domaćice, koja je donijela posudu s kineskim kolačićima za gatanje⁵². S pomnjivo uljudnim pomanjkanjem znatiželje, ona pogleda u šestero ljudi koji su držali ruke u zraku. Oni ih hitro spuste i nitko ne reče ništa sve dok Rose nije ponovno otišla.

„Sasvim jednostavna ideja,“ reče Mike, „ali mogla bi biti i prilično opasna.“

„Van s njom“, reče Richie.

„Mislim da bismo se ostatak dana trebali razići. Mislim da bi se svatko od nas trebao vratiti na ono mjesto u Derryju kojeg se najbolje sjeća... ne računajući Jalovinu. Mislim da nitko od nas ne bi trebao tamo otići - ne još. Shvatite to kao turistički obilazak grada, ako želite.“

„A koja bi bila svrha toga, Mike?“ upita Ben.

„Nisam potpuno siguran. Morate shvatiti da se poprilično ravnam prema intuiciji - „

„Ali koja ima ujedno i dobar ritam na koji se može zaplesati“, reče Richie.

Ostali se nasmiješe. Mike to ne učini, nego kimne glavom. „Moglo bi se i tako reći. Ravnati se prema intuiciji i jest kao hvatati ritam i plesati na njega. Služiti se intuicijom problem je za odrasle ljude i to je glavni razlog zbog kojeg ja mislim da je to možda najbolje za nas. Ta djeca se ravnaju prema njoj u osamdeset posto slučajeva, barem do otprilike svoje četrnaeste godine.“

„Govoriš o ponovnom uživljavanju u situaciju“, reče Eddie.

„Pretpostavljam. U svakom slučaju, to vam je ta moja ideja. Ako vam ne padne na pamet nijedno određeno mjesto, prepustite se da vas noge nose pa ćete vidjeti kamo će vas odvesti. A poslije ćemo se sastati večeras, u knjižnici, i porazgovarati o onome što se dogodilo.“

„Ako se nešto dogodi“, reče Ben.

„O, ja mislim da hoće.“

„Što na primjer?“ upita Bili.

Mike odmahne glavom. „Nemam pojma. Mislim da će to što će nam se dogoditi najvjerojatnije biti neugodno. Mislim da je moguće čak i da se netko od nas večeras ne pojavi u knjižnici. Nemam razloga da tako mislim... osim ponovno te intuicije.“ Te njegove riječi poprati tajac.

„Zašto sami?“ upita Beverly naposljetku. „Ako ovo trebamo izvesti kao grupa, zašto želiš da počnemo sami, Mike? Pogotovo ako se ispostavi da je rizik tako velik kao što ti misliš?“

„Mislim da ja mogu na to odgovoriti“, reče Bili.

„Samo naprijed, Bili“, reče Mike.

„Sve ovo je počelo za svakog od nas posebno“, Bili reče Beverly. „Ne sjećam se svega - ne još - ali se sjećam toliko. Fotografija koja je oživjela u Georgeovoj sobi. Benova mumija. Gubavac kojeg je Eddie vidio ispod trijema u Neiboltovoj. Mike koji je ugledao krv na travi blizu Kanala u parku Bassey. Pa ptica... bila je tu i nekakva ptica, zar ne, Mike?“

Mike smrknuto kimne glavom.

„Velika ptica.“

„Da, ali ne tako simpatična kao ona iz Ulice Sezam.“

Richie neobuzdano zahihoće. „Derryjev odgovor na jedno dobro okidanje Jamesa Browna! O dječice, jesmo li Božja djeca ili nismo!“

„Bibip, Richie“, reče Mike i Richie utihne.

„Za tebe je Ono bio glas iz cijevi i krv koja je došla iz odvoda“, reče Bili Beverly. „A za Richieja...“ Ali on tu zašuti, zbunjen.

„Ja sam jamačno iznimka koja potvrđuje pravilo, Veliki Bille“, reče Richie. „Prvi put kad sam tog ljeta došao u dodir s nečim uvrnutim - mislim, prvom ligom uvrnutog - bilo je u Georgeovoj sobi, s tobom. Kad smo onog dana ti i ja otišli k tebi kući i prelistali njegov album. Slika Center Streeta pokraj Kanala je oživjela. Sjećaš se?“

„Da“, reče Bili. „Ali jesi li siguran da nije bilo ničeg prije toga, Richie? Baš ničeg?“

„Ja...“ Nešto zatreperi u Richiejevim očima. On reče polako: „Pa, bilo je onog dana kad su me ganjali Henry i njegovi kompići - prije završetka škole, to je tad bilo, a ja sam im uspio pobjeći na odjelu s igračkama u robnoj kući Freese's. Prošao sam pokraj City Centera i neko vrijeme sjedio na klupi u parku i učinilo mi se da vidim... ali bilo je to samo nešto što sam sanjao.“

„Što to?“ upita Beverly.

„Ništa“, reče Richie, gotovo grubo. „San. Zaista.“ Pogleda u Mikea. „Premda, nemam ništa protiv šetnje. Da mi brže prođe poslijepodne. Razgledavanje zavičaja.“

„Znači, dogovorili smo se?“ Oni kimnu glavama. „A u knjižnici ćemo se naći večeras u... kad ti predlažeš, Mike?“

„Sedam sati. Pozvonite ako zakasnite. Knjižnica se radnim danom do početka ljetnih praznika zatvara u sedam.“

„Neka bude sedam“, reče Bili i ozbiljno ih promotri. „I pazite se. Ne zaboravite da nitko od nas zapravo ne zna što r-r-radimo. Smatrajte ovo izviđanjem. Ugledate li nešto, nemojte se dati uvući u sukob. Bježite.“

„I'm a lover, not a fighter“, reče Richie sanjivim glasom Michaela Jacksona.

„Pa, ako namjeravamo to učiniti, trebali bismo krenuti“, reče Ben. Blijed osmijeh zadigne mu lijevi kut usta. Bio je više gorak nego veseo. „Premda, nek me vrag odnese ako vam u ovom trenutku mogu reći kamo idem, ako je Jalovina otpisana. Za mene je to bilo najbolje - kad sam s vama odlazio tamo.“ Njegove oči svrnu pogled na Beverly, zadrže se tamo trenutak, pa krenu dalje. „Ne mogu se sjetiti nijednog drugog mjesta koje mi jako puno znači. Vjerojatno ću procunjati po gradu nekoliko sati, razgledavati građevine i sve promatrati novim očima.“

„Već ćeš naći mjesto na koje ćeš otići, Plaste“, reče Richie. „Posjeti neke od svojih nekadašnjih opskrbnih postaja prehrambenim artiklima i natankaj se.“

Ben se nasmije. „Moj se kapacitet jako smanjio u odnosu na onaj koji sam imao s jedanaest godina. Toliko sam sit da ćete me možda morati otkotrljati odavde.“

„Pa, ja sam spreman“, reče Eddie.

„Stanite malo!“ vikne Beverly kad su počeli odmicati stolce. „Kolačići za gatanje! Ne zaboravite ih!“

„Aha“, reče Richie. „Već vidim svoj. USKORO ĆE VAS POJESTI VELIKO ČUDOVIŠTE. ŽELIM VAM UGODAN DAN.“

Oni se nasmiju i Mike pruži zdjelicu s kolačićima Richieju, koji uzme jedan, a potom pošalje zdjelicu dalje oko stola. Bili primijeti da nitko nije razlomio svoj kolačić dok svi nisu uzeli po jedan; sjedili su s kolačićima u obliku šešira pred sobom, ili ih držali u ruci, i još dok je Beverly, i dalje se smiješeći, uzimala svoj, Bili osjeti kako mu se u grlu nadiže krik: Ne! Ne, ne čini to, to je dio Onoga, vrati ga, ne diraj ga!

Ali je bilo prekasno. Beverly je prelomila svoj, Ben je sa svojim činio isto, Eddie je svoj rezao rubom vilice, a trenutak prije nego što se Beverlyn osmijeh pretvorio u grimasu užasa, Bili je imao vremena pomisliti: Znali smo, nekako smo znali, zato što nitko nije zagrizao u svoj kolačić. To bi bilo normalno, ali nitko to nije učinio. Nekako, nekim se svojim dijelom i dalje sjećamo... svega.

I on shvati da je to nesvjesno znanje na neki način najstravičnije od svega; ono je govorilo, riječitije no što je Mike mogao, o tome koliko je izvjesno i duboko Ono dirnulo svakog od njih... i koliko je njegov dodir i dalje na njima.

Krv šikne iz Beverlyna kolačića kao iz prerezane arterije. Poprska je po ruci, a onda brizne na bijeli stolnjak kojim je bio pokriven stol, načinivši na njemu žarkocrvenu mrlju koja se upije i raširi u grabljive ružičaste prste.

Eddie Kaspbrak ispusti prigušen krik i odgurne se od stola tako iznenadno u zgađenom kolopletu ruku i nogu da mu se stolica zamalo prevrnula. Ogroman kukac, ružne žutosmeđe hitinske ljuske, probijao se iz njegova kolačića kao iz čahure. Njegove oči kao od opsidijana zurile su slijepo preda se. Kad je jurnuo prema Eddiejevu tanjuriću za maslac i kruh, mrvice kolačića padnu s njegovih leđa u obliku lagahnog pljuska koji je Bili jasno čuo i koji se vratio da ga progoni u snovima dok je kasnije tog poslijepodneva malo zadrijemao. Kad se kukac sasvim ispilio, protrljao je stražnje noge, proizvevši pritom suh i šupalj zuj, i Bili shvati da je to neka vrsta užasnog cvrčka-mutanta. S mukom se odvuče do ruba posude i prevrne na leđa na stolnjak.

„O Bože!“ izusti Richie zagušenim glasom. „O Bože, Veliki Bille, to je oko, dragi Bože, to je oko, jebote - „

Billova se glava hitro okrene i on ugleda kako Richie bulji u svoj kolačić, usana zategnutih sa zuba u nekakvom mučnom ceru. Komad glazirane površine njegova kolačića pao je na stolnjak, otkrivši rupu iz koje je staklastom usiljenošću zurila ljudska očna jabučica. Mrvice kolačića bile su rasute po praznoj smeđoj šarenici i zarivene u bjeloočnicu.

Ben Hanscom baci svoj kolačić - nije to bio smišljen pokret već zaprepaštena reakcija nekoga tko je potpuno iznenađen nečim gadljivim. Dok se njegov kolačić kotrljao po stolu, Bili u njegovoj šupljini ugleda dva zuba, korijena tamnih od usirene krvi. Kotrljali su se i sudarali poput sjemenki u šupljoj tikvi.

On ponovno pogleda u Beverly i ugleda kako ona uzima dah da vrisne. Oči su joj bile prikovane za stvar koja je izmiljela iz Eddiejeva kolačića, stvar koja je sad migoljila tromim nožicama ležeći prevrnuta na stolnjaku.

Bili se pokrene - bez razmišljanja, čista reakcija. Intuicija, pomisli on sluđeno kad je srnuo sa svog mjesta i poklopio Beverlyna usta rukom trenutak prije nego što je uspjela ispustiti krik. Eto, postupam po intuiciji. Mike bi se trebao ponositi mnome.

Ono što je izašlo iz Beverlynih usta nije bio vrisak već prigušeno: „Mmmmf! „ Eddie je ispuštao one pišteće zvukove kojih se Bili tako dobro sjećao.

S njim neće biti problema, dobro će potegnuti iz starog plućnog usisivača i Eddie će biti dobro. Dobro ko ptica, rekao bi Freddie Firestone, i Bili se upita - ne prvi put - zašto se u ovakvim trenucima čovjeku motaju po glavi tako blesave misli.

On pogledom ošine ostale, i ono što izađe iz njegovih usta bilo je još nešto od onog ljeta, nešto što je zazvučalo ujedno nemoguće arhaično i sasvim primjereno:

„Kuš! Svi vi! Ni glasa! Da ste bili kuš!“

Rich rukom obriše usta. Mikeova boja lica postala je prljavosiva, ali on Billu kimne glavom. Svi se odmaknu od stola. Bili nije razlomio svoj kolačić, ali je sad primijetio kako mu se rubovi polako miču unutra-van - nadižu i spuštaju, nadižu i spuštaju - kako njegov „fant“ pokušava šmugnuti.

„Mmmmmmmmpf!“ ponovno reče Beverly u njegovu ruku, golicajući mu dlan dahom. „Kuš, Bev“, reče on i makne ruku.

Njezino lice kao da se pretvorilo u oči. Usta su joj se trzala. „Bili... Bili, jesi li vidio...“ Pogled joj odluta natrag prema cvrčku, a onda se prikuje za nj. Cvrčak kao da je ugibao. Njegove naborane oči zurile su u nju i Beverly uskoro počne stenjati.

„P-p-prestani s tim“, reče Bili mrko. „Primakni se stolu.“

„Ne mogu, Billy, ne mogu se približiti toj stva - „

„Možeš! Moraš!“ On začuje korake, lagane i brze, kako dolaze niz kratki hodnik s druge strane zavjese od kuglica. Pogleda u ostale. „Svi! Primaknite se stolu! Razgovarajte! Izgledajte prirodno!“

Beverly ga pogleda, preklinjućim očima, i Bili odmahne glavom. Sjedne i privuče stolicu, pokušavajući ne gledati u kolačić na svom tanjuru. Kolačić se napuhnuo poput nekog nezamislivog čira koji se puni gnojem. Još je polako pulsirao. Mogao sam zagristi u to, pomisli on preneraženo.

Eddie ponovno pritisne aspirator i pošalje mlaz u svoje grlo, udahnuvši kapljice vode u svoja pluća u dugom, piskutavom, pištavom zvuku.

„I što mislite, tko će osvojiti prvenstvo?“ upita Bili Mikea, suludo se smješkajući. Rose u tom trenutku uđe kroz zavjesu, pristojno upitna lica. Krajičkom oka Bili primijeti da se Bev ponovno primaknula stolu. Pametna cura, pomisli on.

„Mislim da Chicago Bears imaju dobre izglede“, reče Mike.

„Sve u redu?“ upita Rose.

„N-n-najboljem“, reče Bili. Pokaže palcem prema Eddieju. „Naš je prijatelj imao napad astme. Uzeo je lijek. Sad mu je bolje.“

Rose pogleda Eddieja, zabrinuto.

„Bolje“, propišti Eddie.

„Želite li da raspremim stol?“

„Još samo malo“, reče Mike i uputi joj širok, lažan osmijeh.

„Bilo je dobro?“ Njezine oči ponovno promotre stol, s trunkom sumnje iznad dubokog vrela spokojstva. Nije vidjela ni cvrčka, ni oko, ni zube, a ni način na koji Billov kolačić za gatanje kao da diše. Njezin pogled isto tako bez problema prijeđe preko krvave mrlje koja je poprskala stolnjak.

„Sve je bilo jako dobro“, reče Beverly i osmjehne se - osmijehom prirodnijim od Billova ili Mikeova. Čini se da je to umirilo Rose, uvjerilo je da ako je ovdje i bilo nekakvih problema, oni nisu bili vezani ni uz Roseinu poslugu ni uz njezinu kuhinju. Cura ima petlju, nema što, pomisli Bili.

„Kolačići su bili dobri?“ upita Rose.

„Pa“, reče Richie, „ne znam za ostale, ali meni samo što oči nisu ispale.“

Bili začuje jedva čujno pucketanje. Spusti pogled na svoj tanjur i ugleda kako iz njegova kolačića naslijepo viri noga koja zagrebe po tanjuru. Mogao sam zagristi u to, pomisli on ponovno, ali zadrži smiješak na licu. „Jako dobri“, reče on.

Richie je gledao u Billov tanjur. Velika sivo-crna muha polako se rađala iz ruševnih ostataka njegova kolačića. Slabašno je zujala. Žućkasta sluz tekla je tromo iz kolačića i skupljala se u lokvu na stolnjaku. Sad se osjeti i miris, bljutav i težak miris inficirane rane.

„Pa ako vam ne mogu pomoći ni na koji način...“

„Sad ne“, reče Ben. „Divan objed. Sasvim... sasvim neobičan.“

„U tom vas slučaju ostavljam“, reče ona, nakloni se, pa izađe kroz zavjesu od kuglica. Kuglice su se još njihale i kuckale jedna o drugu kad se svi oni ponovno odmaknu od stola.

„Što je to?“ upita Ben promuklo, gledajući u stvar na Billovu tanjuru. „Muha“, reče Bili. „Muha-mutant. Zahvaljujući, mislim, piscu po imenu George Langlahan. On je napisao priču s naslovom Muha. Po njoj je snimljen i film - ne baš poseban. Ali me priča nasmrt prestrašila. Ono se ponovno služi svojim starim trikovima. Taj štos s muhom u posljednje mi se vrijeme dosta mota po glavi zato što kao planiram jedan roman - mislio sam ga nazvati Kukcodrumci. Znam da naslov zvuči p-p-poprilično blesavo, ali - „

„Ispričajte me“, reče Beverly kao iz daljine. „Mislim da moram povratiti.“

Otišla je prije nego što je itko od muških stigao ustati. Bili raširi ubrus i prebaci ga preko muhe veličine vrapčića. Ništa tako veliko nije moglo izaći iz nečeg tako malog kao što je kineski kolačić... ali ipak jest. Dvaput je zazujalo ispod ubrusa, pa zamuknulo.

„Isuse“, reče Eddie jedva čujno.

„A da mi odmaglimo odavde“, reče Mike. „Možemo Beverly pričekati u predvorju.“

Beverly je upravo izlazila iz ženskog zahoda kad su se oni okupili oko blagajne. Izgledala je blijedo, ali pribrano. Mike plati račun, poljubi Rose u obraz i tad svi izađu na kišno poslijepodne.

„Je li itko zbog ovog promijenio mišljenje?“ upita Mike.

„Mislim da ja nisam“, reče Ben.

„Ne“, reče Eddie.

„Koje mišljenje?“ reče Richie.

Bili odmahne glavom pa pogleda u Beverly.

„Ostajem“, reče ona. „Bili, što si mislio kad si rekao da se Ono služi svojim starim trikovima?“

„Namjeravam napisati priču o kukcima“, reče on. „Ta Langlahanova priča uplela se u moja razmišljanja. Pa sam ja dobio muhu. Ti si dobila krv, Beverly. Zašto ti je krv bila na umu?“

„Vjerojatno zbog krvi iz odvoda“, reče Beverly kao iz topa. „Zbog krvi koja je izašla iz odvoda u kupaonici, u našem starom stanu, kad mi je bilo jedanaest godina.“ No je li zaista to bilo posrijedi? Zapravo i nije tako mislila. Zato što je ono što joj je projurilo kroz glavu kad joj je krv poprskala prste u toplom mlakom mlazu bio krvavi otisak stopala koji je ostavila za sobom nakon što je nagazila na razbijenu bočicu parfema. Tom. I

(Bewie, ponekad se jako zabrinem)

njezin otac.

„I ti si dobio kukca“, Bili reče Eddieju. „Zašto?“

„Nije to bilo kakav kukac“, reče Eddie. „Cvrčak U našem podrumu ima cvrčaka. Kuća od dvije stotine tisuća dolara, a ne možemo se otarasiti cvrčaka. Izluđuju nas noću. Nekoliko noći prije no što nas je Mike nazvao, usnio sam užasan san. Sanjao sam da sam se probudio i da mi je krevet pun cvrčaka. Pokušavao sam ih pogoditi mlazom iz aspiratora, ali kad bih ga stisnuo, on bi samo ispustio pucketave zvukove, i trenutak prije nego što sam se probudio, shvatio sam da je i on pun cvrčaka.“

„Konobarica nije vidjela ništa od svega toga“, reče Ben i pogleda u Beverly. „Kao što ni tvoji starci nisu vidjeli krv koja je izbila iz odvoda, premda je bilo posvuda.“

„Da“, reče ona.

Stajali su i gledali se na proljetnoj rosulji.

Mike pogleda na sat. „Za dvadesetak minuta naići će autobus“, reče on, „ili ja mogu povesti vas četvero, ako se stisnemo. Ili mogu pozvati nekoliko taksija. Kako god želite.“

„Mislim da ću ja odavde pješice“, reče Bili. „Ne znam kamo, ali mi se malo svježeg zraka sad čini jako dobrom idejom.“

„Ja ću pozvati taksi“, reče Ben.

„Ja ću s tobom, ako me odbaciš do centra“, reče Richie.

„Može. Kamo ćeš?“

Richie slegne ramenima. „Još nisam siguran.“

Ostali odluče pričekati autobus.

„Večeras u sedam“, podsjeti ih Mike. „I pazite se, svi.“

Potvrde da će se paziti, premda Bili nije znao kako se takvo što može obećati kad se ima posla s tako preuzetnim nizom nepoznatih čimbenika. Zaustio je da to kaže, a onda im pogleda u lica i shvati da oni to već znaju.

Umjesto toga on ode, podigavši načas jednu ruku u znak pozdrava. Zrak pun izmaglice godio je njegovu licu. Šetnja natrag do grada bit će duga, ali je to u redu. Imao je puno toga na pameti. Bilo mu je drago što je okupljanje završilo, a posao počeo.

JEDANAESTO POGLAVLJE

Turistički obilasci

1

Ben Hanscom izvlači knjigu

RICHE TOZER IZAĐE IZ TAKSIJA NA TROSMJERNOM RASKRIŽJU KANSASA, CENTERA I Main Streeta, a Ben ga otpusti na vrhu Up-Mile Hilla.

Taksist je bio onaj Billov „pobožni čovjek“, ali ni Richie ni Ben to nisu znali: Dave je bio utonuo u zlovoljnu šutnju. Ben je mogao izaći kad i Richie, ali se nekako činilo da je bolje da svatko pođe sam.

Ruku duboko nabijenih u džepove, stajao je na uglu Kansas Streeta i Daltrey Closea, gledao kako se taksi ponovno uključuje u promet i pokušavao odagnati iz misli užasan završetak ručka. Nije to mogao; misli su mu se stalno vraćale na crnosivu muhu koja je izmiljela iz kolačića na Billov tanjur, žilicama prošaranih krila zalijepljenih za leđa. Pokušao bi odvratiti misli od tog nezdravog prizora, pomislio da je uspio, no pet minuta potom shvatio bi da su mu se misli tome vratile.

Pokušavam to nekako opravdati, pomisli on, ne u moralnom smislu nego u matematičkom. Zgrade se zidaju poštujući određene prirodne zakonitosti; prirodne zakonitosti mogu se izraziti jednadžbama; jednadžbe moraju biti logički objašnjive.

Gdje je logika onoga što se dogodilo prije manje od pola sata?

Pusti to, reče on sebi, ne prvi put. Ne možeš to objasniti pa se zato okani toga.

Jako dobar savjet; problem je bio što ga nije mogao poslušati. Sjećao se da se nakon što je vidio mumiju na zaleđenom Kanalu njegov život nastavio kao i dotad. Znao je da je Ono, što god bilo, bilo vrlo blizu toga da ga ščepa, ali se njegov život nastavio: otišao je u školu, napisao test iz matematike, poslije škole otišao u knjižnicu i jeo s uobičajeno dobrim apetitom. Jednostavno je to što je vidio na Kanalu ugradio u svoj život, a to što ga je to gotovo ubilo... pa, djeca gotovo stalno ginu. Jurnu preko ulice a da ne gledaju, luduju na jezeru na gumenim jastucima, no odjednom shvate da su otplutala do mjesta gdje je voda puno dublja od njihove visine pa moraju rukama doveslati natrag, padaju s penjalica na tur, a s drveća na glavu.

A sada, dok stoji tu, na kiši koja jenjava, ispred željeznarije Trustworthy, koja je 1958. godine bila zalagaonica (Frati Brothers, sjeti se Ben, dvostruki izlozi uvijek puni revolvera, pušaka, britvi i gitara obješenih za vratove poput egzotičnih životinja), sjeti se da se djeca bolje od odraslih snalaze na rubu pogibli i da bolje znaju ugraditi neobjašnjivo u svoje živote. Ona implicitno vjeruju u nevidljivi svijet. Čuda, i mračna i svijetla, mora se uzimati u obzir, o da, i te kako, ali to ne znači da će zbog toga svijet stati. Iznenadni proplamsaj ljepote ili strave u deset sati ne isključuje pogačicu sa sirom za podnevnu užinu.

Ali kad odrasteš, sve se to mijenja. Više ne ležiš budan u krevetu uvjeren da nešto čuči u ormaru ili grebe po prozoru... ali kad se nešto zaista dogodi, nešto izvan razumnog objašnjenja, sinapse budu preopterećene. Aksoni i dendriti se užare. Počneš se trzati i tresti, počneš treperiti, a mašta ti izvodi funky bipop po živcima. Ne možeš ono što se dogodilo tek tako ugraditi u svoje životno iskustvo. Nije se probavilo. Misli ti se stalno vraćaju na to, nježno gurkaju to iskustvo kao mače klupko vune... sve dok najzad, naravno, ne poludiš ili ne dosegneš točku u kojoj ti je nemoguće funkcionirati. A ako se to dogodi, pomisli Ben, Ono će me srediti. Nas. Sto posto.

Krene niz Kansas Street i ne znajući da se zaputio na neko određeno mjesto. I pomisli iznenada: Što smo učinili sa srebrnim dolarom?

Još se nije mogao sjetiti.

Srebrni dolar, Ben... Beverly ti je njime spasila život. Tebi... a možda i ostalima... a naročito Billu. Ono mi je gotovo iščupalo utrobu kad je Beverly učinila... što? Što je učinila? I kako je to moglo djelovati? Prisilila ga je na uzmak i svi smo joj pomogli. Ali kako?

Odjednom mu padne na um riječ, riječ koja mu nije značila ama baš ništa, ali od koje se skamenio: Chad.

Spusti pogled na pločnik i na trenutak tamo ugleda obris kornjače iscrtan kredom, a svijet kao da mu zapliva pred očima. Čvrsto zatvori oči, a kad ih je otvorio, shvati da to nije kornjača, već samo križaljka školice poluizbrisana od sitne kiše.

Chad.

Što to znači?

„Ne znam“, reče on naglas, ali kad se brzo osvrnuo da vidi je li ga itko čuo da razgovara sam sa sobom, shvati da je skrenuo iz Kansas Streeta u Aveniju Costello. Za objedom je ostalima rekao da je Jalovina jedino mjesto u Derryju gdje je kao dijete bio sretan... ali to nije bilo sasvim točno, zar ne? Postojalo je još jedno mjesto. Bilo slučajno, bilo nesvjesno, stigao je do tog drugog mjesta: knjižnice grada Derryja.

Stajao je ispred nje minutu-dvije, i dalje s rukama u džepovima. Nije se promijenila; i sad se jednako divio njezinim linijama kao i dok je bio dijete. Poput mnogih dobro oblikovanih kamenih zgrada, svojim proturječnostima uspijevala je zbuniti oko pozornog promatrača: u njezinoj kamenoj robusnosti bilo je neke ravnoteže u finoći lukova i vitkih stupova; djelovala je istodobno zdepasto poput trezora i vitko i čisto (ta ona i jest bila vitka kakve su i bile gradske zgrade, naročito one sagrađene na prijelazu stoljeća, a prozori, ispresijecani uskim željeznim prugama, bili su elegantni i zaobljeni). Te su je proturječnosti spašavale od ružnoće pa ga ne iznenadi odveć kad ga preplavi ljubav prema toj zgradi.

U Aveniji Costello nije se puno toga promijenilo. Pogledavši niz nju, ugleda City Center i upita se je li market još na mjestu gdje se polukružna avenija ponovno spaja s Kansas Streetom.

Prijeđe preko travnjaka knjižnice jedva primjećujući da moči svoje fine čizme kako bi pogledao onaj zastakljeni prolaz između knjižnice za odrasle i dječje knjižnice. I on se nije promijenio, pa je Ben, stojeći malo ispred povijenih grana žalosne vrbe, gledao ljude kako prolaze amo-tamo. Preplavi ga negdašnja radost i on prvi put zaista zaboravi na ono što se dogodilo na kraju njihova zajedničkog objeda. Sjećao se kako je kao dijete dolazio na isto ovo mjesto, samo što je to bilo zimi, prteći put kroz snijeg dubok gotovo do bokova, i tu bi stajao punih petnaest minuta. Došao bi u sumrak, sjećao se, privučen kontrastima koji bi ga zadržali tamo dok su mu vrhovi prstiju trnuli, a snijeg mu se topio u zelenim gumenim čizmama. Na mjestu na kojem je stajao bilo bi predvečernje sumračno, svijet je ljubičastio od sjena zime, a nebo poprimalo boju pepela na istoku, a jantara na zapadu. Na mjestu na kojem sad stoji znalo je biti hladno, možda i deset ispod nule, a još i svježije ako bi vjetar puhao iz zaleđene Jalovine, što je bio čest slučaj.

Ali tamo, ni četrdeset metara od mjesta na kojem je stajao, ljudi su hodali amo-tamo u košuljama. Tamo, ni četrdeset metara od mjesta na kojem stoji, nalazi se cjevast prolaz blještavo bijele rasvjete koju bacaju neonske svjetiljke na stropu. Mala djeca hihoću, zaljubljeni srednjoškolci drže se za ruke (ako bi knjižničarka to primijetila, rekla bi im da prestanu). Bilo je to nekako čarobno, čarobno na dobar način, a on je tad bio premlad da to objasni tako ovozemaljskim stvarima kao što su električna struja i grijanje na naftu. Čarolija je bila taj blještavi valjak svjetlosti i života koji je te dvije mračne zgrade povezivao poput žile kucavice, čarolija je bila promatrati ljude koji hodaju preko crnog snježnog polja, netaknuti mrakom ili hladnoćom. To ih je činilo dražesnima i sličnim bogovima.

Naposljetku bi otišao (baš kao što je to i sad učinio), zaobišao zgradu, krenuo prema ulaznim vratima (kao što je to i sad učinio), ali bi uvijek zastao i jednom se osvrnuo (kao što je to i sad učinio) prije no što bi masivna kamena izbočina knjižnice za odrasle odsjekla pogled na tu nježnu pupčanu vrpcu.

Sjetno zabavljen s boli nostalgije u srcu, Ben se popne stubama do vrata knjižnice za odrasle, zastane trenutak na uskom trijemu odmah iza stupova, uvijek tako visokih i hladnih bez obzira na to koliko je dan vruć. Povuče željezom okovana vrata s otvorom za ubacivanje knjiga i stupi u tišinu.

Na trenutak mu se gotovo zavrtjelo u glavi od snage sjećanja, kad je kročio u blagu svjetlost visećih staklenih kugli. Ta snaga nije bila opipljivo tjelesna - ne kao udarac u čeljust ili šamar. Bila je sličnija čudnom osjećaju da se vrijeme ponavlja, ono što ljudi u nedostatku boljeg izraza nazivaju deja vu. Ben je imao taj osjećaj i prije, ali ga nikad nije pogodio tolikom dezorijentirajućom silinom; trenutak-dva, dok je stajao navratima, doslovce se osjećao izgubljen u vremenu, ne sasvim siguran koliko mu je godina. Trideset osam ili jedanaest?

Evo one iste mrmorave tišine, prekidane samo povremenim šaptom, jedva čujnim muklim udarcima kad knjižničarka udara žig na knjige ili na obavijesti o prekoračenju posudbenog roka, prigušenim šuškanjem listova novina ili časopisa. Obožava kvalitetu te svjetlosti i sad koliko i onda. U ovo kišno poslijepodne, padala je ukoso kroz visoke prozore, siva poput golubljeg krila, svjetlost koja je nekako bila pospana i dremljiva.

Prijeđe preko širokog poda i njegova crveno-crnog linoleuma, gotovo sasvim izlizanog, pokušavajući - kao što je uvijek pokušavao - prigušiti zvuk svojih koraka, jer se knjižnica za odrasle uzdizala u središnju kupolu koja je pojačavala sve zvukove.

Kružna željezna stubišta koja su vodila do polica još su tu, jedno sa svake strane glavnog pulta u obliku potkove, ali primijeti da je u nekom trenutku u tih dvadeset pet godina nakon što su se on i njegova majka odselili, dograđeno i maleno dizalo-kavez. Bilo je to olakšanje jer je razbilo zagušujući osjećaj deja vua.

Osjećao se kao uljez dok je prelazio preko širokog poda, uhoda iz druge zemlje. Stalno je očekivao da knjižničarka za pultom podigne glavu, pogleda ga, a onda pozove jasnim, zvonkim glasom koji će razbiti koncentraciju svih nazočnih čitatelja i sve će se oči uprijeti u njega: Ti! Da, ti! Što tu radiš? Ovdje nemaš nikakva posla! Ti si Izvana! Ti si od Prije! Vrati se odakle si došao! Odmah, prije nego što pozovem policiju!

Ona zaista podigne pogled, mlada djevojka, lijepa, i u jednom trenutku apsurda, Benu se učini da će se ta fantazija obistiniti i srce mu se podigne u grlo kad ga okrzne pogled njezinih blijedoplavih očiju. A onda ona nezainteresirano svrne pogled i Ben shvati da ponovno može hodati. Ako i jest uhoda, nisu ga otkrili.

On prođe ispod spirale jednog od uskih i gotovo samoubilački strmih stubišta od lijevana željeza na putu prema hodniku koji je vodio u dječju knjižnicu i razveseli se kad shvati (ali tek nakon što je to učinio) da je još jednom krenuo starom stazom svog dječjeg ponašanja. Podigne pogled u nadi, kao kad je bio dijete, da će uvrebati neku djevojčicu u suknji kako silazi niza stube. Sjeti se (sad se sjećao) kako je jednog dana, kad mu je bilo osam ili devet godina, podigao pogled bez ikakva razloga i zavirio pod suknju jedne lijepe srednjoškolke i ugledao njezino čisto ružičasto donje rublje. Kao što je posljednjeg dana škole 1958. godine iznenadan sunčan odsjaj s nožnog lančića Beverly Marsh odapeo u njegovo srce strijelu nečeg iskonskijeg od puke ljubavi ili simpatije, tako ga se dojmio i pogled na gaćice te srednjoškolke; sjeti se kako je sjedio za stolom u dječjoj knjižnici i mislio na taj neočekivani prizor možda cijelih dvadeset minuta, vrućih obraza i čela, s otvorenom i nepročitanom knjigom o povijesti vlakova ispred sebe, s penisom poput tvrde grančice u hlačama, grančice koja mu je pustila korijenje u trbuh. Zamišljao je kako su se njih dvoje oženili, žive u kućici na rubu grada i odaju se užicima koje nije ni najmanje shvaćao.

Ti su ga osjećaji minuli gotovo jednako naglo kao što su se pojavili, ali on nikad više nije prošao ispod stubišta a da nije podigao pogled. Više nikad nije vidio bilo što tako zanimljivo ili privlačno (jednom je neka debela gospođa silazila teško i oprezno, ali je on žurno odvratio pogled s tog prizora, postiđeno, kao da je prijestupnik), ali je navika ustrajala - i sad je to ponovno učinio, kao odrasla osoba.

Polako je hodao niz zastakljeni prolaz, zapažajući i druge promjene: žute naljepnice na kojima je pisalo ZEMLJE OPEC-a VOLE KAD VI RASIPATE ENERGIJU, ZATO UŠTEDITE KOJI VAT! bile su zalijepljene iznad prekidača.

Uokvirene slike na suprotnom zidu kad je ušao u ovaj umanjeni svijet stolova i stolica od svijetlog drveta, taj svijet u kojem je pipac za vodu visok samo metar i dvadeset, nisu bile fotografije Dwighta Eisenhowera i Richarda Nixona nego Ronalda Reagana i Georgea Busha - Reagan je, sjeti se Ben, bio voditelj emisije GE Theater one godine kad je Ben završio peti razred, a George Bush tad još nije navršio ni trideset godina.

Ali - Onaj osjećaj deja vua ponovno ga preplavi. Bio je bespomoćan pred njim, i ovaj put osjeti tup užas čovjeka koji je napokon shvatio, nakon pola sata bespomoćnog batrganja, da se obala nimalo ne približava i da se on utapa.

Bilo je to vrijeme za priče i, tamo u kutu, skupina od desetak djece svečano je sjedila u polukrugu na svojim stoličicama i slušala. „Tko to tako po mom mostu hophop-hopše-še?“ reče knjižničarka dubokim, režećim tonom trola iz priče i Ben pomisli: Kad podigne glavu, shvatit ću da je to gospođica Davis. Da, bit će to gospođica Daviš i neće izgledati ni dana starija -

Ali kad je podignula glavu, on ugleda puno mlađu ženu no što je gospođica Davis bila čak i u ono doba.

Neka djeca pokriju usta i zahihoću, ali su je ostala djeca samo gledala, a u njihovim se očima zrcalila vječna čarolija bajki: hoće li čudovište biti nadmudreno... ili će se pogostiti?

„To sam ja, Jarić Svađalić, što po tvome mostu hop-hop-hopše-še“, nastavi knjižničarka i Ben, blijed u licu, prođe pokraj nje.

Kako to može biti ista priča? Baš ta ista priča? Da povjerujem da je to samo slučajna podudarnost? Zato što ne... prokletstvo! E pa ne vjerujem!

Prigne se do pipca za vodu, toliko duboko da se osjećao kao Richie kad se klanja po muslimanski.

Trebao bih porazgovarati s nekim, pomisli on uspaničeno. S Mikeom... Billom... s nekim. Je li ovdje nešto zaista priklanjalo prošlost i sadašnjost jednu za drugu ili si ja to samo zamišljam? Jer ako ne zamišljam, nisam siguran da sam s time računao. Ja -

Pogleda u pult za izdavanje knjiga i srce kao da mu na trenutak zastane u grudima prije no što je prokucalo dvostrukom brzinom. Plakat je bio jednostavan, bez suvišnih ukrasa... i poznat. Na njemu je jednostavno pisalo:

NE ZABORAVITE NA POLICIJSKI SAT!

7 NAVEČER POLICIJA GRADA DERRYJA

U tom trenutku sve kao da mu se razjasnilo - sinulo mu u jezivom svjetlosnom bljesku da je glasovanje koje su obavili bilo vic. Nema povratka, nikad ga nije ni bilo. Nalazili su se na stazi predodređenoj poput staze sjećanja koja ga je maloprije potaknula da podigne pogled dok je prolazio ispod stubišta koje vodi do polica. Ovdje u Derryju postoji jeka, smrtonosna jeka, i sve čemu su se mogli nadati je da će se jeka dovoljno promijeniti u njihovu korist da bi im dopustila da spase goli život.

„Isuse“, promumlja on i dlanom snažno protrlja obraz.

„Mogu li vam pomoći, gospodine?“ upita ga glas koji je dopro odnekud iza njegova lakta i on malo poskoči. Bila je to djevojka od nekih sedamnaest ljeta, kojoj su kopče držale tamnoplavu kosu zategnutu od njezina lijepog srednjoškolskog lica. Pomoćnica u knjižnici, naravno; bilo ih je i 1958., srednjoškolke i srednjoškolci koji su vraćali knjige na police, pokazivali djeci kako da se služe katalogom, razgovarali o lektiri i školskim pismenim radnjama, pomagali zbunjenim znanstvenicima oko fusnota i bibliografija. Plaća je bila sića, ali je uvijek bilo djece voljne to raditi. Bio je to ugodan posao.

Odmah potom, dok se malo pomnjivije zagledao iza ljubaznog ali upitnog djevojčina lica, on shvati da on zapravo više i ne pripada tu - on je div u zemlji patuljaka. Uljez. U knjižnici za odrasle osjećao se neugodno zbog mogućnosti da ga netko pogleda ili oslovi, ali ovdje to u njemu izazove olakšanje. Ako ništa drugo, to je dokazivalo da je još odrasla osoba, a i činjenica da djevojka ispod svoje tanke bluze u vestern stilu očito ne nosi grudnjak, djelovala je više kao olakšanje nego kao izazov: ako je bio potreban dokaz da je ovo 1985. a ne 1958., bili su to jasno ocrtani vršci njezinih bradavica na pamučnoj tkanini njezine bluze.

„Ne, hvala“, reče on, a onda, bez ikakva njemu shvatljiva razloga, on se začuje kako dodaje: „Tražio sam sina.“

„O? Kako se zove? Možda sam ga vidjela.“ Ona se nasmiješi. „Poznam većinu djece.“

„Zove se Ben Hanscom,“ reče Ben, „ali ga ne vidim ovdje.“

„Recite mi kako izgleda a ja ću mu prenijeti poruku, ako je bude.“

„Pa“, reče Ben, kome je sad bilo neugodno i koji je zažalio što se upustio u ovo, „donekle je bucmast i donekle sliči meni. Ali, gospođice, nije ništa hitno. Ako ga vidite, samo mu recite da je njegov tata svratio do knjižnice na putu kući.“

„Hoću“, reče ona i nasmiješi se, ali joj osmijeh nije dopro do očiju, i Ben odjednom shvati da mu ona nije prišla i oslovila ga iz uljudnosti i želje da mu pomogne. Ona je pomoćnica u dječjoj knjižnici, u gradu u kojem je devetero djece ubijeno u razdoblju od osam mjeseci. Ugledaš nepoznatog muškarca u ovom umanjenom svijetu u koji odrasli malokad svraćaju osim da ostave ili odvedu svoju djecu. Sumnjiv si... naravno.

„Hvala“, reče on i uputi joj osmijeh za koji se nadao da ju je razuvjerio, a onda se izgubi.

Vrati se kroz hodnik u knjižnicu za odrasle i ode do pulta vođen nagonom koji nije shvaćao... ali naravno, tog poslijepodneva trebali su slijediti svoje nagone, zar ne? Slijediti svoje nagone i vidjeti kamo će ih odvesti.

Ime na pločici na pultu za rad sa strankama identificiralo je lijepu mladu knjižničarku kao Carole Danner. Iza nje, Ben je vidio vrata od mutnog stakla; na njima je pisalo MICHAEL HANLON, VODITELJ KNJIŽNICE.

„Mogu li vam pomoći?“ upita gospođica Danner.

„Mislim da možete“, reče Ben. „Odnosno, barem se tako nadam. Volio bih se učlaniti u vašu knjižnicu.“

„U redu“, reče ona i izvadi formular. „Živite li u Derryju?“ „Trenutačno ne.“

„Koja vam je onda adresa prebivališta?“

„Rural Star Cesta br. 2, Hemingford Home, Nebraska.“ Pošuti trenutak, pomalo razveseljen njezinim prodornim pogledom, a potom odvergla poštanski broj : „59341“.

„Je li ovo neki vic, gospodine Hanscom?“

„Ni najmanje.“

„Doselit ćete se u Derry?“

„Ne, nemam takvih planova.“

„Dalek put treba prevaliti da bi se posuđivale knjige, zar ne? Zar u Nebraski nema knjižnica?“

„Sentimentalni razlozi“, reče Ben. Pomislio je da će mu biti neugodno to reći nepoznatoj osobi, ali nije bilo. „Ja sam, znate, odrastao u Derryju. Ovo je prvi put da sam se vratio nakon djetinjstva. Šetao sam gradom, gledao što se promijenilo, a što nije. I onda mije odjednom palo na pamet da sam ovdje proveo desetak godina života, između treće i trinaeste godine, a da nemam ništa po čemu bih se sjećao tih godina. Čak ni razglednicu. Imao sam nekoliko srebrnih dolara, ali sam jednog izgubio, a ostale darovao prijatelju. Pretpostavljam da želim suvenir iz djetinjstva. Kasno je, ali zar se ne kaže bolje ikad nego nikad?“

Carole Danner se nasmiješi i taj osmijeh njezino lijepo lice učini prelijepim. „Baš simpatično“, reče ona. „Ako vam ne bi bilo teško desetak - petnaestak minuta prelistati po knjigama, ja ću vam za to vrijeme pripremiti člansku iskaznicu.“

Ben se lagano osmjehne. „Pretpostavljam da se plaća članarina“, reče on. „Budući da nisam odavde i tako to.“

„Jeste li imali člansku iskaznicu kao dijete?“

„I te kako.“ Ben se nasmiješi. „Osim mojih prijatelja, mislim da mi je iskaznica ove knjižnice bila najvažnija - „

„Ben, molim te, dođi malo ovamo“, zazove iznenada neki glas i rasiječe tišinu knjižnice kao skalpelom.

On se okrene poskočivši poput krivca, onako kako ljudi to često čine kad netko zagalami u knjižnici. Ne ugleda nikog poznatog... i trenutak potom shvati da nitko nije podigao pogled ni pokazao ikakav znak iznenađenja ili ozlojeđenosti. Umirovljenici su i dalje čitali svoje primjerke Derryjevskog Newsa, bostonskog Globea, National Geographica, Titnea, Newsweeka, US News & World Reporta. Za stolovima u čitaonici dvije srednjoškolke i dalje su držale pognute glave nad gomilom novina i hrpom arhivskih kartona. Nekoliko je ljudi nastavilo listati knjige na policama s oznakom NAJNOVIJA BELETRISTIKA - POSUDBA NA TJEDAN DANA. Starac sa smiješnom vozačkom kapom i ugašenom lulom stegnutom među zubima nastavio je listati album crteža Luisa de Vargasa.

Ben se okrene natrag prema mladoj ženi, koja ga je gledala, zbunjena.

„Nešto nije u redu?“

„Ne“, reče Ben i nasmiješi se. „Mislio sam da sam nešto čuo. Čini se da sam pod utjecajem vremenske razlike od leta avionom više no što sam mislio. Što ste ono govorili?“

„Zapravo, vi ste govorili. Ali sam ja namjeravala dodati da je, ako ste imali člansku iskaznicu kad ste živjeli ovdje, vaše ime još u arhivi“, reče ona. „Sad sve čuvamo na mikrofilmu. Pretpostavljam da je to prilična promjena u odnosu na vrijeme kad ste bili dijete.“

„Da“, reče on. „Puno se toga promijenilo u Derryju... ali se čini i da je puno toga ostalo isto.“

„Dakle, mogu provjeriti pa obnoviti vašu člansku iskaznicu. Besplatno.“

„Sjajno“, reče Ben i prije no što je uspio zahvaliti, onaj glas ponovno presiječe crkvenu tišinu knjižnice, sad glasniji, zlokobno razdragan: „Dođi, Ben! Dođi, jebote, mali debeljuco! Ovo je tvoj život, Bene Hanscom!“

Ben se nakašlje. „Zahvaljujem“, reče on.

„Nije vrijedno spomena.“ Ona nakrivi glavu. „Je li vani zatoplilo?“

„Malo“, reče on. „Zašto?“

„Vi se - „

„Ben Hanscom je to učinio!“ vrisne onaj glas. Dolazio je odozgo - od polica. „Ben Hanscom je pobio djecu! Uhvatite ga! Ščepajte ga!''

„- znojite“, dovrši ona.

„Je li?“ reče on glupo.

„Odmah ću ja“, reče ona.

„Hvala vam.“

Ona krene prema starom pisaćem stroju Royal u dnu pulta.

Ben se polako udalji, dok mu je srce u grudima tuklo poput bubnja. Da, znojio se; osjećao je kako mu znoj curi s čela, ispod pazuha, kovrča dlačice na grudima. On podigne pogled i ugleda klauna Pennywisea kako stoji na vrhu lijevog stubišta i gleda u njega. Lice mu je bilo bijelo od masne boje. Usne su mu krvarile ružem, u ubilačkom ceru. Tamo gdje su mu trebale biti oči, nalazile su se prazne duplje. U jednoj je ruci držao svežanj balona, a u drugoj knjigu.

Ne on, pomisli Ben. Ono. Stojim nasred rotonde Gradske knjižnice u kasno poslijepodne potkraj proljeća 1985., odrastao sam čovjek i nalazim se licem u lice s najgorom noćnom morom svog djetinjstva. Licem u lice s Onim.

„Popni se, Ben“, pozove ga Pennywise odozgo. „Neću ti ništa. Imam jednu knjigu za tebe! Knjigu... i balon! Popni se!“

Ben otvori usta da mu vikne Lud si ako misliš da ću se popeti, no odjednom shvati da će se, ako to učini, svi nazočni zagledati u nj i odreda pomisliti: Tko je taj luđak?

„O znam ja da ne možeš odgovoriti“, vikne Pennywise i zasmijulji se. „Na trenutak sam te ipak gotovo prevario, ha? 'Oprostite, gospodine, imate li Princa Alberta⁵³ u limenci?... Imate?... Ta pustite jadnička van!' 'Oprostite mi, gospođo, radi li vaš hladnjak?... Radi?... Pa ako radi, zašto si ne uzme bolovanje?“'

Klaun na odmorištu zabaci glavu i kreštavo se nasmije. Njegov smijeh zagrmi i odjekne u kupoli rotonde poput jata crnih šišmiša i Ben se s krajnjim naporom volje uspije suzdržati da ne poklopi uši rukama.

„Popni se, Ben“, pozove Pennywise. „Razgovarat ćemo. Neutralni teren. Što kažeš?“

Ne penjem se ja nikamo, pomisli Ben. A kad ti dođem, mislim da me nećeš htjeti vidjeti. Ubit ćemo te.

Klaun se ponovno kreštavo nasmije. „Ubit ćete me? Ubit ćete me?“ I odjednom, na Benov užas, njegov je glas bio glas Richieja Toziera, ne baš njegov, nego glas Richieja Toziera kad govori Glasom kreolskog sluge: „Nemoj ubit, gospodaru. Bit ću dobar crnjo, nemoj ubit ovdje ovog crnju, Plaste!“ A onda ponovno onaj kreštavi smijeh.

Drhteći, bijel u licu, Ben prijeđe preko odjekujućeg središta knjižnice za odrasle. Osjećao je da će uskoro povratiti. Stane ispred police s knjigama i uzme jednu nasumce, rukom koja je gadno drhtala. Njegovi hladni prsti prelijetali su po stranicama.

„Ovo ti je jedina šansa, Plaste!“ pozove ga glas iza i iznad njega. „Napusti grad. Napusti ga prije no što se spusti mrak. Večeras ću te naći... tebe i ostale. Prestari ste da učinite nešto drugo osim da poginete. Odlazi, Ben. Želiš li večeras vidjeti ovo?“

Ben se polako okrene, još držeći knjigu u ledenim rukama. Nije želio pogledati, ali kao da mu se ispod brade nalazila nevidljiva ruka koja mu je podizala glavu sve više i više.

Klauna nije bilo. Na vrhu lijevog stubišta stajao je Drakula, ali ne filmski Drakula; nisu to bili Bela Lugosi, Christopher Lee, Frank Langella, Francis Lederer ili Reggie Nalder. Tamo je stajao prastari čovjek - stvor lica poput kvrgava korijenja, smrtno blijeda. Oči su mu bile ljubičastocrvene boje krvavih ugrušaka. Usta su mu bila razjapljena, pa se vidjelo da su puna britvica uglavljenih u desni pod raznim kutovima; kao da gledaš u smrtonosni labirint zrcala gdje te jedan jedini pogrešan korak može presjeći napola.

„GRRRRIC!“ vrisne stvor i ralje mu se zatvore uz škljocaj. Krv mu šikne iz usta u crveno-crnom mlazu. Komadići odsječenih usana padnu na bijelu svjetlucavu svilu svečane košulje i skliznu niz nju, ostavljajući za sobom balave tragove krvi.

„Što je Stan Uris vidio prije no što je umro?“ drekne na njega vampir odozgo s odmorišta, smijući se kroz krvavu rupu svojih usta. „Je li to bio Princ Albert u limenci ili Davy Crockett, kralj Divljeg zapada? Što je vidio, Bene? Želiš li i ti to vidjeti? Što je vidio? Što je vidio?“ Onda ponovno taj kreštavi smijeh i Ben je znao da će sad i on vrisnuti. Da, nije postojao način da zatomi vrisak, izletjet će mu. Krv je kapala s odmorišta u jezivom pljusku. Jedna kap padne na artritisom izobličenu ruku starca koji je čitao Wall Street Journal. Cijedila mu se između zglobova, neprimijećena, neopažena.

Ben grčevito uvuče zrak, siguran da će uslijediti krik, nezamisliv u tišini ovog blagog kišnog proljetnog poslijepodneva, šokantan koliko i zamah nožem... ili usta puna britvica.

Umjesto toga, ono što izađe iz njegova grla u drhtavoj, isprekidanoj bujici, izgovoreno tiho poput molitve umjesto u vrisku, bile su ove riječi: „Načinili smo od njega sačmu. Naravno. Pretvorili smo srebrni dolar u srebrnu sačmu.“

Onaj gospodin s vozačkom kapom koji je pregledavao De Vargasove crteže, naglo podigne pogled. „Glupost“, reče on. Sad su ljudi podizali glave; netko ozlojeđeno sikne starcu: „Pst!“

„Oprostite“, reče Ben tihim, drhtavim glasom. Bio je blijedo svjestan toga da mu se s lica cijedi znoj i da mu se košulja zalijepila za tijelo. „Razmišljao sam naglas - „

„Glupost“, ponovi stari gospodin, glasnije. „Srebrni se meci ne mogu načiniti od srebrnih dolara. Uobičajena zabluda. Popularno-znanstvena literatura. Problem je u specifičnoj težini - „

Odjednom se ona žena, gospođica Danner, stvori pokraj njih. „Gospodine Brockhill, morate biti tiši“, reče ona ljubazno. „Ljudi čitaju - „

„Tom čovjeku nije dobro“, reče Brockhill neočekivano i vrati se svojoj knjizi. „Carole, dajte mu aspirin.“

Carole Danner pogleda u Bena i lice joj se izoštri od brige. „Jeste li zaista bolesni, gospodine Hanscom? Znam da je užasno nepristojno to reći, ali izgledate grozno.“

Ben reče: „Ja... pojeo sam za ručak kinesku hranu. Mislim da mi nije baš dobro sjela na želudac.“

„Ako želite prileći, u uredu gospodina Hanlona ima kauč. Mogli biste - „

„Ne. Hvala, ali ne bih.“ Ono što je on želio nije bilo prileći, nego odmagliti, što dalje od Derryjeve Gradske knjižnice. Pogleda prema odmorištu. Klauna nije bilo. Vampira nije bilo. Ali za nisku ogradu od lijevana željeza koja je okruživala odmorište bio je privezan balon. Na njegovoj napuhnutoj površini pisale su riječi: UGODAN DAN! VEČERAS UMIREŠ!

„Imam vašu iskaznicu“, reče ona, položivši oprezno ruku na njegovu. „Još je želite?“

„Da, hvala“, reče Ben. Udahne duboko, drhtavo. „Jako mi je žao zbog ovog.“

„Samo se nadam da se niste otrovali hranom“, reče ona.

„Ne bi djelovalo“, reče gospodin Brockhill ne dižući pogled s De Vargasa, ne vadeći lulu iz usta. „Laž popularno-znanstvene literature. Metak bi se spljoštio.“

I ponovno progovorivši, a da nije bio svjestan da će progovoriti, Ben reče: „Kuglice, a ne metke. Gotovo odmah smo shvatili da nećemo moći načiniti metke. Hoću reći, bili smo djeca. Moja je zamisao bila da - „

„PSSST!“ ponovi netko.

Brockhill uputi Benu pomalo zaprepašten pogled, zausti da će nešto reći, a onda se vrati crtežima.

Za pultom mu Carole Danner pruži malu narančastu člansku iskaznicu preko čije je prednje strane velikim slovima pisalo KNJIŽNICA GRADA DERRYJA. Ben s veseljem shvati da je to prva članska iskaznica za knjižnicu za odrasle kojoj je u životu postao vlasnik. Ona koju je imao kao dijete bila je žuta kao kanarinac.

„Sigurni ste da ne želite prileći, gospodine Hanscom?“

„Malo mi je bolje, hvala.“

„Sigurno?“

Uspio joj se nasmiješiti. „Sigurno.“

„Izgledate malo bolje“, reče ona, ali sumnjičavo, kao da shvaća da je to nešto što treba reći, ali u što zapravo ne vjeruje.

A onda stavi njegovu knjigu ispod uređaja za očitavanje kojim se danas služe u registraciji posuđenih knjiga i Ben osjeti dodir gotovo histeričnog veselja. To je knjiga koju sam dohvatio s police kad je klaun počeo oponašati Glas kreolskog sluge, pomisli on. Ona je pomislila da je želim posuditi. Posudio sam prvu knjigu iz derryjevske Gradske knjižnice poslije dvadeset pet godina, a ne znam čak ni koja je. Štoviše, nije me ni briga. Samo me pustite van, može? To će biti dovoljno.

„Hvala“, reče on, stavljajući knjigu pod pazuho.

„Zaista nema na čemu, gospodine Hanscom. Sigurni ste da ne želite aspirin?“

„Sasvim siguran“, reče on - a onda zastane. „Znate li kojim slučajem što se dogodilo s gospođom Starrett? Barbarom Starrett? Ona je bila voditeljica dječje knjižnice.“

„Umrla je“, reče Carole Danner. „Prije tri godine. Koliko znam, od srčanog udara. Velika šteta. Bila je razmjerno mlada... mislim pedeset osam ili pedeset devet godina. Gospodin Hanlon je tog dana zatvorio knjižnicu.“

„Oh“, reče Ben i osjeti kako mu se u srcu otvara praznina. To se događa kad se prepustiš onome što je nekoć bilo, kao što pjesma kaže. Ledena krema na torti je slatka, ali ono ispod je gorko. Ljudi su te zaboravili, ili umrli, ili izgubili kosu i zube. U nekim slučajevima ustanoviš da su sišli s uma. O sjajno je biti živ. Jupi-ja-ja.

„Žao mi je“, reče ona. „Voljeli ste je, zar ne?“

„Sva su djeca voljela gospođu Starrett“, reče Ben i usplahiri se kad shvati da je sad na rubu suza.

„Jeste li - „

Upita li me još jednom je li mi dobro, mislim da ću se zaista rasplakati. Ili vrisnuti ili tako nešto.

On baci pogled na svoj sat i reče: „Zaista se moram požuriti. Hvala vam na ljubaznosti.“

„Ugodan dan, gospodine Hanscom.“

Svakako. Jer večeras umirem.

Salutira joj prstom i krene natrag preko prostorije. Gospodin Brockhill ga pogleda jedanput, oštro i sumnjičavo.

Ben podigne pogled prema odmorištu na vrhu lijevog stubišta. Balon je još lebdio tamo, privezan koncem za čipkano lijevano željezo. Ali je sad na njemu velikim slovima pisalo:

JA SAM UBIO BARBARU STARRETT!

KLAUN PENNYWISE

On odvrati pogled i osjeti kako mu u grlu bilo ponovno počinje ubrzavati. Izađe van i bude osupnut sunčanom svjetlošću. Oblaci su se razilazili, a toplo sunce kasnog svibnja bacalo je snopove svjetlosti, zbog čega je trava izgledala nemoguće zelena i bujna. Ben osjeti kako mu se nešto počinje dizati sa srca. Činilo mu se da je u knjižnici ostavio neki nepodnošljiv teret... a onda spusti pogled na knjigu koju je nenamjerno posudio iz knjižnice i zubi mu se stisnu s iznenadnom, bolnom žestinom. Bio je to Buldožer Stephena W. Meadera, jedna od knjiga koje je posudio iz knjižnice onog dana kad je zaždio u Jalovinu da bi pobjegao od Henryja Bowersa i njegovih prijatelja.

A kad smo već kod Henryja, trag njegove teške čizme još se vidio na koricama knjige.

Drhteći, nespretno okrećući stranice, on prelista knjigu do kraja. Knjižnica je prešla na sistem iznajmljivanja knjiga s pomoću mikrofilma; to je vidio. Ali je u ovoj knjizi straga još bio džepić s utaknutim kartončićem. U svakom redu kartončića bilo je upisano ime, a pokraj njega knjižnički žig s datumom do kojeg knjigu treba vratiti. Na kartonu Ben pročita sljedeće:

IME ČLANA VRATITI DO:

Charles N. 14.V.1958.

Brown David Hartwell Joseph 1. VI. 1958.

Brennan 17. VI. 1958.

A u najdonjem redu, njegov dječji potpis, ispisan snažnim potezima olovke:

Benjamin Hanscom 9. VII. 1958.

Preko tog kartona, kao i preko omota knjige i preko stranica, bio je udaren žig, neumorno udaran žig s razmazanom crvenom tintom koja je sličila na krv, a koji je ispisivao jednu jedinu riječ: PONIŠTENO.

„O blagi Bože“, promrmlja Ben. Nije znao što drugo reći; to kao da je sažimalo cijelu situaciju. „O blagi Bože, blagi Bože.“

Stajao je na novom suncu, pitajući se iznenada što se događa ostalima.

2

Eddie Kaspbrak hvata loptu

EDDIE SIĐE S AUTOBUSA NA UGLU KANSAS STREETA I COSSUTH LANEA. Cossuthova je bila ulica koja se pružala pola kilometra nizbrdo prije nego što bi naglo završila kao slijepa ulica na mjestu gdje se rastresito zemljište spuštalo u Jalovinu. Nije pojma imao zašto je izabrao upravo to mjesto da izađe iz autobusa. Cossuth Lane nije mu ništa značila, a u ovom dijelu Kansas Streeta nije nikog poznavao. Ali se činilo da je to pravo mjesto. Toliko je znao, ali u tom trenutku čini se da je to bilo dovoljno.

Beverly je sišla s autobusa mahnuvši mu kratko na jednoj od stanica u Lower Main Streetu. Mike se svojim automobilom vratio u knjižnicu.

Sada, dok je promatrao kako mali i nekako smiješni Mercedesov autobus kreće dalje, pitao se što on zapravo radi ovdje, stoji na nepoznatom uglu neke ulice u nepoznatom gradu sedam stotina kilometara daleko od Myre, koja je bez sumnje do suza zabrinuta za njega. Osjeti trenutak gotovo bolne vrtoglavice, dotakne džep na sakou i sjeti se da je dramamine, zajedno s ostatkom svoje farmakopeje, ostavio u hotelu Town House. Ali ima aspirine. Prije bi izašao bez hlača nego bez aspirina.

Proguta ih nekoliko nasuho pa krene niz Kansas Street, pomislivši neodređeno da bi mogao otići do Gradske knjižnice ili možda u Aveniju Costello. Počelo se vedriti i vjerojatno bi mogao prošetati do West Broadwaya diviti se starim viktorijanskim kućama koje su se tamo nizale duž jedine dvije zaista lijepe stambene četvrti u Derryju. To je znao činiti kao dijete - hodati niz West Broadway kao slučajno, kao da se zaputio nekamo drugamo. Bila je tamo kuća Muellerovih, blizu ugla Witchamove i West Broadwaya, crvena kuća s tornjićima s obje strane a živicom sprijeda. Muellerovi su imali vrtlara koji je uvijek sumnjičavo škiljio u Eddieja sve dok Eddie ne bi prošao.

A potom je tu bila kuća Bowiejevih, četvrta kuća niže od Muellerovih, na istoj strani ulice - jedan od razloga, pretpostavljao je on, što su Greta Bowie i Sally Mueller bile tako velike prijateljice u srednjoj školi. A ta je kuća imala zelenu šindru i tornjiće, naravno... ali dok su tornjići Muellerovih bili četvrtasti na vrhu, oni na kući Bowiejevih bili su pokriveni smiješnim stošcima koji su Eddieja uvijek podsjećali na zatubaste magareće kape. Ljeti se na bočnom travnjaku uvijek nalazila vrtna garnitura - stol iznad kojeg je stajao veseli žuti suncobran, pletene stolice, mreža za ljuljanje razapeta između dva stabla. Iza kuće je uvijek sve bilo postavljeno za igru kroketa⁵⁴. Eddie je to znao, premda ga nikad nitko nije pozvao Greti na kroket. Prolazeći kao slučajno (kao da se zaputio nekamo drugamo), Eddie bi kadšto čuo udaranje lopti, smijeh, jauke kad bi nečija kugla završila u autu. Jednom je čak i ugledao Gretu, s čašom limunade u jednoj i batićem za kroket u drugoj ruci, tako vitku i lijepu da ne bi bile dovoljne riječi svih pjesnika na svijetu (Eddieju Kaspbraku, kome je tad bilo devet godina, čak su i njezina suncem opaljena ramena izgledala prekrasno), kako ide po kuglu koja je završila u autu; odbila se od drveta i tako dovela Gretu u Eddiejev vidokrug.

Tog se dana malo zaljubio u nju - u sjajnu plavu kosu koja joj je padala na ramena svježe plave haljine s bermudama umjesto suknje. Pogledala je uokolo i na trenutak je pomislio da ga je vidjela, ali se ispostavilo da nije bilo tako, jer kad je podigao ruku na stidljiv pozdrav, ona nije podigla svoju, već je raspalila po kugli, poslala je na stražnji travnjak i potrčala za njom. On je otišao dalje ne zamjerajući joj zbog neuzvraćena pozdrava (zaista je bio uvjeren da ga ona nije vidjela) ili činjenice da nikad nije bio pozvan na igru kroketa subotom poslije podne; zašto bi predivna djevojčica poput Grete Bowie uopće poželjela pozvati klinca kao što je on? On je bio žgoljav sipljiv i imao lice utopljenog vodenog štakora.

Aha, pomisli on, hodajući besciljno niz Kansas Street, trebao sam otići do West Broadwaya i ponovno pogledati sve te kuće... kuću Muellerovih, Bowiejevih, doktora Halea, Trackerovih -

Njegove se misli naglo prekinu pri spomenu tog posljednjeg imena, zato što je - mi o vuku a vuk na vrata! - bio upravo tu, ispred kamionskog spremišta braće Tracker.

„Još na istom mjestu“, reče Eddie naglas i nasmije se. „Nek me vrag odnese!“ Kuća na West Broadwayu koja je pripadala Philu i Tonyju Trackeru, dvojici vječitih neženja, bila je vjerojatno najljupkija od svih velikih kuća u toj ulici, besprijekorno bijela kuća sredine viktorijanskog razdoblja, sa zelenim travnjacima i velikim lijehama cvijeća koje je bujalo (naravno, uredno održavano) cijelo proljeće i ljeto. Njihov se kolni prilaz svake jeseni iznova asfaltirao, tako da je uvijek bio crn poput tamnog zrcala, a šindra na mnogobrojnim kosinama krova imala je uvijek savršeno zelenu boju metvice koja se gotovo potpuno poklapala s bojom travnjaka, pa bi se ljudi ponekad zaustavili i slikali dvokrilne prozore, koji su bili jako stari i prilično upadljivi.

„Dva muškarca koji toliko lickaju kuću sigurno su pederi“, rekla je jednom Eddiejeva majka, nekako zlovoljno, a Eddie se nije usudio zatražiti objašnjenje.

Kamionska postaja bila je čista suprotnost kući Trackerovih na West Broadwayu.

Bila je to oniža zgrada od cigli koje su bile stare i mjestimično se krunile, a u podnožju zgrade mijenjale boju iz prljavonarančaste u čađavocrnu. Prozori su bili ujednačeno prljavi osim male kružnice na jednom od nižih okana dispečerove kancelarije. To su jedno okno besprijekorno čistim održavala djeca, i prije Eddieja i ona poslije njega, zato što je dispečer iznad stola držao Playboyev kalendar. Nijedan dječak nije došao u stražnje dvorište na kratku partiju bejzbola a da najprije nije zastao, bejzbolskom rukavicom obrisao to okno i pogledao djevojku mjeseca.

Postaja je bila s tri strane okružena šljunčarom. Tegljači dugoprugaši tipa Jimmy-Pete, Kenworth i Rios, odreda oslikani riječima BRAĆA TRACKER DERRY NEWTON PROVIDENCE HARTFORD NEW YORK, stajali su ponekad tamo u neurednom i ispremiješanom obilju. Kadšto su bili sklopljeni, a kadšto su na stražnjim kotačima ili držačima mučaljivo stajale samo kabine ili prikolice.

Braća su svoje kamione držala izvan parkirališta iza zgrade koliko god su mogla, zato što su obojica bili strastveni bejzbolski navijači i voljeli da djeca tu dolaze i igraju bejzbol. Phil Tracker je bio vozač kamiona tako da su ga dječaci rijetko viđali, ali Tony Tracker, čovjek s golemim mlohavim mišićima i odgovarajućom škembom, vodio je knjige i račune, pa se Eddie (koji nikad nije igrao - majka bi ga bila ubila da je čula da igra bejzbol, da trči i udiše prašinu svojim osjetljivim plućima, izlaže se opasnosti da slomi nogu, dobije potres mozga i što sve ne) naviknuo viđati ga. Tony je bio uobičajeni ljetni prizor, a njegov glas za Eddieja dio igre, kao što je to poslije postao glas Mela Aliena: Tony Tracker, krupan ali nekako sablastan, čija se bijela košulja ljeska dok se spušta ljetni suton, a krijesnice počinju tkati u zraku svoju čipku od svjetla, dere se: Crveni, moraš se spustiti pod tu lopatu prije nego što je uhvatiš!... Skrenuo si pogled s lopate, Polovico! Ne možeš pogoditi tu prokletu lopatu ako ne gledaš u nju!... Ukliži, Kopito! Ako nabiješ donove tih Kedsica igraču na drugoj bazi u njušku, nikad te neće uspjeti dotaknuti i izbaciti iz igre!

Nikad nikog od njih nije zvao po imenu, sjeti se Eddie. Uvijek je bilo hej, Crveni; hej, Plavušo; hej, Četverooki; hej, Polovico. Nikad nije bila lopta nego lopata. Nikad nije bila palica već nešto što je Tony Tracker nazivao „drvenim pimpekom“, primjerice: „Nećeš nikad pogodit tu lopatu ako ne pritegneš taj drveni pimpek, Kopito.“

Veselo se nasmiješivši, Eddie se primakne... a onda mu smiješak iščezne s lica. Duga zgrada od cigle gdje su se izvršavali nalozi, popravljali kamioni, a roba kratkoročno skladištila, sad je bila mračna i utihla. Korov se probijao kroz šljunak. A ni na jednoj ni na drugoj strani parkirališta nije bilo kamiona... samo jedna prikolica, zahrđalih i potamnjelih strana.

Prišavši još bliže, on primijeti da u prozoru stoji znak trgovca nekretninama na kojem piše PRODAJE SE.

Trackerovi više ne rade, pomisli on, i bude iznenađen tugom koja je popratila tu misao... kao da je netko umro. Sad mu je bilo drago što nije otišao do West Broadwaya. Ako su braća Tracker mogla propasti - Braća Tracker, tvrtka koja je izgledala vječna - što se sve moglo dogoditi u ulici kojom je toliko volio hodati kao dijete? S nelagodom shvati da ne želi znati. Nije želio vidjeti Gretu Bowie sa sjedinama u kosi, bokova i nogu otečenih od previše sjedenja, puno jela i pića; bolje se - sigurnije - držati podalje.

To je ono što smo svi trebali učiniti, držati se podalje. Nemamo ovdje što tražiti. Vratiti se u mjesto u kojem si odrastao je poput nekog trknutog joga - trika, kao da staviš stopala u usta i nekako se progutaš tako da ne ostane ništa od tebe; to je neizvedivo i svakome tko je pri zdravoj mora biti drago da je tako... uostalom, što misliš da se dogodilo Tonyju i Philu Trackeru?

Tonyju možda srčani udar; on je na kostima nosio četrdesetak kilograma viška. Moraš paziti na to kakva ti iznenađenja može spremiti srce. Pjesnici se mogu rastapati pišući o slomljenim srcima, a Barry Manilow pjevati o njima, i što se Eddieja tiče, to je u redu (on i Myra imaju sve albume koje je Barry Manilow ikad snimio), ali on osobno više voli dobar i solidan EKG svake godine. Tonyjevo je srce vjerojatno odustalo kao što ljudi odustanu od lošeg posla.

A Phil? Možda zla kob na autocesti. Eddie, koji je i sam zarađivao za život za volanom (barem nekad; sad je vozio samo slavne, a ostatak vremena provodio u vožnji za radnim stolom), znao je što znači zla kob na autocesti. Starom se Philu možda na poledici zavrtjela prikolica negdje u New Hampshireu ili Hainesville Woodsu na sjeveru Mainea, ili su mu možda po proljetnom pljusku otkazale kočnice na nekom dugom usponu južno od Derryja, na putu za Haven. Ili to ili nešto od onog što je opjevano u ljigama od country-pjesama o kamiondžijama sa Stetson šeširima kojima je preljub na pameti.

Vožnja za radnim stolom ponekad je samotnjačka, ali je Eddie bio više nego jedanput za upravljačem, s aspiratorom kao suvozačem na vozačkoj ploči, čija se pumpica sablasno zrcalila u vjetrobranu (plus puna kanta tableta u odjeljku za rukavice) i znao je da je prava samoća crvena mrlja: boja stražnjih svjetala vozila ispred tebe i njihov odraz na vlažnom asfaltu po jakoj kiši.

„Do vraga, kako vrijeme leti“, Eddie Kaspbrak šapćući uzdahne a da nije ni bio svjestan da je rekao nešto naglas.

Istodobno raznježen i nesretan - stanje za njega uobičajenije no što bi on ikad priznao - Eddie obiđe zgradu, krckajući po šljunku Guccijevim mokasinkama, da pogleda parkiralište gdje su se igrale bejzbolske utakmice kad je bio mali - kad se činilo da devedeset posto svijeta čine djeca.

Parkiralište se nije puno promijenilo, ali je bio dovoljan jedan pogled da ga izvan svake sumnje uvjeri u to da je s utakmicama svršeno - bila je to tradicija koja je iz vlastitih razloga odumrla negdje u godinama između onda i sad.

Godine 1958. dijamantni oblik terena nije bio iscrtan okrečenim stazicama između baza, nego brazdama koje su utrla stopala u trku. Dječaci koji su tu igrali bejzbol nisu imali prave baze (bili su to dječaci stariji od Gubitnika, premda se Eddie sad sjetio da je Stan Uris ipak kadšto igrao; palicom je udarao tako-tako, ali je mogao brzo trčati i imao božje reflekse), ali ispod utovarne rampe, iza duge zgrade od cigle, uvijek su stajala četiri komada prljavog šatorskog platna, koja bi se svečano izvukla kad bi se na parkiralištu okupilo dovoljno djece za igru, a koje bi se jednako svečano vratilo na mjesto kad bi se sjene večeri dovoljno zgusnule da prekinu igru.

A sad, dok je stajao tu, Eddie nije vidio ni traga od tih izbrazdanih staza između baza. Bujno busenje korova naraslo je kroz šljunak. Tu i tamo svjetlucale su razbijene boce sode i piva; u stara vremena, te se je staklene krhotine pobožno uklanjalo. Jedino što je ostalo bila je žičana ograda iza parkirališta, visoka četiri metra i prekrivena hrđom kao sasušenom krvlju. Uokvirivala je nebo u jatima dijamantnih oblika.

Ako si pogodio ogradu ili preko nje, to je značilo bodove, pomisli Eddie dok je stajao sjetno veseo, s rukama u džepovima, na mjestu gdje se prije dvadeset sedam godina nalazila nulta, odnosno četvrta baza. Preko ograde i dolje u Jalovinu. To su nazivali Automatic. Nasmije se glasno, a onda se nervozno osvrne, kao da se to glasno nasmijao duh, a ne muškarac u hlačama od šezdeset dolara, čovjek solidan kao... pa, solidan kao... kao...

Koga ti to zajebavaš, Edsić, kao da je šapnuo Richiejev glas. Nisi ti solidan, a u posljednjih nekoliko godina keherenja je bilo malo, i to u velikim razmacima. Je li tako?

„Aha, tako je“, reče Eddie tiho i šutne nekoliko kamenčića koji začegrtaju.

Zapravo, vidio je samo dvije lopte koje su preletjele preko ograde na stražnjoj strani parkirališta braće Tracker, i obje je udarilo isto dijete: Belch⁵⁵ Huggins. Belch je bio gotovo komično krupan. S dvanaest godina već je bio visok metar osamdeset, a težio nekih osamdeset kilograma.

Nadimak je dobio zato što se mogao podrigivati zapanjujuće dugo i glasno - u najboljim trenucima zvučao je kao križanac žabe i cvrčka. Ponekad bi pri podrigivanju brzo podigao ruku do otvorenih usta i ispustio zvuk nalik na promuklog Indijanca.

Belch je bio krupan i ne baš debeo, prisjeti se Eddie, ali kao da Bog nikad nije imao stvarnu namjeru dopustiti da dvanaestogodišnji dječak dosegne takvu visinu; da tog ljeta nije umro, možda bi narastao do metar devedeset ili više i naučio usklađivati pokrete svog prevelikog tijela u svijetu sitnijih žitelja. Čak se mogao, pomisli Eddie, naučiti blagosti. Ali je u dvanaestoj bio nespretan i zao; nije bio mentalno zaostao, ali je tako djelovao jer su mu svi pokreti izgledali zaprepašćujuće grubi i nagli. Nije posjedovao urođenu Stanleyjevu ritmičnost; kao da Belchovo tijelo uopće nije komuniciralo s mozgom, već je postojalo u vlastitom svijetu usporene tutnjave.

Eddie se sjećao večeri kad je jedna duga, spora lopta bila izravno upućena prema Belchovoj poziciji rubnog igrača - Belch se nije morao čak ni pomaknuti. Stajao je i gledao u zrak, podigao rukavicu gotovo besciljnim udaračkim pokretom, a lopta ga je, umjesto da mu se skrasi u rukavici, udarila posred čela pritom proizvevši šupalj zvuk: bonk!

Kao da je lopta bila bačena s trećeg kata na krov Forda. Odskočila je dobar metar i spustila se Belchu točno u rukavicu. Jedan nesmotreni klinac po imenu Owen Phillips nasmijao se tom zvuku. Belch mu je prišao i šutnuo ga u stražnjicu tako jako da je mali Phillips vrišteći pobjegao kući, s rupom na turu hlača. Nitko se drugi nije nasmijao... barem ne javno. Eddie je pretpostavljao da se Richie Tozier, da je bio tamo, ne bi uspio suzdržati, i da bi ga Belch vjerojatno spremio u bolnicu.

Belch je bio jednako spor u udaranju palicom. Malokad bi palicom dobro dohvatio lopticu, a ako bi lopticu puknuo u zemlju, čak bi ga i najtrapaviji igrači bez pol muke izbacili iz igre prije prve baze. Ali kad bi uspio pogoditi lopticu kako valja, ta bi otišla jako daleko. Obje lopte koje je Eddie vidio kako ih je Belch poslao preko ograde bile su čudesne.

Prvu nikad nisu našli, iako je desetak dječaka pročešljalo cijelu strmu padinu koja se obrušavala u Jalovinu u potrazi za njom.

No drugu jesu našli. Lopta je pripadala jednom drugom dječaku iz šestog razreda (Eddie se nije mogao sjetiti kako mu je bilo pravo ime, već samo da su ga druga djeca zvala Šmrkljo jer je stalno bio prehlađen) i bila u prometu veći dio kasnog proljeća i početak ljeta 1958. Zbog tog više nije bila gotovo savršeno okrugla kreacija od bijele konjske kože s crvenim šavovima, kakva je bila kad je izašla iz kutije, nego iskrzana, umrljana travom, i na nekoliko mjesta rasječena od stotina odskoka od šljunka na vanjskom dijelu terena. Najednom se mjestu rašila i Eddie je, koji je skupljao nepravilno udarene lopte kad ga astma nije jako mučila (i uživao u svakom usputnom: Hvala, mali! kad bi vratio loptu na teren), znao da će netko uskoro izvući kotur izolirbanda i omotati je kako bi se iz nje mogao izvući još koji tjedan igre.

Ali prije no što je došao taj dan, jedan učenik sedmog razreda, nevjerojatna imena Stringer Dedham, nabaci Belchu Hugginsu ono što je on smatrao loptom „promjenljive brzine“. Belch je izvrsno odmjerio udarac (spore su lopte, oprostite mi na igri riječima, bile po njegovoj mjeri) i raspalio po Šmrkljinoj vremešnoj loptici Spalding tako snažno da je s nje otpao gornji sloj i poput velikog bijelog noćnog leptira prizemljio samo dva metra od druge baze. Lopta se nastavila dizati u veličanstveno sumračno nebo, odmotavajući se u letu, dok su se djeca okretala kako bi pogledom ispratila njezin let, zanijemjela od čuđenja; otišla je preko žičane ograde, i dalje se dižući, i Eddie se sjeti kako je Stringer Dedham rekao: „Sveca mu!“ mekim glasom punim strahopoštovanja dok je loptica utiskivala svoj trag na nebu, a svi gledali nit koja se odmotavala. Prije nego što je loptica pala, možda su se već šestorica pentrala preko ograde. Eddie se sjećao kako se Tony Tracker zaprepašteno maloumno nasmijao i viknuo: „Ta bi izletjela i sa stadiona Yankee! Čujete li me? Ta bi otišla i izvan stadiona Yankee!“

Peter Gordon je pronašao loptu nedaleko od rječice koju će Klub gubitnika zajaziti poslije manje od tri tjedna. Ono što je ostalo od loptice nije imalo više od sedam centimetara u promjeru i bilo je pravo čudo da se konac nije prekinuo.

Prešutnim dogovorom, dječaci vrate ostatke Šmrkljine lopte Tonyju Trackeru, koji je pogleda nijemo, okružen jednako zanijemjelim dječacima. Iz daljine je taj krug dječaka oko visokog muškarca velikog visećeg trbuha mogao djelovati gotovo religiozno - kao štovanje neke svetinje. Belch Huggins nije čak ni optrčao oko baza.

Samo je stajao među ostalima, kao dječak koji nema jasnu predodžbu o tome gdje se nalazi. Ono što mu je Tony Tracker tog dana vratio, bilo je manje od teniske loptice.

Izgubljen u ovim sjećanjima, Eddie se udalji od mjesta gdje se nalazila posljednja baza, pa krene preko bacačkog uzvišenja (samo što to nikad nije bilo uzvišenje već udubljenje iz kojeg je bio sastrugan šljunak) do područja između druge i treće baze. Zastane nakratko, osupnut tišinom, a onda ode do žičane ograde. Imala je po sebi više hrđe nego ikad i bila obrasla nekim ružnim puzavcem, ali je još stajala na svom mjestu. Pogledavši kroz nju, ugleda kako se zemljište obrušava, napadno zeleno.

Jalovina je više nego ikad nalikovala na prašumu, i on se prvi put upita kako se moglo dogoditi da jedan takav predio isprepletenog i otrovnog raslinja bude nazvan Jalovina: bio je on puno toga, ali jalov nikako. Zašto ne Divljina? Ili Prašuma? Jalovina.

To je imalo zlokoban, gotovo prijeteći prizvuk, ali nije prizivalo sliku šipražja i drveća izraslog tako gusto da se moralo boriti za svoje mjesto pod suncem, već pješčanih nanosa koji se premještaju u beskraj, ili sivih škriljčanih prostranstava skorenog tla i pustinje. Jalovo. Mike je maloprije rekao da su svi oni jalovi, i to se činilo točno. Sedmero ih je, a nijedno dijete. Čak i u ovo doba obiteljskog planiranja, to je bila prevelika slučajnost.

Pogleda kroz zahrđale dijamante ograde, osluškujući udaljeno brujanje vozila iz Kansas Streeta, te daleko curenje i šum vode odozdo. Ugleda odsjaje na proljetnom suncu, poput bliještanja stakla. Tamo dolje još je bilo bambusovih gajeva; izgledali su nezdravo bijelo, poput gljivične mrlje u svem tom zelenilu. Kružila je priča da iza njih, na močvarnim dijelovima koji su graničili s Kenduskeagom, ima živog blata.

Najsretnije dane svog djetinjstva proveo sam tamo dolje, u tom užasu, pomisli on i zadrhti.

Baš se spremao okrenuti kad mu pogled padne na nešto drugo: na betonski cilindar s teškim čeličnim poklopcem na vrhu. Morločke⁵⁶ rupe, tako ih je zvao Ben, smijući se pritom ustima, ali ne i očima. Kad bi prišao jednom od njih, dosegao bi ti do struka (ako si dijete) i vidio bi utisnute, u polukrugu, riječi KOMUNALNO PODUZEĆE GRADA DERRYJA izbočenim metalnim slovima. I čuo bi šum, huk iz njegove dubine. Nekakvu mašineriju.

Morločke rupe.

Tamo smo otišli. U kolovozu. Na kraju. Sišli smo u jednu od Benovih morločkih rupa, u kanalizaciju, ali poslije nekog vremena, to više nije bila kanalizacija. Bilo je to... bilo je... što?

Patrick Hockstetter je bio tamo dolje. Prije nego što ga je Ono otelo, Beverly ga je vidjela kako čini nešto ružno. Nasmijala se tome, ali je znala da je posrijedi nešto ružno. Nešto u vezi s Henryjem Bowersom, zar ne? Da, mislim da jest. A -

On se odjednom okrene i zaputi se natrag prema napuštenom spremištu, ne želeći više gledati dolje u Jalovinu, jer mu se nisu sviđale misli koje je ona prizivala u njegovo sjećanje. Želio je biti kod kuće, s Myrom. Nije želio biti ovdje. On... „Klinjo, lovi!“

Eddie se okrene prema zvuku tog glasa i doleti neka vrsta lopte, tik iznad ograde, ravno prema njemu. Udari o šljunak i odskoči. Eddie ispruži ruku i uhvati je. Učinio je to tako refleksno i bez razmišljanja da je taj pokret ispao čist, gotovo elegantan. Spusti pogled na ono što je držao u ruci i u njemu se sve ohladi i razglavi. Nekad je to bila bejzbolska loptica. Sad je samo kugla umotana u konac jer se gornji sloj odlijepio uslijed udarca. Vidio je odmotani konac. Prelazio je preko ograde poput niti paukove mreže i gubio se u Jalovini.

O Isuse, pomisli on. O Isuse, Ono je ovdje, sa mnom, SADA -

„Siđi i zaigraj, Eddie“, reče glas s druge strane ograde i Eddie s nekim onemoćalim užasom shvati da je to glas Belcha Hugginsa, ubijenog u tunelima ispod Derryja u kolovozu 1958. A evo sad Belcha glavom, vere se uz nasip s druge strane ograde.

Bio je odjeven u prugastu bejzbolsku uniformu newyorških Yankeesa koja je bila umrljana komadićima jesenjeg lišća i zelenilom. Bio je to Belch, ali istodobno i onaj gubavac, stvorenje ogavno oživljeno poslije dugih godina provedenih u vlažnom grobu. Meso njegova teškog lica visjelo je u gnjilim komadićima i krpicama. Jedna očna duplja bila je prazna. Nešto mu je migoljilo u kosi. Na jednoj je ruci nosio mahovinom uprljanu bejzbolsku rukavicu. Gurne trule prste desne ruke kroz ukošene četverokute žičane ograde, i kad ih je savio, Eddie začuje užasan zvuk štrcanja od kojeg je pomislio da će poludjeti.

„Ta bi otišla i izvan stadiona Yankee“, reče Belch i isceri se. Krastača, ogavno bijela i koprcava, ispadne mu iz usta i padne na zemlju. „Čuješ li me? Ta bi otišla i izvan stadiona Yankee, jebote! Ah da, Eddie, hoćeš da ti ga popušim? Učinit ću to za siću. Ma što, učinit ću ti to besplatno.“

Belchovo se lice promijeni. Želatinasta izraslina njegova nosa se ulegne, otkrivajući dva upaljena crvena nosna kanala koja je Eddie viđao u snovima. Kosa mu ogrubi, povuče se od sljepoočnica i postane paučinasto bijela. Trula koža na licu se rascijepi i otkrije bijelu kost prekrivenu sluzavom tvari, poput zamućenih leća reflektora. Belch iščezne; sad je tu bio stvor koji je jednom bio ispod trijema u Neiboltovoj 29.

„Bobby mi puši za siću“, zapjevušio je stvor i počeo se penjati preko ograde. U otvorima koji su nastali ukrižavanjem žice ostajali su komadići njegova mesa. Ograda zazvecka i začegrta pod njegovom težinom. Kad bi stvor dotaknuo puzajuće vitice korova, one bi pocrnjele. „On će to učiniti u svako doba. A koji novčić više za poseban trud.“

Eddie pokuša vrisnuti. Iz njega ne izađe ništa osim besmislenog suhog cvileža. Osjećao je pluća kao najstarije okarine na svijetu. Spusti pogled na loptu u ruci; između njezinih namotaja konca odjednom počnu izbijati graške krvi koje zakapaju po šljunku i zaprskaju mu mokasinke.

On je baci i načini dva teturava koraka prema natrag, iskolači oči, tarući ruku o prednji dio košulje. Gubavac je stigao do vrha ograde. Glava mu se zaljuljala, ocrtana na pozadini neba, košmarno obličje nalik na napuhnutu bundevu za Noć vještica. Jezik mu se objesio metar duljine, a možda i metar i pol, i plazio niz ogradu poput zmije iz gubavčevih iscerenih usta.

Sad ga vidiš... sad ga ne vidiš.

Nije izblijedio, kao duh na filmu; jednostavno se rasplinuo dok si trepnuo okom.

Ali je Eddie čuo zvuk koji je potvrdio njegovu materijalnost: pop! kao čep koji izlijeće iz boce pjenušca. Bio je to zvuk zraka koji je požurio ispuniti prazninu na mjestu gdje se do maloprije nalazio gubavac.

Eddie se okrene i potrči, ali prije nego što je prevalio tri metra, četiri ukočena obličja izlete iz sjena ispod utovarne rampe napuštenog spremišta. On najprije pomisli da su to šišmiši pa vrisne i pokrije glavu... A onda shvati da su to platnene pačetvorine - kvadrati platna koji su služili kao baze kad su se tu igrala starija djeca.

Vrtjeli su se i kovitlali u nepomičnom zraku; morao se sagnuti da bi izbjegao jednog od njih. Svi se istovremeno spuste na svoja uobičajena mjesta, podigavši oblačiće krupnog pijeska: prva, druga, treća, četvrta.

Sopćući, dok mu je u grlu ponestajalo daha, Eddie protrči pokraj prve baze, usana zategnutih sa zuba, lica bijela poput kravljeg sira.

TUP! Zvuk palice koja udara fantomsku lopticu. A onda -

Eddie stane. Snaga mu isteče iz nogu, a jauk mu se prevali preko usana. Tlo se nadizalo u ravnoj crti od prve baze prema drugoj, baš kao da neka divovska krtica brzo probija tunel tik ispod površine tla. Šljunak se prevrtao na obje strane. Obličje pod zemljom stigne do baze i platno odskoči u zrak. Odletjelo je tako jako i brzo da je ispustilo zvuk sličan onom koji proizvodi čistač cipela kad je dobre volje pa pukne svojom krpom. Tlo se počelo grbiti između druge i treće baze, strelovito. Treća baza poleti u zrak slično zapucketavši i jedva se spustila na zemlju a ono obličje ispod tla stiglo je do četvrte baze i jurnulo prema prvoj.

I prva baza odleti u zrak, ali prije nego što se uspjela prizemljiti, onaj stvor iskoči iz zemlje poput nekog užasnog iznenađenja iz slavljeničke torte; a taj stvor bio je Tony Tracker, s licem kostura na kojem se još držalo nekoliko pocrnjelih komada mesa, u bijeloj košulji od koje su ostale samo nagnjile platnene rite. Izvirio je iz zemlje na prvoj bazi od struka naviše, ljuljajući se naprijed-natrag poput nekog skarednog crva.

„Nema veze koliko ćeš pritegnuti taj drveni pimpek“, reče Tony Tracker šljunčanim, škripavim glasom. Ogoljeli zubi kesili su se luđački ljubazno.

„Nema veze, Hripavi. Sredit ćemo mi tebe. Tebe i tvoje prijatelje. Kako ćemo se samo LOPATATI!”

Eddie krikne i zaglavinja. Na ramenu osjeti nečiju ruku. On se skutri. Ruka ga na trenutak stisne za rame, a potom popusti stisak. On se okrene. Bila je to Greta Bowie. I bila je mrtva. Nije imala pola lica; po preostalom ukiseljenom crvenom mesu puzale su ličinke. U jednoj je ruci držala zeleni balon.

„Prometna nesreća“, reče prepoznatljiva polovica njezinih usana i isceri se. To cerenje prouzroči neopisiv zvuk trganja i Eddie spazi kako se gole tetive pomiču poput užasnog remenja. „Bilo mi je osamnaest godina, Eddie. Pijana i na crvenim tabletama. Tvoj i su prijatelji ovdje, Eddie.“

Eddie ustukne od nje, ruku podignutih ispred lica. Ona krene prema njemu. Krv joj je bila poprskala noge, pa se sasušila na njima u dugim mrljama. Na nogama je imala mokasinke s masnicom.

A iza nje on ugleda najveći užas. Preko vanjskog dijela terena prema njemu je glavinjao Patrick Hockstetter. I on je bio odjeven u dres newyorskih Yankeesa.

Eddie potrči, no Greta ga ponovno dohvati, potrga mu košulju i zalije mu niz ovratnik neku užasnu tekućinu. Tony Tracker se izvlačio iz krtičje rupe veličine čovjeka. Patrick Hockstetter je posrtao i teturao. Eddie je trčao ne znajući odakle mu dah za trčanje, ali je ipak trčao. U trku, ugleda kako mu pred očima lebde riječi, riječi ispisane velikim slovima na balonu koji je držala Greta Bowie:

LIJEKOVI ZA ASTMU IZAZIVAJU RAK PLUĆA!

POZDRAVLJA VAS LJEKARNA IZ CENTER STREETA

Eddie je trčao. Trčao je i trčao i u jednom se trenutku sruši bez svijesti blizu parka McCarron, gdje ga spaze neka djeca i zaobiđu u velikom luku jer im je sličio na pijanca, a možda i na nekog tko ima nekakvu neobičnu bolest. A možda je on čak i ubojica, pa su pomislili da bi ga mogli prijaviti policiji, ali ipak nisu.

3

Bev Rogan skupo plaća posjet

BEVERLY JE ODSUTNO HODALA NIZ MAIN STREET OD HOTELA TOWNHOUSE, kamo se otišla presvući u traperice i jarkožutu tuniku. Nije razmišljala kamo ide. Umjesto toga, evo što joj je bilo na pameti:

Kosa tvoja zimski plam Siječnja žar. U kojem izgaram.

To je bila sakrila u svojoj donjoj ladici, ispod intimnog rublja. Njezina je majka to mogla naći, ali ništa zato. Važno je da je to bila jedina ladica u koju njezin otac nikad nije zavirivao. Da je on to vidio, možda bi je pogledao onim svojim ozarenim, gotovo prijateljskim, i potpuno paralizirajućim pogledom i upitao gotovo ljubazno: „Bev, radila si nešto što nisi smjela? Radila si nešto s nekim dečkom?“ A kad bi ona rekla da ili ne, dobila bi jednu preko nosa, tako brzo i tako jako da je isprva ne bi ni zaboljelo - trebalo bi proći nekoliko sekundi da se vakuum raziđe i da njegovo mjesto ispuni bol. A onda ponovno njegov glas, gotovo prijateljski: „Jako sam zabrinut za tebe, Beverly. Užasno jako zabrinut za tebe. Ti moraš odrasti, zar ne?“

Njezin otac možda još živi ovdje. Živio je tu posljednji put kad joj se javio, ali je to bilo... kad? Prije deset godina? U svakom slučaju, davno prije nego što se udala za Toma. Dobila je od njega razglednicu, ne običnu dopisnicu poput one na kojoj je bila napisana pjesma, već s motivom onog užasnog plastičnog spomenika Paulu Bunyanu ispred City Centera. Spomenik je podignut pedesetih godina i obilježio je njezino djetinjstvo, ali očeva razglednica nije u njoj pobudila ni trunku nostalgije ili uspomena; mogla je jednako tako to biti i razglednica s motivom Gateway Archa u Saint Louisu ili Golden Gate Bridgea u San Franciscu.

„Nadam se da si dobro i da si dobra“, pisalo je na razglednici. „Nadam se da ćeš mi poslati nešto ako budeš mogla, budući da nemam puno. Volim te, Bewie. Tata.“

On ju je zaista volio, i pretpostavljala je da je na neki način to bio isključivi razlog zbog kojeg se tako očajnički zaljubila u Billa Denbrougha tog dugog ljeta 1958.; zato što je od svih dječaka Bili jedini zračio autoritetom koji je povezivala sa svojim ocem... samo što je to bila drukčija vrsta autoriteta - autoritet koji bi slušao. Ni po njegovim očima, ni po njegovim i postupcima, nije mogla primijetiti da bi on pretpostavljao kako je briga poput one njezina oca jedini razlog za postojanje autoriteta... kao da su ljudi kućni ljubimci koje treba maziti ili disciplinirati.

Kakvi god razlozi bili posrijedi, na svršetku njihova prvog sastanka u punom sastavu, u srpnju te godine, sastanka čije je vodstvo Bili preuzeo tako potpuno i bez imalo truda, ona se ludo, od glave do pete, zaljubila u njega. Nazivati to pukom zacopanošću jedne učenice bilo bi isto kao reći da je Rolls-Royce vozilo na četiri kotača, otprilike kao zaprežna kola. Nije se bezglavo hihotala ili crvenjela kad bi ga ugledala, niti je kredom ispisivala njegovo ime po drveću ili po zidovima Mosta poljubaca, već je cijelo to vrijeme živjela s njegovim licem u srcu, s nekom vrstom slatke tišteće boli. Za njega bi bila umrla.

Pretpostavljala je da je bilo sasvim prirodno što je bila uvjerena da joj je Bili poslao onu ljubavnu pjesmu... iako nikad nije otišla tako daleko da to provjeri. Ne, zapravo je znala tko je napisao tu pjesmu. A poslije - u jednom trenutku - zar joj i sam autor to nije priznao? Da, Ben joj je rekao (premda se ni za živu glavu nije mogla sjetiti kad je on i u kakvim okolnostima to rekao) i iako je njegova ljubav prema njoj bila gotovo jednako dobro skrivena kao ljubav koju je ona osjećala prema Billu (ali rekla si mu, Bewie, jesi, rekla si mu da voliš) bilo je to očito svakome tko bi se malo bolje zagledao (dobronamjerno) - vidjelo se to po načinu na koji je uvijek pazio da između njih bude razmak, po tome kako bi naglo udahnuo kad bi ga ona dotaknula po ruci, po načinu na koji se odijevao kad je znao da će je vidjeti. Dragi, mili, debeli Ben.

Nekako je tome došao kraj, tom nezgodnom pretpubertetskom trokutu, ali kako se to dogodilo bila je jedna od stvari kojih se još nije mogla sjetiti. Mislila je da je Ben priznao da je napisao i poslao tu malu ljubavnu pjesmu. Mislila je da je ona rekla Billu da ga voli, da će ga voljeti zauvijek. I nekako, ta su dva priznanja spasila svima život... jesu li? Nije se mogla sjetiti. Ta sjećanja (ili sjećanja na sjećanja, to je bilo bliže istini) sličila su na otoke koji zapravo i nisu otoci, već pršljenovi jedne koraljne kralježnice koji strše iznad površine vode, nimalo odvojeni, već dio iste cjeline. A opet, kad god bi pokušala zaroniti duboko i vidjeti ostatak, umiješala bi se izluđujuća slika: čvorci koji se svakog proljeća vraćaju u Novu Englesku, jate na telefonskim žicama, drveću i krošnjama, gurkaju se za mjesto i ispunjavaju zatopljeni zrak kasnog ožujka svojim bučnim ogovaranjem. Ta bi joj se slika uporno vraćala, strana i uznemirujuća, poput jakog radiosignala koji prekriva signal koji želiš uhvatiti.

Shvatila je zgranuto da stoji ispred praonice rublja Kleen-Kloze gdje su ona, Stan Uris, Ben i Eddie odnijeli njezine krpe onog dana potkraj lipnja - krpe umrljane krvlju koju su samo oni mogli vidjeti. Prozori su sad bili neprozirni od sapuna, a na vratima je bila pribijena rukom napisana obavijest VLASNIK PRODAJE. Vireći kroz sapunske namaze, ona ugleda praznu prostoriju sa svjetlijim kvadratima na prljavim žutim zidovima gdje su stajale perilice za rublje.

Idem kući, pomisli ona turobno, ali svejedno nastavi hodati.

Ova se četvrt i nije baš puno promijenila. Bilo je nekoliko stabala manje, vjerojatno brijestova koje je pokosila bolest. Kuće su djelovale malo ruševnije; razbijeni prozori kao da su bili malo češći prizor nego kad je bila djevojčica. Neka su razbijena okna bila zamijenjena kartonom. Neka nisu.

I evo je pred stambenom zgradom u Lower Main Streetu broj 127. Još je tu. Oguljena bijela boja koje se sjećala postala je oguljena smeđa boja čokolade, ali svejedno prepoznatljiva. Eno prozora koji je gledao u ono što je nekad bila njihova kuhinja; a eno i prozora njezine spavaće sobe.

(Jime Doyone, da si se sklonio s te ceste! Da si se smjesta sklonio, hoćeš da te nešto pregazi?)

Ona zadrhti, obgrli se rukama u križ i uhvati za laktove.

Tata možda još živi ovdje; o da, moglo bi biti. Ne bi se on selio ako ne mora. Samo se popni, Beverly. Pogledaj poštanske sandučiće. Tri sandučića za tri stana, baš kao nekad. Ako ima jedan na kojem piše Marsh, možeš pozvoniti i uskoro će zašušljati papuče niz hodnik, vrata će se otvoriti i ti ćeš ga vidjeti, vidjeti čovjeka čija te sperma učinila crvenokosom i ljevorukom i podarila ti sposobnost crtanja... Sjećaš se kako je crtao? Mogao je nacrtati sve što poželi. Ako mu se dalo. A često mu se nije dalo. Vjerojatno je imao puno briga. Ali kad bi mu se dalo, ti bi satima sjedila i gledala kako on crta mačke, pse, konje i krave iz čijih je usta izlazilo MU u balončićima. Smijala bi se i on bi se smijao, pa bi on rekao: A sad ti, Bewie, i kad bi uhvatila olovku, on bi ti vodio ruku, a ti Ugledala kako ti se pod prstima odmata krava ili mačka ili nasmiješeni čovjek i pritom bi osjećala miris njegova losiona i toplinu njegove kože.

Hajde, Beverly, popni se. Pozvoni. On će izaći i bit će star, bore će mu biti usječene duboko u lice, a zubi - oni preostali - bit će mu žuti, i on će te pogledati i reći, Pa to je Bewie, Bewie je došla kući obići svog starog oca, uđi samo, Bewie, drago mi je što te vidim, drago mi je jer sam zabrinut za tebe, Bewie, JAKO zabrinut.

Ona polako krene niz puteljak; korov koji je rastao između napuklih betonskih ploča očeše joj nogavice traperica. Zagleda se u prozore na prvom katu, ali su na njima bile navučene zavjese. Pogleda poštanske sandučiće. Treći kat, STARK-WEATHER. Drugi kat, BURKE. Prvi kat - prestane disati - MARSH. Ali neću pozvoniti. Ne želim ga vidjeti. Neću pozvoniti.

Najzad jedna čvrsta odluka! Odluka koja je otvorila dveri ispunjenog i korisnog života čvrstih odluka! Sišla je niz stazu! Vratila se u središte grada! U hotel Town House! Spakirala se! Sjela u taksi! U zrakoplov! Rekla Tomu da odjebe! Živjela uspješnim životom! Umrla sretna!

Pozvoni.

Začuje poznate zvončiće iz dnevne sobe - zvončiće koji će njoj uvijek zvučati kao kinesko ime: Cing-Cong! Tišina. Nema odgovora. Premjesti na trijemu težinu sjedne noge na drugu; odjednom joj se pripiškilo.

Nema nikog kod kuće, pomisli ona, s olakšanjem. Sad mogu otići.

Umjesto toga, ona ponovno pozvoni: Cing-Cong! Nitko se ne javlja. Ona pomisli na dražesnu Benovu pjesmicu i pokuša se sjetiti kad je i kako on priznao njezino autorstvo, i zašto je, na trenutak, to izazvalo asocijacije na njezinu prvu mjesečnicu. Je li dobila menstruaciju s jedanaest godina? Svakako ne, premda su joj grudi počele prvi bolni rast otprilike sredinom zime. Zašto...? A onda se umiješa mentalna slika tisuća čvoraka na telefonskim žicama i na krovovima, a svi brbljaju u bijelo proljetno nebo.

Sad ću otići. Pozvonila sam dvaput; to je dovoljno.

Ali ona pozvoni još jedanput. Cing-Cong!

Sad začuje kako netko dolazi i taj je zvuk bio baš kakvim ga je zamišljala: umoran šapat starih papuča. Počne zvjerati oko sebe, bila je jako, jako blizu tome da zbriše. Bi li uspjela sići niz cementni prilaz, zamaknuti za ugao i ostaviti oca u uvjerenju kako su to bila samo obijesna dječurlija?

Hej, gospodine, imate Princa Alberta u limenci...?

Ona naglo i oštro ispusti dah morala je stegnuti grlo zato što je iz njega želio izaći smijeh olakšanja. Pa to uopće nije bio njezin otac. Na vratima je stajala i u nju gledala visoka žena od sedamdesetak godina. Kosa joj je bila duga i prelijepa, uglavnom sijeda, ali prošarana žilama najčistije zlatne rudače. Iza njezinih naočala bez okvira bile su oči plave poput vode u fjordovima iz kojih su joj vjerojatno potekli preci. Na sebi je imala ljubičastu svilenu haljinu. Bila je pomalo iznucana, ali još dostojanstvena. Njezino izborano lice bilo je ljubazno. „Da, gospođice?“

„Oprostite“, reče Beverly. Želja za smijehom mine je jednako brzo kao što ju je bila obuzela. Primijetila je da starica oko vrata nosi kameju. Bila je to jamačno prava slonovača, okružena zlatnim okvirom toliko tankim da je bio gotovo nevidljiv. „Sigurno sam pozvonila na pogrešno zvono.“ Ili sam namjerno pozvonila na pogrešno zvono, šapne njezin um. „Htjela sam pozvoniti kod Marshevih.“

„Marshevih?“ Ženino se čelo blago nabora.

„Da, znate - „

„Ovdje nema Marshevih“, reče starica.

„Ali - „

„Osim... ako ne mislite na Alvina Marsha, je li?“

„Da!“ reče Beverly. „Na svog oca!“

Staričina se ruka podigne do kameje i dotakne je. Zaškilji u Beverly, koja se zbog tog osjećala smiješno mladom, kao da u rukama drži kutiju s keksima uz koje djevojke-izviđači prikupljaju dobrovoljne priloge, ili možda naljepnice - navijajte za momčad srednje škole, Derry Tigerse. A onda se starica nasmiješi... ljubaznim osmijehom koji je ujedno bio i sjetan.

„Gospođice, vi zaista u toku niste. Ne želim ja baš ta biti koja će priopćiti vam ovo, kao stranac, ali vaš otac mrtav je već pet godina.“

„Ali... na zvonu...“ Beverly ponovno pogleda i ispusti tih, zbunjen zvuk koji je bio na rubu smijeha. U svojoj uzbuđenosti, u podsvjesnom ali poput kamena tvrdom uvjerenju da joj je stari još tu, pročitala je KERSH kao MARSH.

„Vi ste gospođa Kersh?“ upita ona. Vijest o njezinu ocu uzdrmala ju je, ali se i osjećala glupo zbog te zabune - žena će pomisliti da je nepismena.

„Gospoda Kersh“, potvrdi ona.

„Vi... ste poznavali mog oca?“

„Vrlo slabo poznavala sam ga ja“, reče gospoda Kersh. Zvučala je pomalo kao Yoda u filmu Imperija uzvraća udarac i Beverly ponovno uhvati smijeh. Kad su se njezini osjećaji jednako tako silovito klackali amo-tamo? Nije se mogla sjetiti te situacije... ali je bila bijedno svjesna da će se to uskoro dogoditi. „On je unajmio stan u prizemlju prije mene. Viđali smo se, ja u dolasku, on u odlasku, nekoliko dana. Odselio se u Roward Lane. Znate gdje je to?“

„Da“, reče Beverly. Roward Lane se granala od Lower Main Streeta četiri ulice niže, tamo gdje su stambene zgrade bile manje i još očajnije oronule.

„Ponekad vidjela bih ga u marketu u Aveniji Costello“, reče gospođa Kersh, „i u praonici prije nego što zatvorili su je. S vremena na vrijeme izmijenili pokoju riječ smo. Mi - djevojko, problijedjeli ste. Žao mi je. Uđite i dopustite mi da ponudim vas čajem.“

„Ne, ne mogu“, slabašno će Beverly, ali zapravo se i osjećala blijedo, kao zamagljeno staklo kroz koje se jedva vidi. Dobro bi joj došao čaj kao i stolica na koju bi sjela i popila ga.

„Možete i hoćete“, toplo će gospođa Kersh. „To je najmanje što učiniti mogu s obzirom na to da sam tako neugodnu vijest priopćila vam.“

Prije no što je uspjela prosvjedovati, starica je već vodila Beverly za ruku sumračnim predvorjem u Beverlyn nekadašnji stan, koji je sad izgledao puno manji, ali siguran - vjerojatno zato što je gotovo sve bilo drukčije. Umjesto stola pokrivenog ružičastim ultrapasom i tri stolice, bio je tu okrugli stolić, zapravo ne puno veći od stolića za kavu, sa svilenim cvijećem u keramičkoj vazi. Umjesto starog hladnjaka tipa Kalvinator s okruglim bubnjem na vrhu (njezin je otac neprestano prčkao po njemu ne bi li ga natjerao da radi) bio je tu hladnjak marke Frigidaire boje bakra. Štednjak je bio mali, ali djelovao je djelotvorno.

Iznad njega se nalazila skupa napa. Na prozorima su visjele žarkoplave zavjese, a iza njih su se vidjele kutije za cvijeće. Pod, pokriven linoleumom kad je Beverly bila djevojčica, bio je gol, tako da se vidjelo originalno drvo. Mnogobrojni premazi laštilom davali su mu mekan sjaj.

Gospođa Kersh okrene se od štednjaka gdje je pristavila čajnik. „Ovdje ste odrasli?“

„Da“, reče Beverly. „Ali je sad puno drukčije... tako dotjerano i uredno... divota!“

„Baš ljubazni ste“, reče gospođa Kersh i smiješak je pomladi. Bio je blistav. „Vidite, nešto novca imam. Ne puno, ali zajedno s penzijom, imam dovoljno. Nekoć sam djevojčica bila u Švedskoj. U ovu zemlju došla sam 1920., djevojčica od četrnaest godina bez novca - najbolji način da se njegova vrijednost spozna, ne mislite li tako?“

„Da“, reče Bev.

„U bolnici sam radila“, reče gospođa Kersh. „Puno godina - od 1925. radila sam tamo. Napredovala do položaja glavne sestre. Sve ključeve imala sam ja. Moj je muž dobro uložio novac naš. Sad sam u tihu luku stigla. Razgledajte malo, gospođice, dok voda ne zavrije.“

„Ali ne bih - „

„Molim vas... još krivom se osjećam. Razgledajte samo, ako želite!“ I tako je Beverly razgledala. Spavaća soba njezinih roditelja bila je sad spavaća soba gospođe Kersh, i razlika je bila golema. Soba je sad djelovala svjetlije i prozračnije. Velika komoda od cedrovine, s urezanim inicijalima RG, ispuštala je svoj blagi miris u zrak. Na krevetu je ležao divovski pokrivač. Na njemu Beverly ugleda žene kako izvlače vodu iz zdenca, dječake kako gone stoku, muškarce kako slažu stogove sijena. Predivan pokrivač.

Njezina je soba postala soba za šivanje. Ispod dvije jednostavne djelotvorne svjetiljke marke Tensor, na stolu od lijevana željeza, stajala je crna singerica. Na jednom je zidu visjela Isusova slika, a na drugom slika Johna F. Kennedyja. Ispod slike JFK-a stajala je predivna polica - bila je puna knjiga umjesto porculana, ali zbog tog nije izgledala nimalo lošije.

U kupaonicu je ušla posljednju.

Bila je oličena u ružičasto, boju suviše blagu i ugodnu da bi djelovala kičasto. Svi su elementi bili novi, a opet, dok je prilazila umivaoniku, osjećala je kako je ponovno obuzima osjećaj nekadašnjeg užasa; zavirit će u to crno oko bez vjeđe, počet će šaputanje, a onda krv -

Nagne se nad umivaonik, uhvati načas odraz svog problijedjelog lica u zrcalu iznad njega, a potom se zagleda u to oko, očekujući glasove, smijeh, stenjanje i krv.

Koliko je tako stajala prignuta nad umivaonikom i čekala prizore i zvukove od prije dvadeset sedam godina, nije znala; ono što ju je dozvalo natrag bio je glas gospode Kersh. „Gospođice, čaj.“

Ona se trgne, prekine stanje poluhipnoze i izađe iz kupaonice. Ako je negdje tamo dolje u tom odvodu i bilo crne magije, sad je nije bilo... ili je spavala.

„Niste trebali!“

Gospođa Kersh veselo podigne pogled prema njoj i lagano se nasmiješi. „Gospođice, kad samo znali biste koliko rijetko ovih dana društvo imam, govorili ne biste tako! Ma što, bolje ugostim čovjeka iz vodovoda koji mi očitati brojilo dolazi! Zbog mene se deblja!“

Na okruglom kuhinjskom stolu stajale su fine šalice i tanjurići, potpuno bijeli, kao kost, plavog ruba. Bio je tu i tanjur kolača i keksa. Pokraj slatkiša, kositreni čajnik pućkao je blagu paru i ugodan miris. Uveseljena, Bev pomisli da nedostaju jedino sitni sendviči odrezane korice: tetkinsendviči, tako je ona o njima mislila, uvijek jedna riječ. Tri glavne vrste tetkinsendviča - sir za mazanje i masline, potočarke i salata od jaja.

„Sjednite“, reče gospođa Kersh. „Sjednite, gospođice, da vam čaj ulijem.“

„Nisam gospođica“, reče Beverly i podigne lijevu ruku kako bi pokazala prsten.

Gospođa Kersh se nasmiješi i mahne rukom - tja! govorio je taj pokret. „Ja sve lijepe mlade djevojke gospođicama zovem“, reče ona. „Iz navike. Neka vas to ne vrijeđa.“

„Ne,“ reče Beverly, „ni najmanje.“ Ali zbog nečeg je osjetila perolaki dodir nelagode: u staričinu osmijehu bilo je nečeg pomalo... čega? Neljubaznog? Lažnog? Kao da zna? Ali to je smiješno, zar ne?

„Sviđa mi se kako ste preuredili stan.“

„Je li?“ reče gospođa Kersh i nalije čaj. Čaj je izgledao tamno, mutno. Beverly nije bila sigurna da ga želi popiti... i iznenada nije bila sigurna da uopće želi biti ovdje.

Ispod zvona na vratima je ipak pisalo Marsh, šapne iznenada njezin um i ona se uplaši. Gospođa Kersh pruži joj šalicu s čajem.

„Hvala“, reče Beverly. Možda je izgledao mutno, ali je miris bio predivan. Ona ga srkne. Bio je divan. Prestani se bojati sjena, reče samoj sebi. „Naročito je komoda od cedrovine divan komad.“

„Antikni!“ reče gospođa Kersh i nasmije se. Beverly primijeti da staričinu ljepotu kvari samo jedno, nešto što je ovdje, na sjeveru, bilo sasvim uobičajeno. Zubi su joj bili jako kvarni. Izgledali su snažno, ali svejedno kvarno. Bili su žuti, a prednja dva su izrasla jedan preko drugog. Očnjaci su bili jako dugi, gotovo poput kljova. Bili su bijeli... kad je otvorila vrata i nasmiješila se, jer si ti pomislila kako su bijeli.

Odjednom se više nije samo malo bojala. Odjednom se željela - morala - maknuti što dalje odavde.

„Jako je stara, o da!“ klikne gospođa Kersh i popije svoj čaj naiskap, uz neočekivano, šokantno srkanje. Nasmiješila se Beverly - iscerila joj se - i Beverly shvati da su se i ženine oči promijenile. Bjeloočnice su joj sad bile žute, prastare, prošarane krmeljivim šavovima crvenila. Kosa joj se prorijedila; pletenica joj je djelovala pothranjeno i više nije bila prošarana srebrnim i jarkožutim već mutnosivim.

„Jako stara“, sjetno će gospođa Kersh nad svojom praznom šalicom, lukavo promatrajući Beverly svojim požutjelim očima. Njezini škrbasti zubi otkrili bi se u tom odbojnom, gotovo zlobnom cerenju. „Od kuće sa mnom je stigla. RG urezano u njoj? Primijetili ste?“

„Da.“ Beverlyn glas dopre iz velike daljine i dio njezina mozga zagrinta: Ako ne zna da si primijetila promjenu, možda si i dalje na sigurnom, ako ne zna, ne vidi -

„Moj tata“, reče ona, izgovorivši tu riječ kao dada, a Beverly shvati da joj se i haljina promijenila. Postala je ljuskavo, oguljeno crna. Kameja je bila lubanja, bolesno razjapljenih čeljusti. „Ime mu je bilo Robert Gray, poznatiji kao Bob Gray, poznatiji kao Pennywise, Razigrani klaun. Premda mu ni to nije bilo pravo ime. Ali je on volio tu svoju pošalicu, moj dada.“

Ponovno se nasmijala. Jedan dio zuba pocrnio je poput haljine. Bore su joj se usjekle duboko u kožu. Njezina mladenačka mliječnoružičasta put postala je bolećivo žuta. Prsti su joj bili kandže. Naceri se Beverly. „Pojedi nešto, mila.“ Glas joj se povisio pola oktave, ali je oktava u ovom registru bila prepukla i glas joj je zvučao poput vrata grobnice koja se bezumno njišu na šarkama oblijepljenima crnom zemljom.

„Ne, hvala“, začuje Beverly kako njezina usta izgovaraju visokim dječjim oh-moram-već-ići glasom. Riječi kao da nisu potekle iz njezina mozga, već kao da su joj izašle iz usta, a potom morale prijeći put oko glave do ušiju prije no što je postala svjesna što je rekla.

„Ne?“ upita vještica i iskesi se. Kandžama zagrebe po tanjuru i objema rukama počne trpati tanke kekse i fino ukrašene kriške kolača u usta. Njezini užasni zubi uranjali su i izranjali u njih, a njezini nokti, dugi i prljavi, zariju se u slatkiše; mrvice se skotrljaju niz koščatu ploču njezine brade. Dah joj je vonjao po odavno umrlim stvarima rasprslima od plinova vlastitog raspadanja. Smijeh joj je sad bio mrtvi hihot. Kosa joj se prorijedila. Mjestimice joj je provirivalo krljuštavo tjeme.

„O baš je volio svoju pošalicu, moj dada! A i ovo je vic, gospođice, ako ih volite: mene je donio na svijet moj dada a ne moja muterica. Pokenjao me iz čmara! Hi! Hi! Hi!“

„Moram ići“, čula je Beverly sebe kako govori istim tim visokim ranjenim glasom - glasom curice koja je doživjela gadnu sramotu na svom prvom tulumu. Nije imala snage u nogama. Bila je nejasno svjesna da u njezinoj šalici zapravo nije čaj, nego govno, žitko govno, malo iznenađenje iz kanalizacije ispod grada. A ona je otpila, ne puno, tek gutljaj, o Bože, o Bože, o blaženi Isuse, molim te, molim te -

Žena joj se smanjivala pred očima, tanjila; sad je to bila ružna baba s licem lutke koja ima glavu od jabuke, i sjedila sučelice njoj, smijuckala se visokim, cičećim glasom, i ljuljala se naprijed-natrag.

„O, moj dada i ja smo jedno,“ reče ona, „samo ja, samo on, i mila, ako imaš imalo mozga u glavi, pobjeći ćeš, pobjeći natrag odakle si došla, pobjeći brzo, zato što će ostanak biti gori od smrti. Nitko tko umre u Derryju ne umire zaista. Znala si to i prije; vjeruj i sad.“

Kao na usporenom filmu, Beverly podvije noge poda se. Kao da gleda izvana, ugleda sebe kako ustaje i uzmiče od stola i ove vještice, u smrtnoj prepasti strave i nevjerice, nevjerice zato što je prvi put shvatila da čisti mali stolić u blagovaonici nije od hrastovine nego od čokolade. Dok je ona tako zurila, vještica koja je još hihotala i žutim očima lukavo zirkala u kut sobe, odlomi komadić stola i strpa ga željno u crno uokvirenu zamku svojih usta.

Šalice su, shvati ona, bile od bijelih oblatni pažljivo obrubljenih plavo obojenom ledenom kremom. Slike Isusa i Johna Kennedyja bile su načinjene od gotovo prozirnog šećera, i dok ih je gledala, Isus isplazi jezik a Kennedy joj podrugljivo namigne.

„Svi te čekamo!“ vrisne vještica i noktima zagrebe po površini stola od čokolade, urezujući duboke ožiljke u njegovu sjajnu površinu. „O da! Nego što!“

Svjetla na stropu bila su kugle od pržena šećera. Lamperija je bila od karamela. Ona spusti pogled i shvati da joj cipele ostavljaju otiske na podnim daskama, koje uopće nisu bile daske, nego pločice čokolade. Zadah slatkiša bio je zagušljiv.

O Bože, pa to je Ivica i Marica i to je ona vještica koje sam se uvijek najviše bojala zato što je jela djecu -

„Tebe i tvoje prijatelje!“ vrisne vještica smijući se. „Tebe i tvoje prijatelje! U kavez! U kavez dok se pećnica ne zagrije!“ Ona vrisne od smijeha, a Beverly potrči k vratima, ali je trčala kao na usporenom filmu. Vještičin je smijeh lepetao i kovitlao se oko njezine glave poput oblaka šišmiša. Beverly krikne. Predsoblje je zaudaralo na šećer, lješnjake, karamele i gadljive sintetske jagode. Okrugla kvaka na vratima, imitacija kristala kad je ulazila, sad je bila čudovištan dijamant od šećera.

„Zabrinuta sam za tebe, Bewie... JAKO zabrinuta!“ Beverly se okrene, a virovi riđe kose zavijore joj oko lica. Ugleda svog oca kako glavinja kroz hodnik prema njoj, odjeven u crnu vještičinu haljinu s kamejom u obliku lubanje; lice njezina oca visjelo je poput tijesta od gnjilog mesa, očiju crnih poput opsidijana, šake se stiskale i opuštale, a usta cerila slinavim žarom.

„Tukao sam te jer sam te htio JEBATI, Bewie, eto što sam htio, htio sam te POJEBATI, htio sam te POJESTI, htio sam ti polizati PIČKU, htio sam ti SISATI KLITORIS zubima. NJAM-NJAM, Bewie, oooooh... MASNA I SLASNA, htio sam te staviti u kavez... i zagrijati pećnicu... i pipati ti PIČKU... a kad bi postala dovoljno ulovljena za jelo, pojesti je... i jesti je... i JESTI...''

Vrišteći, Beverly zgrabi ljepljivu kvaku i izjuri na trijem ukrašen pralinama i popločen bajaderama. U daljini, maglovito, kao da joj plivaju u vidokrugu, ugleda kako automobili prolaze amo-tamo i ženu koja gura kolica puna namirnica iz supermarketa u Costellovoj.

Moram otići odavde, pomisli ona, jedva suvislo. Ono tamo je stvarnost, samo kad bih se mogla dokopati pločnika -

„Ne isplati ti se bježati, Bewie“, njezin otac (moj dada) joj reče, smijući se. „Dugo smo čekali na ovo. Bit će zabavno. Bit će MASTI i SLASTI. „

Ona se ponovno osvrne. Njezin otac više nije bio odjeven u vještičinu crnu haljinu nego u klaunovsko odijelo s velikim narančastim coflima. Na glavu je nataknuo kapu od rakunova krzna kakve su bile u modi 1958. godine, onu koju je proslavio Fess Parker u Disneyjevu filmu o Dawju Crockettu. U jednoj je ruci držao svežanj balona. U drugoj, kao pileći batak, nogu nekog djeteta. Na svakom je balonu pisalo ONO JE DOŠLO IZ SVEMIRA⁵⁷.

„Reci prijateljima da sam ja posljednji pripadnik jedne izumrle rase“, reče on, keseći se svojim upalim ustima, posrćući i teturajući za njom niz stube trijema. „Jedini preživjeli s umirućeg planeta. Došao sam opljačkati sve žene... silovati sve muškarce... i naučiti plesati Peppermint Twist. „

Ono počne izvoditi mahniti drmeš, s balonima u jednoj ruci, a s otkinutom, krvavom nogom u drugoj. Klaunski se kostim uvijao i lepršao, ali Beverly nije osjećala nikakav vjetar.

Noge joj se sapletu i ona se opruži po pločniku, dočekavši se na ruke da ublaži udarac, koji osjeti sve do ramena. Žena koja je gurala kolica s namirnicama zastane i osvrne se sumnjičavo, a potom odbrza.

Klaun ponovno krene prema njoj, odbacivši otkinutu nogu. Ona se prizemlji na travnjak uz neopisiv potmuli udarac. Beverly na trenutak ostane ležati na pločniku, uvjerena negdje duboko u sebi da se uskoro mora probuditi, da ovo ne može biti stvarnost, da je to jamačno - Ona shvati da to ipak nije tako, trenutak prije no što su je dotaknule duge kandže klaunovih prstiju. Ono je bila stvarnost; moglo ju je ubiti. Kao što je ubilo onu djecu.

„Čvorci znaju tvoje pravo ime!“ vrisne ona iznenada. Ono se lecne i njoj se učini da je nakratko cer na usnama unutar širokog crvenog keza naslikanog preko i oko njih postao grimasa mržnje i bola... a možda i straha. Možda je to samo zamislila; u svakom slučaju, pojma nije imala zašto je rekla tu ludost, ali joj je to kupilo trunku vremena.

Osovi se na noge i potrči. Kočnice zaškripe, a promukli glas, i bijesan i uplašen, drekne: „Zašto ne gledaš kud ideš, glupačo jedna!“

Kao u magli primijeti pekarski kamion koji je umalo nije pregazio kad je izletjela na ulicu kao dijete za loptom, a onda je već stajala na pločniku preko puta i soptala dok ju je u lijevoj slabini probadalo. Pekarski kamion nastavi voziti niz Lower Main Street.

Klaun je nestao. Noga je nestala. Kuća je još stajala tamo, ali sad shvati da je oronula i napuštena, prozora obijenih daskama, a da su stube koje vode do trijema napukle i razbijene.

Jesam li zaista bila unutra ili sam sve to sanjala?

Ali traperice su joj bile prljave, a žuta tunika sva prašna. A na prstima je imala čokolade.

Ona ih obriše o nogavice traperica i brzo ode, vruća u licu, leđa hladnih kao led, a očne jabučice kao da su joj pulsirale unutra-van u ritmu brzih udaraca njezina srca.

Ne možemo pobijediti Ono. Što god Ono bilo, ne možemo ga pobijediti. Ono čak i želi da mi to pokušamo - Ono želi poravnati račune. Ne može se zadovoljiti neriješenim rezultatom. Moramo se čistiti odavde... otići s mirom.

Nešto joj se očeše o list noge, lako poput stidljive mačje šapice.

Ona odskoči i tiho vrisne. Spusti pogled i zgrči se, s rukom na ustima.

Bio je to balon, žut kao i njezina bluza. Sa strane, ispisane kričavo plavom bojom, bile su riječi: IMAŠ PVAVO, ZES.

Ona se zagleda u balon koji je nastavio poskakivati polako niz ulicu, nošen ugodnim kasnoproljetnim povjetarcem.

4

Richie Tozier daje petama vjetra

PA, ONAJ DAN KAD SU ME GANJALI HENRY I NJEGOVI KOMPE PRIJE SVRŠETKA ŠKOLE, I to je bilo...

Richie je hodao niz Outer Canal Street pokraj parka Bassey. Sad se zaustavi, ruku gurnutih u džepove, i zagleda u Most poljubaca a da ga zapravo nije vidio.

Pobjegao sam im na odjelu za igračke u robnoj kući Freese's...

Poslije ludog završetka zajedničkog objeda, hodao je besciljno, pokušavajući se suživjeti s užasnim stvarima koje je vidio u kineskim kolačićima... ili stvarima koje su naizgled bile u kolačićima. Najvjerojatnije iz njih nije izašlo ama baš ništa. Bila je to grupna halucinacija izazvana svim tim jezivim sranjima o kojima su razgovarali. Najbolji dokaz te postavke bio je to što Rose nije ništa vidjela. Naravno, ni Beverlyni roditelji nisu vidjeli ni kapi krvi koja je izašla iz odvoda u kupaonici, ali ovo nije bilo isto.

Nije? Zašto ne?

„Zato što smo sad odrasli“, promrmlja on i ustanovi da ta misao nema apsolutno nikakvu logičku moć; to je jednako tako mogao biti i besmisleni stih iz dječje brojalice pri preskakanju konopca.

On ponovno počne hodati.

Stigao sam do City Centera i neko vrijeme sjedio na klupi u parku i pomislio da vidim...

Ponovno stane, mršteći se.

Vidim što?

... ali bilo je to samo nešto što sam sanjao. Je li? Zar zaista?

On pogleda lijevo i ugleda veliku zgradu od stakla, cigle i čelika koja je pedesetih izgledala silno moderno, a sad prilično prastaro i kičasto.

I evo me, pomisli on. Ni manje ni više nego ponovno ispred City Centera. Mjesta one druge halucinacije. Ili sna. Ili što je već bilo.

Ostali su u njemu vidjeli razrednog klauna, ludog imitatora, i on se lako i glatko ponovno uklopio u tu ulogu. Pa svi smo se lako i glatko uklopili u svoje stare uloge, zar nisi primijetio? No zar je u tome bilo nečeg posebno neobičnog? On pomisli da bi se to isto gotovo sasvim vjerojatno dogodilo na svakoj desetogodišnjici ili dvadesetogodišnjici mature - razredni komedijant, koji je na fakultetu otkrio da je stvoren za svećenički poziv, poslije dva pića se gotovo automatski ponovno pretvara u nekadašnjeg vicmahera; nekadašnji genijalac za englesku književnost, koji je otvorio predstavništvo za kamione GM-a, odjednom bi počeo sipati kao iz rukava podatke o Johnu Irvingu ili Johnu Cheeveru; momak koji je subotom svirao s Moondogsima, a postao profesor matematike na Cornellu, odjednom bi osvanuo na pozornici s bendom, s fendericom obješenom o rame, derući „Gloriju“ ili „Surfin' Bird“ razdraganom, pijanom žestinom.

Što je ono Springsteen rekao? Nema uzmaka, curo, nema predaje... ali je bilo lakše vjerovati starim hitovima s gramofona poslije nekoliko pića ili ponekog kvalitetnijeg džointa.

No Richie je bio uvjeren da je ta reverzija bila privid, a ne sadašnji život. Možda je dijete čovjeku otac, ali očevi i sinovi često dijele vrlo različite interese i tek prolaznu sličnost.

Oni -

Ali ti kažeš odrasli! sad to zvuči kao besmislica; zvuči kao najobičnija brbljarija. Zašto je to tako, Richie? Zašto?

Zato što je Derry čudan kao i uvijek. Zašto ga lijepo ne ostavimo na miru?

Zato što stvari nisu baš tako jednostavne, eto zašto.

Kao dijete, bio je zafrkant, kadšto prostački, a katkad i zabavan komičar, jer je to bio način da preživi a da ga ne ubiju djeca kao što su Henry Bowers ili da ne šizne od dosade i samoće. Sad shvati da je velik dio problema bio njegov mozak, koji je najčešće radio brzinom deset ili dvadeset puta većom od one njegovih školskih kolega. Smatrali su ga čudnim, uvrnutim, pa čak i samoubilački raspoloženim, ovisno o tome kakva je vragolija bila posrijedi, ali je njegov slučaj možda bio samo jednostavan slučaj mentalne pete brzine - ako u stanju stalne mentalne pete brzine ima nečeg jednostavnog.

U svakom slučaju, takvo što se poslije određenog vremena dovede u red - ili to prevladaš ili nadeš ventile, tipove kao što su Nastrana Aktovka ili Florijan Žvala, na primjer. Richie je to otkrio u onih nekoliko mjeseci nakon što je zalutao u studentsku radio-postaju, više-manje iz vica, i otkrio sve što je ikad želio u prvih tjedan dana iza mikrofona. Isprva nije bio posebno dobar; bio je odveć uzbuđen da bi bio dobar. Ali je shvatio da ima potencijal da u tom poslu bude ne samo dobar nego i izvrstan, i bila je dovoljna samo ta spoznaja da preskoči mjesec na oblaku euforije. U isto je vrijeme počeo shvaćati veliko načelo koje pokreće svijet, barem onaj dio svijeta koji ima veze s karijerama i uspjesima: nađeš luđaka koji divlja u tebi i upropaštava ti život. Stjeraš ga u kut i ščepaš. Ali ga ne ubiješ. O ne. Ubijanje je predobro za njegovu sortu. Prebaciš mu jaram preko glave i počneš orati. Taj manijak radi kao zloduh kad ga upregneš. A osigura ti da s vremena na vrijeme nešto ubaciš u zube. I to je zapravo sve. I to je dovoljno.

Bio je smiješan, istina, svake minute jedan štos, ali je naposljetku prevladao noćne more na tamnoj strani svih tih doskočica. Barem je mislio da jest. Sve do danas, kad mu je riječ odrastao odjednom prestala zvučati smisleno u vlastitim ušima. A evo još nečeg čime se mora pozabaviti, ili barem o tome razmisliti; evo golemog i potpuno idiotskog spomenika Paulu Bunyanu ispred City Centera.

Veliki Bili, ja sam jamačno ona iznimka koja potvrđuje pravilo.

Jesi li siguran da nije bilo ničeg, Richie? Baš ničeg? Kod City Centera... mislio sam da sam vidio...

Oštra bol ubode ga u oči već drugi put tog dana. On ih pritisne i ispusti preneražen jauk. No bol ga mine, jednako brzo kao što je došla. Ali je nešto i nanjušio, zar ne? Nešto čega zapravo nije bilo tamo, ali nešto što je nekad bilo tu, nešto što ga je podsjetilo na

(evo me pokraj tebe, Richie, uhvati me za ruku, možeš se uhvatiti)

Mikea Hanlona. Od dima su ga zapekle oči i zasuzile. Prije dvadeset sedam godina udisali su taj dim; na kraju su ostali samo Mike i on i ugledali su -

Ali se tog nije sjećao.

On načini korak prema plastičnom spomeniku Paula Bunyana, zapanjen njegovom veselom vulgarnošću koliko je kao dijete bio zapanjen njegovom veličinom. Mitski je Paul bio visine sedam metara, a postolje je dodavalo još dva metra. Stajao je i smiješio se automobilima i pješacima u Outer Canal Streetu s ruba travnjaka ispred City Centera.

City Center podignut je između 1954. i 1955. za juniorsku košarkašku momčad koja nikad nije sastavljena. Gradska je skupština, godinu dana potom, 1956., izglasala novac za spomenik. O spomeniku se vodila žučna rasprava, i na javnim zasjedanjima skupštine kao i u pismima uredniku Derryjevskog Newsa. Mnogi su smatrali da će to biti predivan spomenik, koji će svakako postati znamenita turistička atrakcija. Drugi su, pak, smatrali zamisao o plastičnom Paulu Bunyanu užasnom, kičastom i nevjerojatno neukusnom. Profesorica likovnog iz srednje škole, sjećao se Richie, napisala je pismo Newsu u kojem je izjavila da će ona dignuti spomenik u zrak bude li takva nakarada zaista podignuta u Derryju. Veselo se smiješeći, Richie se upita jesu li produljili ugovor toj ženi.

Ta kontroverzija - koju je Richie sad smatrao krajnje tipičnom velikograđanskom/malograđanskom burom u čaši vode - bjesnjela je šest mjeseci i naravno bila potpuno besmislena; spomenik je već bio otkupljen, a čak da je Gradska skupština učinila nešto krajnje neuobičajeno (osobito za Novu Englesku) i odlučila ne iskoristiti predmet koji je već plaćen, gdje bi ga se za Boga miloga pohranilo? Potom se spomenik, koji nije bio djelo kiparskih ruku već odljev načinjen u nekoj tvornici plastike u Ohiu, postavilo na njegovo mjesto, još umotanog u pokrov od šatorskog platna dovoljno velikog da posluži kao jedro klipera. Spomenik je otkriven 13. svibnja 1957., na sto pedesetu godišnjicu osnutka grada. Jedna se frakcija oglasila predvidivim sablažnjenim negodovanjem; druga jednako predvidivim ushićenim klicanjem.

Kad je Paul tog dana otkriven, bio je odjeven u radnički kombinezon i crveno-bijelu kariranu košulju. Brada mu je bila predivno crna, predivno gusta, predivno nalik na bradu drvosječe. Preko jednog ramena imao je prebačenu plastičnu sjekiru, Godzilu plastičnih sjekira, a on se vječito cerio sjevernom nebu koje je na dan otkrivanja spomenika bilo modro kao koža Paulova navodnog kompanjona (no prigodom otkrivanja, Babe nije bio nazočan; procjena troškova dodavanja plavog vola tom prizoru ispriječila se tom naumu).

Djeca koja su bila na toj ceremoniji (bilo ih je na stotine, a među njima i desetogodišnji Richie Tozier zajedno s tatom) bila su potpuno nekritički oduševljena tim plastičnim orijašem. Roditelji su podizali mališane na četvrtasto postolje na kojem je stajao Paul, slikali ih, a potom promatrali s mješavinom strepnje i veselja kako se djeca penju i puze, smijući se, po Paulovim golemim crnim čizmama (ispravak: golemim crnim plastičnim čizmama).

U ožujku iduće godine Richie, iscrpljen i prestravljen, završio je na jednoj od klupa ispred spomenika, nakon što je izbjegao - za dlaku - gospodu Bowersa, Crissa i Hugginsa, u potjeri koja ga je odvela od osnovne škole i preko većeg dijela središta grada. Najzad ih se otresao na odjelu s igračkama u robnoj kući Freese 's.

Freeseova ispostava u Derryju bila je jadna u usporedbi s veličanstvenom robnom kućom u središtu Bangora, ali je Richie tom prigodom prestao mariti za takve stvari - dotad mu je bila dobrodošla svaka luka spasa u oluji. Henry Bowers mu je bio za petama, a Richie je već bio gadno malaksao. Naglo je skrenuo u ždrijelo rotirajućih vrata robne kuće kao u posljednje utočište. Henry, koji očito nije shvaćao mehaniku takvih naprava, gotovo je izgubio jagodice prstiju u pokušaju da dohvati Richieja kad se on ukotrljao u robnu kuću.

Sjurivši se niza stube, dok se rep košulje vijorio za njim, čuo je kako se rotirajuća vrata oglašavaju nizom prasaka glasnih gotovo kao pucnjava s televizora i shvati da su mu tri praščića još za petama. Smijao se silazeći niza stube u podrum, ali je to bio samo tik; zapravo je bio prestravljen poput zeca uhvaćenog u žičanu zamku. Ovaj su ga put namjerili svojski premlatiti (nije ni slutio da će za desetak tjedana vjerovati kako su njih trojica, a Henry posebice, sposobni za sve osim ubojstva, a svakako bi problijedio od straha da je znao za apokaliptičnu srpanjsku bitku kamenjem, kad će mu se čak i to posljednje ograničenje rasplinuti u glavi). A cijela je stvar bila tako potpuno tipično glupa.

Richie i ostali dječaci iz njegova petog razreda ulazili su u koloni jedan po jedan u gimnastičku dvoranu, a učenici šestog razreda, s Henryjem koji se među njima goropadio kao vol među kravama, su izlazili. Premda je još pohađao peti razred, Henry je na tjelesni išao sa starijim dječacima. Iz cijevi na stropu je ponovno curilo, a gospodin Fazio na nogare još nije stigao postaviti znak OPREZ! VLAŽAN POD! Henry se posklizne na lokvici i ljosne na tur. Prije no što ih je uspio spriječiti, Richiejeva izdajnička usta zatrube: „Samo tako, Bananko!“

Nastane provala smijeha, kako među Henryjevim tako i među Richiejevim razrednim kolegama, ali na Henryjevu licu, kad se pridigao, nije bilo smijeha - samo tamno crvenilo boje svježe ispečene cigle.

„Vidimo se, četverooki“, reče Henry i produži.

Smijeh istog trenutka zamre. Dječaci u hodniku pogledaju Richieja kao da je već mrtav. Henry nije zastao da provjeri reakcije; samo se udaljio, pognute glave, laktova crvenih jer se na njih dočekao u padu, s vlažnom mrljom na turu hlača. Zagledan u tu mokru točku, Richie osjeti kako mu se samoubilački duhovita usta ponovno razvaljuju... ali ih ovaj put on naglo zatvori, tako brzo da si je gotovo amputirao vrh jezika spuštajućim rešetkastim vratima svojih zuba.

Ma, zaboravit će on, reče si on sa zebnjom dok se presvlačio za tjelesni. Naravno da hoće. Starom Hanku ne radi toliko spojeva u memoriji. Vjerojatno svaki put kad kenja mora pogledati upute iz priručnika, ha-ha.

Ha-ha.

„Mrtav si, Laprdalo“, reče mu Vince „Šmrkalj“ Taliendo dok je navlačio štitnik preko kite oblika i veličine otprilike anemičnog kikirikija. Rekao je to s izvjesnim tužnim poštovanjem.

„No ne brini se. Donijet ću ti cvijeće.“

„Odsijeci si uši pa donesi cvjetaču“, otpovrne mu Richie mudro i svi se nasmiju; čak se i dobri stari „Šmrkalj“ Taliendo nasmije, zašto da ne, svi su si mogli dopustiti smijeh. Što, ja zabrinut? Svi će oni biti kod kuće i gledati Jimmyja Dodda i Mišketire u emisiji Klub Mickeyja Mousea ili Frankieja Lyrnona kako pjeva „Nisam maloljetnički delinkvent“ u emisiji American Bandstand dok će se Richie umoran kao pas probijati kroz žensko donje rublje i kućne potrepštine na putu prema odjelu za igračke, dok mu znoj curi niz leđa u usjek stražnjice, a prestravljena muda mu se toliko napinju kao da bi ih se moglo nategnuti do pupka. Naravno, lako se bilo njima smijati.

Ha-ha-ho-ho.

Henry nije zaboravio. Richie je za svaki slučaj izašao kroz vrata male škole, ali je Henry tamo postavio Belcha Hugginsa, također za svaki slučaj.

Ha-ha-ho-ho.

Richie je Belcha spazio prvi, u protivnom nikakve lovice ne bi ni bilo. Belch je gledao prema parku Derry, držeći jednom rukom nepripaljenu cigaretu, a drugom sanjalački potežući tur hlača iz dupeta. Dok mu je srce snažno tuklo, Richie tiho prijeđe preko igrališta i prođe gotovo cijeli Charter Street prije nego što se Belch okrenuo i spazio ga. Belch zazove - Henryja i Victora, i tog trenutka otpočne hajka.

Kad je Richie stigao na odjel s igračkama, odjel je bio potpuno, užasno pust. Tamo nije bilo čak ni prodavačice - dobrodošle odrasle osobe koja bi stvari prekinula prije no što se sasvim otmu kontroli. Sad je čuo kako ga sustižu tri dinosaura apokalipse. A on više ne može trčati. Svakim dahom nešto bi ga duboko, bolno probolo u lijevoj slabini.

Pogled mu zapne za vrata na kojima je pisalo IZLAZ ISKLJUČIVO U NUŽDI! OGLASIT ĆE SE ALARM! Nada mu zaplamti u grudima.

Richie otrči niz prolaz krcat kipićima u obliku Paška Patka, tenkovima američke vojske japanske proizvodnje, revolverima Lone Rangera na kapsle, robotima na navijanje. Stigne do vrata i udari po zasunu najjače što je mogao. Vrata se otvore i propuste svjež ožujski zrak.

Alarm se oglasi kreštavim njakanjem. Richie se smjesta vrati i spusti na sve četiri u susjednom prolazu. Sagnuo se prije nego što su se vrata stigla ponovno zatvoriti.

Henry, Belch i Victor banu na odjel za igračke baš kad su se vrata uz škljocaj zatvorila, a alarm ušutio. Oni jurnu prema vratima, s Henryjem na čelu, napeta i koncentrirana izraza lica.

Napokon se pojavi prodavač, trkom. Bio je odjeven u plavu najlonsku kutu preko bolno ružnog kariranog sportskog sakoa. Okviri njegovih naočala bili su ružičasti poput očiju bijelog zeca. Richieju je sličio na Wallyja Coxa u ulozi gospodina Peepersa i morao je zariti izdajnička usta u mesnati dio podlaktice kako ne bi počeo vriskati od iscrpljenog smijeha.

„Dečki!“ vikne gospodin Peepers. „Ne smijete tamo! To je izlaz u nuždi! Vi! Hej! Dečki!“

Victor mu dobaci pomalo nervozan pogled, ali Henry i Belch ne skrenu s puta pa Victor pođe za njima. Alarm ponovno zareve, ovaj put duže, kad su oni jurnuli u sporednu uličicu. Prije no što je zvonjava prestala, Richie je već ustao i žurio se natrag na odjel ženskog rublja.

„Dečki, bit će vam zabranjen pristup u robnu kuću!“ drekne prodavač za njim.

Pogledavši preko ramena, Richie zacvili svojim Glasom bakice Grok: „Mladiću, je li ti itko rekao da izgledaš kao pljunuti gospodin Peepers?“

I tako je pobjegao. I zato je završio kilometar daleko od robne kuće, ispred zgrade City Centera... i usrdno se nadao, daleko od nevolja. Barem za neko vrijeme. Bio je mrtav od umora. Sjeo je na klupu odmah ulijevo od spomenika Paulu Bunyanu, želeći samo malo počinuti dok ne dođe k sebi. Još malo pa će ustati i krenuti kući, ali je zasad previše ugodno sjediti ovdje na poslijepodnevnom suncu. Dan je počeo hladnim sivilom rosulje, ali se sad već moglo povjerovati da proljeće ipak stiže.

Niže na travnjaku on ugleda platnenu nadstrešnicu City Centera, koja je ovog ožujskog dana nosila sljedeću poruku, ispisanu velikim, plavim svjetlucavim slovima:

TINEJDŽERI, BOK!

28. OŽUJKA STIŽE ROCK'N'ROLL ŠOU

ARNIEJA „WOO-WOO“ GINSBERGA!

JERRY LEE LEWIS

THE PENGUINS

FRANKIE LYMON I THE TEENAGERS

GENE VINCENT I THE BLUE CAPS

FREDDY „BOOM-BOOM“ CANNON

VEČER OKREPLJUJUĆE ZABAVE!

Bila je to priredba koju je Richie zaista želio pogledati, ali je znao da nema nikakvih izgleda. Predodžba njegove majke o okrepljujućoj zabavi nije uključivala Jerryja Leeja Lewisa koji američkoj mladeži poručuje: Utjerali smo pile u kokošinjac, čiji kokošinjac, u moj kokošinjac. A kad smo već kod toga, nije uključivala ni Freddyja Cannona čija cura iz Tallahaseeja ima izvrsno naštimanu šasiju. Bila je spremna priznati kako je, dok je još nosila bijele soknice, odvrištala svoje za Frankom Sinatrom (kojeg je sad zvala Frankiejem Gadom), ali, kao i za majku Billa Denbrougha, rock'n'roll je za nju bio smrt. Chuck Berry ju je užasavao, a izjavila je da joj se od Richarda Pennimana, koji je svojoj tinejdžerskoj ili još i mladoj publici bio poznatiji kao Little Richard „povraća kao velikoj“.

Bila je to fraza čiji prijevod Richie nikad nije zatražio.

Njegov je tata što se tiče rock'n'rolla bio neutralan i možda bi se dao obratiti, ali je Richie u duši znao da će u toj stvari želje njegove majke prevagnuti - barem dok ne navrši šesnaest ili sedamnaest godina - a dotad će, njegova je mama bila čvrsto uvjerena, američka rock'n'roll manija jamačno minuti.

Richie je smatrao da su Danny i The Juniors u pogledu toga više u pravu nego njegova majka - rock'n'roll nikad neće umrijeti. On ga je osobno obožavao, premda je zapravo imao samo dva izvora - American Podium na 7. kanalu poslije podne i bostonski WMEX noću, kad bi se zrak prorijedio, a promukli, zaneseni glas Arnieja Ginsberga stizao u valovima poput glasa duha prizvanog u seansi. Ritam rock'n'roll bi ga više nego usrećio. Od njega se osjećao veći, jači, prisutniji. Kad bi Frankie Ford zapjevao „Sea Cruise“ ili Eddie Cochran „Summertime Blues“, Richie bi postao ekstatičan.

U toj je glazbi bilo snage, snage koja kao da je s punim pravom pripadala svoj mršavoj djeci, debeloj djeci, ružnoj djeci, stidljivoj djeci - ukratko, gubitnicima ovog svijeta. U njoj je osjećao ludo razigrani naboj koji je imao snagu i ubiti i očarati. Idealizirao je Fatsa Domina (u usporedbi s kojim je čak i Ben Hanscom djelovao vitak i zgodan) i Buddyja Hollyja koji je, kao i Richie, nosio naočale, pa Screaminga Jaya Hawkinsa, koji je na svojim koncertima iskakao iz mrtvačkih kovčega (barem su tako rekli Richieju) i The Dovellse, koji su plesali jednako dobro kao i crnci. Gotovo jednako.

Jednog će dana imati svoj rock'n'roll ako ga bude želio - bio je uvjeren da će ga on čekati kad njegova majka najzad odustane i dopusti mu ga ali to neće biti 28. ožujka 1958. godine... ni 1959... ni...

Njegov pogled odluta s nadstrešnice i onda... pa... onda je malo zadrijemao. Bilo je to jedino objašnjenje koje je imalo smisla. Jer ono što se potom dogodilo moglo se dogoditi jedino u snovima.

A sad ga evo ponovno ovdje, Richie Tozier koji je naposljetku dobio sav rock'n 'roll koji je mogao poželjeti... i koji je ustanovio da, na svu sreću, to još nije dovoljno. Njegove oči skrenu k nadstrešnici ispred City Centera i primijete da, s nekom vrstom jezivog preklapanja, ona ista plava slova sad ispisuju:

14. LIPNJA

HEAVY METAL MANIA!

JUDAS PRIEST IRON MAIDEN

KUPITE ULAZNICE OVDJE

ILI NA BILO KOJOJ BLAGAJNI TICKETRONA

Negdje usput izgubili su onaj redak o okrepljujućoj zabavi, pomisli Richie, ali koliko primjećujem, to je jedina razlika.

A onda začuje Dannyja i Juniorse, mukle i daleke, poput glasova iz jeftinog radija s kraja dugog hodnika: Rock'n'roll neće nikad umrijeti, brijat ću na njegov ritam do posljednjeg daha... postat će dio povijesti, kompa, samo gledaj...

Richie se osvrne i pogleda Paula Bunvana, sveca zaštitnika Derryja - Derryja koji je prema predaji nastao zato što su se ovdje izvlačili trupci koje bi se spustilo niz rijeku. Bilo je razdoblja kad su, u proljeće, i Penobscot i Kenduskeag bile od jedne do druge obale pokrivene trupcima, čija se crna štavljena kora ljeskala na proljetnom suncu. Brzonogi momak mogao je prijeći od Wally's Spa u Hell's Half-Acreu u Ramper's u Brewsteru na drugoj obali (Ramper's je bila krčma na tako užasnom glasu da ju je narod prozvao Kanta krvi) a da ne namoči čizme iznad trećeg reda vezica od sirove kože. Odnosno, tako se barem pričalo u Richiejevu djetinjstvu, a on je pretpostavljao da u svim takvim pričama ima malo paulbunyanovštine.

Stari dobri Paul, pomisli on, pogledavši odozdo u plastični spomenik. Što si radio otkad me nije bilo? Izrovao još pokoje riječno korito vraćajući se umoran kući, tegleći za sobom svoju sjekiru? Izdubio koje novo jezero da bi imao kadu dovoljno veliku da u nju sjedneš a da ti voda dođe do grla? Jesi li prestrašio još kojeg mališana onako kako si onomad preplašio mene?

Ah! On se odjednom prisjeti svega, onako kako se čovjek kadšto sjeti neke riječi koja mu se motala na vrhu jezika.

Tog je dana sjedio na blagom ožujskom suncu, dremuckajući, razmišljajući da bi sad već mogao otići kući i stići na posljednjih pola sata Podiuma, kad odjednom osjeti topao zapah vjetra na licu koji mu otpuše kosu s čela. Podigne pogled, a golemo plastično lice Paula Bunyana nalazilo se ispred njegova, veće od lica na filmskom platnu, i ispunjavalo cijeli svijet. Onaj zapah zraka bio je posljedica Paulova saginjanja... premda više i nije baš sličio na Paula. Čelo mu je sad bilo nisko i izbočeno; čuperci oštrih dlaka virili su mu iz nosa crvenog kao u kroničnog pijanca; oči su mu bile podlivene krvlju, a jedno pomalo razroko.

Sjekira mu više nije bila na ramenu. Paul se oslanjao na njezin držak, a tupi kraj njezine glave udubio je jamu u betonu pločnika. I dalje se smiješio od uha do uha, ali sad u tome nije bilo ničega veselog. Između divovskih žutih zuba dopirao je zadah kao da neke male životinje trunu u vrućem šipražju.

„Pojest ću te“, reče div dubokim, brundavim glasom. Bio je to zvuk stijena koje se taru jedna o drugu za vrijeme potresa. „Ako mi ne vratiš kokoš i moju usnu harmoniku i moje vreće zlata, pojest ću te, jebo te ja! „

Od daha tih riječi Richiejeva košulja zaleprša i zalepeće poput jedra na orkanskom vjetru. On se skutri uz naslon klupe, iskolačenih očiju, kose nakostriješene na sve strane poput ježevih bodlji, obavijen mjehurom smrada strvine.

Div se počne smijati. Spusti ruke na držak sjekire onako kako bi Ted Williams uhvatio svoju omiljenu bejzbolsku palicu (ili drveni pimpek, ako vam se tako više sviđa) i izvuče je iz rupe koju je načinila u pločniku. Sjekira se počne dizati u zrak. Ispusti dubok, smrtonosan siktaj. Richie odjednom shvati da ga div namjerava rascijepiti popola.

Ali je osjećao da se ne može pomaknuti; obuzela ga je neka troma bezvoljnost. Kakve to veze ima? On drijema, sanja. Svakog trenutka neki će vozač zatrubiti djetetu koje pretrčava ulicu i on će se probuditi.

„Tako je,“ tutnjao je div, „probudit ćeš se u paklu!“ I u tom posljednjem trenutku, kad je sjekira usporila u najvišoj točki i tu se zadržala, Richie shvati da to uopće nije san... a ako i jest, da je ubojit.

Pokušavajući vrisnuti, ali ne ispuštajući ni zvuka, on se skotrlja s klupe sa grabljama poravnat komad šljunka oko onog što je nekad bio spomenik, a sada samo postolje s dva ogromna čelična zavrtnja koji vire tamo gdje su se nalazila stopala. Zvuk sjekire u silaznoj putanji ispuni cijeli svijet svojim prijekim, upornim šaptom; orijašev cer pretvori se u ubojičinu grimasu. Usne mu se zategnu tako daleko sa zuba, da su mu zasvjetlucale plastične desni, ogavno crvene.

Oštrica sjekire udari po klupi na kojoj se Richie nalazio samo trenutak prije. Bila je tako oštra da se gotovo nije čuo nikakav zvuk, ali je klupa bila raskoljena otprve. Polovice se prevale svaka na svoju stranu; drvo ispod (zeleno oličene kore bilo je jarko, nekako mučno bijelo.

Richie je ležao na leđima. Još pokušavajući vrisnuti, odgurivao se petama. Šljunak mu upadne ispod ovratnika košulje i u tur hlača. A Paul se dizao nad njim, gledao ga očima veličine poklopaca kanalizacijskog odvoda; Paul se nadvio nad njega i zagledao u dječaka šćućurenog na šljunku.

Div zakorači prema njemu. Richie osjeti kako je zemlja zadrhtala kad se spustila crna čizma. Podigne se šljunčani oblak.

Richie se prevrne na trbuh i posrćući ustane. Njegove su noge pokušale potrčati i prije nego što je uspostavio ravnotežu, a posljedica toga je bila da se ponovno opružio po zemlji, sad potrbuške. Čuo je kako mu je dah bio istisnut iz pluća. Kosa mu je pala na oči. Vidio je kako se u Canal i Main Streetu promet odvija kao i svakog dana, kao da se ništa ne događa, kao da nitko iz bilo kojeg od tih vozila ne vidi ili ne haje što je Paul Bunyan oživio i sišao s postolja kako bi ubio sjekirom veličine otprilike delux kamp-prikolice.

Sunce se pomrači. Richie je ležao u sjeni ljudskog obličja. On se nekako pridigne na koljena, zamalo se prevrne na bok, no uspije ustati i potrčati koliko su ga noge nosile - trčao je tako da su mu koljena poskakivala gotovo do prsnog koša, a laktovi pumpali poput stapnih klipova. Iza sebe začuje kako ponovno jača onaj užasni i uporni šapat, zvuk koji kao da i nije zvuk, već pritisak na koži i bubnjićima. Zviizzzz! -

Tlo zadrhti. Richiejevi gornji i donji zubi začegrtaju jedni o druge poput porculanskih tanjura u potresu. Nije morao pogledati da bi znao da se Paulova sjekira zarila do polovice u pločnik samo nekoliko centimetara iza njegovih nogu.

Sluđen, u mislima, on začuje Dovellse: Oh the kids in Bristol are sharp as a pistol When they do the Bristol stomp...

Ponovno izađe iz ljudeskarine sjene na sunce, pa se počne smijati - istim onim lipsalim smijehom kojim se oglasio dok je pičio niza stube u robnoj kući. Sopćući, ponovno osjetivši one vruće bodce u slabini, najzad se usudi baciti pogled preko ramena.

Ugleda spomenik Paulu Bunyanu kako stoji na postolju kao uvijek, sa sjekirom na ramenu, glave nagnute prema nebu, usana razdvojenih u vječno optimističan smiješak mitskog heroja. Klupa koju je bio prepolovio, sad je bila čitava i netaknuta, hvala na pitanju. Šljunak na koji je Visoki Paul (He's-a my ali, sumanuto zapjeva Anette Funicello u Richiejevoj glavi) nagazio svojim golemim stopalom bio je poravnat i besprijekorno gladak osim ogrebenog mjesta gdje je Richie pao dok je

(bježao pred divom)

sanjao. Nije bilo otiska stopala, ni usjeka sjekire u betonu. Nije bilo ničeg osim dječaka kojeg su bili ganjali drugi dječaci, veći dječaci, pa je zato usnio jako kratak (ali i jako dojmljiv) san o ubojitom divu... o divovskom obiteljskom pakiranju Henryja Bowersa, ako baš hoćete.

„Sranje“, reče Richie piskutavim, drhtavim glasom, a onda se nesigurno nasmije.

Ostao je stajati još malo, čekao da vidi hoće li se spomenik ponovno pomaknuti - možda namignuti ili prebaciti sjekiru s jednog ramena na drugo, možda sići i ponovno krenuti na njega. Ali, naravno, ništa od tog se ne dogodi. Naravno.

Što, zar ja zabrinut? Ha-ha-ho-ho.

Drijemež. San. I ništa više.

Ali kao što je Abraham Lincoln ili Sokrat ili netko takav jednom rekao: kad je dosta, dosta je. Bilo je vrijeme da ode kući i smiri se; da postupi kao Kookie u serijalu 77 Sunset Strip i pritaji se hladan kao špricer.

I premda bi brže stigao da presiječe preko City Centera, odluči to ne učiniti. Nije se želio ponovno približiti spomeniku. Zato krene zaobilaznim putem, a navečer je gotovo već zaboravio na taj incident. Sve do sada.

Ovdje sjedi čovjek, pomisli on, čovjek u sakou zelene boje mahovine kupljenom u jednoj od najboljih trgovina na Rodeo Driveu; čovjek s Bass Weejunsicama na nogama i donjim rubljem Calvina Kleina da mu pokrije tur; čovjek s kontaktnim lećama koje ga ne žuljaju; ovdje sjedi čovjek koji se sjeća sna dječaka kojem su majica Sveučilišta Ivy League s grozdom voća na leđima i par cipela Snap-Jack bili vrhunac mode; ovdje sjedi odrasla osoba i gleda u taj isti stari spomenik, i hej, Paul, Visoki Paul, ovdje sam da ti kažem, neću da lažem, da ni dana ostario nisi, istinu ti kažem.

Ono staro objašnjenje i dalje mu je vjerodostojno odzvanjalo u glavi: san.

Mogao bi povjerovati u čudovišta kad bi morao; čudovišta nisu ništa posebno. Zar nije sjedio u studijima i čitao vijesti o tipovima kao što su Idi Amin Dada i Jim Jones i onaj tip koji je raznio u komade sve one ljude u obližnjem McDonald'sovu restoranu? Da se ne bi možda usrao od straha? Ta čudovišta su nula! Zašto plaćati pet dolara za kino-ulaznicu kad se o čudovištima može čitati u novinama za trideset pet centi ili slušati na radiju besplatno? A ako već može povjerovati u tipove kao što je Jim Jones, može povjerovati i u verziju Mikea Hanlona, barem nakratko. Ono čak ima stanovitu bijednu draž, zato što je Ono došlo Izvana i nitko za Ono ne mora preuzeti odgovornost. Ako ćemo baš tjerati mak na konac, mogao je povjerovati u čudovište koje ima lica koliko je gumenih maski u trgovinama u vrijeme poklada (kad već kupiš jednu, možeš kupiti cijeli tovar, pomisli on, naveliko su jeftinije, nije li tako, društvo?) ...ali u plastični spomenik visine deset metara koji siđe s postolja a onda te pokuša sasjeći plastičnom sjekirom? To je ipak malo previše. Kao što je Abraham Lincoln ili Sokrat ili netko takav također rekao, jest ću meso i jest ću ribu plavu, al neke stvari ne jedem ni za živu glavu. To nije bilo -

Onaj ostari bol ponovno ga pogodi u oči, bez upozorenja, istrgavši iz njega zbunjen uzvik. Ovaj je bio najgori, dublji i duži, i prestrašio ga nasmrt. Poklopi oči rukama, a onda instinktivno posegne kažiprstima za donjim vjeđama s namjerom da izbaci leće. Možda je posrijedi infekcija, pomisli on nejasno. Ali Isuse, kako boli!

Povuče vjeđe prema dolje i bio je spreman izvježbanim treptajem izbaciti leće (a idućih bi petnaest minuta proveo pipajući kratkovidno po šljunku oko klupe, ali, Isuse Bože, fućka mi se za to, kao da imam čavle u očima), kad bol nestane. Sad ga vidiš, sad ga ne vidiš. Oči mu nakratko zasuze, a onda presahnu.

On polako spusti ruke, dok mu je srce brzo tuklo u grudima, spreman treptanjem izbaciti leće čim se bol vrati. Ali nije. I odjednom se zatekne kako misli na jedini film strave i užasa koji ga je zaista uplašio kao dijete, vjerojatno zato što se nagutao toliko sranja zbog svojih naočala i provodio toliko vremena razmišljajući o svojim očima. Taj se film zvao Puzajuće oko s Forrestom Tuckerom. Ne posebice dobar. Druga su se djeca histerično smijala, ali ne i Richie. Richie se skamenio, problijedio i zanijemio, najzad bez ijednog Glasa kojim bi progovorio, kad je to hladetinasto oko s pipcima izronilo iz umjetne magle nekog engleskog filmskog studija, mašući ispred sebe vlaknastim pipcima. Prizor tog oka bio je odvratan, utjelovljenje stotina ne sasvim osviještenih strahova i zebnji. Jedne večeri, nedugo zatim, sanjao je kako se gleda u zrcalu, kako prinosi veliku pribadaču očima, polako je zabada u crnu dužicu svog oka i osjeća kako mu se odrvenjela, vodnjikava elastičnost dna oka puni krvlju. Sjetio se - sad se sjetio - da se probudio i ustanovio da se popiškio u krevet. Najbolji pokazatelj koliko je taj san bio užasan bio je to što njegov prvi osjećaj nije bio stid zbog noćne indiskrecije već olakšanje; priljubio se tijelom uz toplu mokru mrlju i blagoslovio realnost svog vida.

„Jebeš ti to“, reče Richie Tozier tihim i ne baš sigurnim glasom, i počne ustajati.

Vratit će se u hotel i odspavati. Ako je ovo bila Ulica uspomena, draža mu je autocesta u L. A.-u u vrijeme špice. Bol u njegovim očima vjerojatno je samo signal iscrpljenosti i vremenske razlike plus stres zbog susreta s prošlošću, a sve to u jednom mahu, u jednom poslijepodnevu. Dosta šokova; dosta istraživanja. Nije mu se sviđao način na koji njegove misli skaču s jedne teme na drugu. Kako se zove ona pjesma Petera Gabriela? „Shock the Monkey“. E pa ovaj je majmun dovoljno šokiran. Bilo je vrijeme da udari spavanac i stvari dovede u perspektivu.

Dok je ustajao, njegov pogled ponovno skrene k nadstrešnici City Centera. Istog trenutka izdaju ga noge i on se ponovno skljoka na klupu.

RICHIE TOZIER ČOVJEK S 1000 GLASOVA

VRAĆA SE U DERRYLAND 1000 PLESOVA

U ČAST LAPRDALOVA POVRATKA

CITY CENTER VAM S PONOSOM PREDSTAVLJA

SVEMRTVI ROCK ŠOU RICHIEJA TOZIERA

BUDDY HOLLY RICHIE VALENS THE BIG BOPPER

FRANKIE LYMON GENE VINCENT MARVIN GAYE

PRATEĆA GRUPA

JIMI HENDRIX SOLO GITARA

JOHN LENNON RITAM GITARA

PHILL INOTT BAS GITARA

KEITH MOON BUBNJEVI

GOST PJEVAČ JIM MORRISON

DOBRO DOŠAO KUĆI, RICHIE! I TI SI MRTAV!

Osjećao se kao da mu je netko izbio sav zrak... a onda ponovno začuje onaj zvuk, zvuk koji je napola bio pritisak na koži i bubnjićima, taj oštri ubojiti šaptavi siktaj - Zwiizzzz! On se skotrlja s klupe na šljunak, pomislivši: gle, ovo oni podrazumijevaju pod deja vuom, sad znaš, više nikad nećeš nikog morati pitati -

Padne na rame i otkotrlja se, pogledavši u spomenik Paula Bunyana samo što to više nije bio Paul Bunyan. Umjesto njega tamo je stajao klaun, sjajan i upadljiv, fantastičan u plastici, sedam metara kričavih boja, oličena lica povrh kozmički komičnog ovratnika od volančića. Narančasti cofli-puceta izlivena u plastici, svako veličine odbojkaške lopte, pružala su mu se sprijeda niz srebrnasti kostim. Umjesto sjekire držao je golem svežanj plastičnih balona. Na svakom su bila dva natpisa: ZA MENE JE SVE TO JOŠ UVIJEK ROCK'N'ROLL i SVEMRTVI ROCK-SHOW RICHIEJA TOZIERA.

On se odgurne natraške petama i dlanovima. Šljunak mu upadne u stražnji dio hlača. Čuo je kako puca šav ispod pazuha rukava njegova sportskog sakoa s Rodeo Drivea. Prevrne se, osovi na noge, zatetura, okrene. Klaun ga je gledao svisoka. Oči mu divlje zakolutaju u dupljama.

„Prestrašio sam te, kompa?“ zagrglja klaun.

A Richie začuje svoja usta kako izgovaraju, potpuno neovisno o njegovu zamrznutom mozgu: „Jeftina zadovoljstva na stražnjem sjedištu moga auta, Bozo. To je sve.“

Klaun se iskesi i kimne glavom kao da više od toga nije ni očekivao. Crveno naličene usne koje kao da krvare, razmaknu se i pokažu zube slične očnjacima, od kojih svaki kao da je završavao vrškom britvice. „Mogao bih te sad srediti kad bih želio“, reče stvor. „Ali ovo će biti previše zabavno.“

„Zabavno i za mene“, začuje Richie kako govore njegova usta. „A najzabavnije od svega bit će kad ti dođemo skinuti tu tvoju usranu tintaru, dušo.“

Klaunov se cer rastezao. On podigne ruku u bijeloj rukavici i Richie osjeti kako mu zapah izazvan tom kretnjom otpuhuje kosu s čela kao i onog dana prije dvadeset sedam godina. Klaunov kažiprst, veličine grede, opruži se prema njemu.

Velik kao greh - pomisli Richie, a onda ga ona bol ponovno probode i zarije zahrđale klinove u mekanu želatinu očiju. On vrisne i grčevito se uhvati za lice.

„Prije no što izvadiš trn iz oka svog bližnjeg, pobrini se za gredu u vlastitom“, zapoje klaun. Riječi mu zatutnje i zavibriraju, a Richie ponovno bude obavijen slatkim smradom njegova strvinarskog zadaha.

Richie podigne pogled i načini nekoliko žurnih koraka natraške. Klaun se sagnuo, pa ruke u rukavicama podbočio o koljena svojih veselih hlača.

„Hoćeš se još malo igrati, Richie? A kako bi bilo da ti uprem prst u muda i ti dobiješ rak prostate? Ili ti uprem prst u glavu da dobiješ stari dobri tumor na mozgu - premda sam uvjeren da bi neki ljudi rekli kako bi to značilo samo dodati onome što se tamo već nalazi. Mogu ti pokazati u usta pa da se tvoj glupavi laprdavi jezik pretvori u hrpu gnoja. Mogu ja to, Richie. Hoćeš vidjeti?“

Stvorove su se oči širile, i u tim crnim zjenicama, svaka veličine lopte za softball, Richie ugleda bezumnu tamu kakva jamačno vlada s one strane svemira; ugleda usranu sreću od koje bi mogao sići s uma. U tom trenutku shvati da bi Ono moglo učiniti bilo što od toga, i još više.

No svejedno začuje svoja usta, samo što ovaj put to nije bio njegov glas, ni bilo koji od njegovih glasovnih kreacija, prošlih i sadašnjih; bio je to glas koji nikad dotad nije čuo. Poslije će reći ostalima, nećkajući se, da je to sličilo Glasu gospodina crnje Dripca, glasan i ponosan, samoparodirajući i kreštav. „Skini mi se s one stvari, ti starkeljo klaunska!“ povikao je i odjednom se ponovno smijao. „Više ne gutam nikakva sranja! Imam svoj hod, u govoru kod, a pimpek mi dotiče pod! Imam vremena kolko hoću, kujem planove noću da odgovorim na zloću, zato nemoj srat jer ćeš najebat! Čuješ me, ti bljedoliki čučavče?“

Richieju se učini da je klaun ustuknuo, ali se nije zadržao da to provjeri. Potrči, pumpajući laktovima, a skutovi njegova sportskog sakoa letjeli su za njim poput krila. Nije mario što je neki otac koji je zastao da bi se njegov sinčić mogao diviti Paulu, sad sumnjičavo piljio u njega, kao da je poludio. Zapravo, pomisli Richie, i osjećam se kao da sam poludio. O Bože, velike li novosti. A to je sigurno bila najlošija imitacija Grandmaster Flasha u povijesti, ali je djelovalo, nekako -

A onda klaunov glas zagrmi za njim. Otac onog dječačića nije ga čuo, ali se mališanovo lice odjednom zgrči i on zatuli. Tata podigne sina u naručje, zbunjen. Čak i u vlastitom užasu, Richie je pozorno promatrao taj sporedni igrokaz. Klaunov je glas možda bio gnjevno veseo, a možda samo gnjevan: „Ovdje dolje imamo ono oko, Richie... čuješ me? Ono koje puzi. Ako se ne želiš zabaviti, ako se ne želiš pozdraviti, siđi onda ispod ovog grada s golemim se okom upoznati, samo siđi kadgod ti dođe volja i pogledaj ga. Čuješ, Richie? Ponesi svoj jo-jo. Neka Beverly obuče široku suknju s četiri ili pet podsuknji! Neka oko vrata nosi mužev prsten? A Eddie neka obuje cipele u dvije boje! Zasvirat ćemo bop, Richie! Puštat ćemo SVEEEE HITOVE!“

Stigavši do pločnika, Richie se usudi pogledati preko ramena i ono što ugleda nije bilo utješno. Paula Bunvana i dalje nije bilo, no sad nije bilo ni klauna. Na mjestu na kojemu su oni stajali, sad se nalazio plastični sedmometarski spomenik Buddyja Hollyja. Na jednom od uskih revera kariranog sportskog sakoa nosio je bedž na kojem je pisalo: SVEMRTVI ROCK-SHOW RICHIEJA TOZIERA.

Jedno krilce Buddyjevih naočala bilo je zalijepljeno izolirbandom.

Onaj je dječačić još histerično plakao; njegov je otac brzao natrag prema središtu grada s uplakanim djetetom u naručju. Richieja je zaobišao u širokom luku. Richie pokrene noge

(nogači nemojte me sad iznevjeriti)

pokušavajući ne misliti na

(svirat ćemo SVEEEE HITOVE!)

ono što se upravo dogodilo. Jedino na što je želio misliti bila je čudovišna mjerica viskija koju će strusiti u hotelu Town House prije no što se popne u sobu malo odspavati.

Pomisao na piće - najobičnije i najprostije piće - malo ga oraspoloži. Još jedanput pogleda preko ramena i činjenica da se Paul Bunyan vratio, cereći se nebu, s plastičnom sjekirom preko ramena, oraspoloži ga još i više. Richie ubrza korak, podbrusi pete, povećavajući udaljenost između sebe i tog spomenika. Čak je pomislio da možda halucinira, kad mu ona bol ponovno probode oči, duboko i prebolno, i on promuklo zavapi. Lijepa djevojka koja je hodala ispred njega i gledala sanjivo u oblake koji su se kidali, osvrne se, zastane, a onda mu žurno priđe.

„Gospodine, dobro ste?“

„Moje leće“, reče on napregnutim glasom. „Moje šugave leće - O Bože moj, kako to boli!“ Ovaj je put tako brzo podigao kažiprste da ih je gotovo zario u oči. Povuče nadolje donje vjeđe i pomisli: Neću ih moći izbaciti treptajem, eto što će se dogoditi, neću ih moći izbaciti treptajem i nastavit će me boljeti i boljeti dok ne oslijepim, oslijepim, oslije -

Ali je jedan treptaj bio dovoljan, kao i uvijek. Oštro ocrtan i određen svijet, u kojem su se boje zadržavale unutar rubova i u kojem su lica koja bi ugledao bila jasna i očita, raspline se. Njegovo mjesto zauzmu široke vrpce mutnih pastela. Pa premda su on i ona srednjoškolka, koja je bila zabrinuta i željna pomoći, pretraživali asfalt pločnika gotovo petnaest minuta, nijedno od njih nije moglo naći nijednu leću.

U malom mozgu, Richie kao da je začuo klaunov smijeh.

5

Bili Denbrough vidi duha

BILL TOG POSLIJEPODNEVA NIJE VIDIO PENNYWISEA - ALI JEST VIDIO DUHA. Pravog duha. Tako je Bili tad mislio, a nijedan događaj poslije toga nije ga potaknuo da promijeni mišljenje.

Hodao je niz Witchamovu i zastao neko vrijeme kod slivnika u kojem je George skončao onog kišnog listopadskog dana 1957. On čučne i zaviri u odvod, usječen u kameni rubnik. Srce mu je snažno tuklo, ali je svejedno pogledao.

„Hajde, izađi“, reče on tihim glasom i padne mu na um ne sasvim luda pomisao kako njegov glas plovi niz mračne i vlažne prolaze i ne zamire, nego nastavlja dalje, hrani se vlastitim odjecima, odbija se od mahovinom obraslih kamenih zidova i odavno mrtvih strojeva. Osjećao je kako lebdi iznad nepomičnih i sumornih voda i možda istodobno tiho izlazi iz stotinu drugih slivnika u drugim dijelovima grada.

„Izađi ili ćemo doći p-p-po tebe.“

Nervozno je čekao na odgovor, čučeći, ruku između bedara poput bejzbolskog hvatača između dvaju bacanja. Odgovora nije bilo.

Namjeravao je ustati kad ga prekrije sjena.

Bili podigne pogled oštro, željno, spreman na sve... ali je to bio samo dječak od desetak, možda jedanaest godina. Na sebi je imao izviđačke kratke hlače koje su mu otkrivale svu ljepotu krastavih koljena. U jednoj je ruci držao sladoled Freeze Pop, a u drugoj skateboard od fiberglasa koji je izgledao gotovo isto toliko izubijano kao i njegova koljena. Freeze Pop je bio fluorescentno narančast. Skateboard fluorescentno zelen.

„Vi, gospodine, uvijek razgovarate s kanalizacijom?“ upita dječak.

„Samo u Derryju“, reče Bili.

Gledali su se trenutak mrtvi ozbiljni, a onda istodobno prasnu u smijeh.

„Da ti postavim jedno glupo p-p-pitanje“, reče Bili.

„Može“, reče klinac.

„Č-č-čuješ li ikad nešto dolje, u nekom od ovih?“

Mali pogleda Billa kao da je poludio.

„N-n-no dobro,“ reče Bili, „zaboravi da sam te p-p-pitao.“

On krene dalje i učini možda desetak koraka - krenuo je uzbrdo, neodređeno pomislivši da bi mogao pogledati svoju rodnu kuću - kad ga dječak pozove: „Gospodine?“

Bili se okrene. Sportski je sako objesio o prst i prebacio preko ramena. Ovratnik otkopčao, kravatu olabavio. Dječak ga je pozorno motrio, kao da je već požalio zbog odluke da nastavi razgovor. A onda slegne ramenima, kao da kaže: Ma nek sve ide do vraga.

„Aha.“

„Aha?“

„Aha.“

„Što je reklo?“

„Ne znam. Govorilo je nekim stranim jezikom. Čuo sam kako dopire iz jedne od onih crpnih stanica u Jalovini. Jedne od onih crpnih stanica koje izgledaju kao cijevi koje izlaze iz zemlje - „

„Znam što misliš. Jesi li čuo neko dijete?“

„Najprije je bilo dijete, a poslije je zvučalo kao čovjek.“ Dječak zašuti. „Malo sam se uplašio. Otrčao sam kući i sve ispričao tati. On je rekao da je to možda bila jeka ili tako nešto koja je dopirala kroz cijevi nečije kuće.“

„Vjeruješ li ti uto?“

Dječak se dražesno nasmiješi. „Čitao sam u svojem primjerku Ripleyjeva 'Vjerovali ili ne' da je živio neki čovjek koji je primao glazbu kroz zube. Plombe su mu bile mali radioaparati. Ako sam povjerovao u to, mogu povjerovati u sve.“

„Aha“, reče Bili. „I jesi li p-p-povjerovao u to?“

Dječak oklijevajući odmahne glavom.

„Jesi li ikad ponovno čuo te glasove?“

„Jednom dok sam se kupao“, reče dječak. „Bio je to glas neke djevojčice. Samo je plakala. Bez riječi. Bojao sam se izvući zatvarač kad sam bio gotov jer sam mislio da bih je... ovaj... mogao utopiti.“

Bili ponovno kimne glavom.

Dječak je sad gledao otvoreno u Billa, očiju sjajnih i očaranih. „Gospodine, vi znate za te glasove?“

„Čuo sam ih“, reče Bili. „Davno, jako davno. Sinko, jesi li poznavao nekog od d-d-djece koja su ovdje ubijena?“

Onaj sjaj zgasne u dječakovim očima; zamijeni ga oprez i nemir. „Moj tata kaže da ne bih smio razgovarati s nepoznatim ljudima. On kaže da bi bilo tko mogao biti taj ubojica.“ On se odmakne još korak od Billa i pomakne u pjegavu sjenu brijesta u koji se Bili jednom prilikom zaletio svojim biciklom prije dvadeset sedam godina. Razletio se kao palačinka i iskrivio guvernal.

„Ja nisam taj, mali“, reče on. „Posljednja četiri mjeseca bio sam u Engleskoj. Tek sam jučer stigao u Derry.“

„Svejedno, ne moram razgovarati s vama“, odgovori dječak.

„Tako je“, složi se Bili. „Ovo je s-s-slobodna zemlja.“

On pošuti i reče: „Družio sam se neko vrijeme s Johnom Feuryjem. Bio je dobar dečko. Plakao sam“, završi dječak ravnodušno i posrče ostatak svog Freeze Popa. Kao da se naknadno sjetio, isplazi jezik, koji je privremeno bio kričavonarančast, i obliže ruku.

„Drži se podalje od kanalizacije i slivnika“, tiho će Bili. „Drži se podalje od praznih i napuštenih mjesta. Ne idi na ranžirni kolodvor. Ali najviše od svega, ne prilazi kanalizaciji i slivnicima.“

Sjaj se vrati u dječakove oči i on poprilično dugo ne reče ništa. A potom: „Gospodine? Hoćete čuti nešto smiješno?“

„Naravno.“

„Znate onaj film u kojem morski pas poklopa sve one ljude?“

„Svi ga znaju. „R-r-ralje. „

„E pa ja imam jednog frenda. Zove se Tommy Vicananza i nije baš pametan. Fale mu daske u glavi, shvaćate što mislim?“

„Aha.“

„On misli da je vidio tog morskog psa u Kanalu. Bio je sam u parku Bassey, prije nekoliko tjedana, i kaže da je vidio tu peraju. Da je bila visoka dva-tri metra. Samo je peraja bila ovaaako visoka, shvaćate? I još kaže: 'To je ubilo Johnnyja i ostalu djecu. Bile su to Ralje. Znam jer sam ih vidio.' Kažem ja: 'Taj je Kanal toliko zagađen da u njemu ne bi ništa moglo živjeti, ni grgeč. A ti misliš da si unutra vidio Ralje. Tommy, nisu ti sve daske na broju.' Tommy kaže da su iskočile iz vode baš kao na kraju filma i pokušale ga ugristi, a on se odmaknuo u posljednji trenutak. Smiješno, ha, gospodine?“

„Smiješno“, složi se Bili.

„Nisu mu sve na broju, nije li tako?“

Bili pošuti. „Drži se podalje i od Kanala, dečko. Jasno?“

„Hoćete reći da vjerujete u to?“

Bili se kolebao. Namjeravao je slegnuti ramenima. No umjesto toga, kimne glavom.

Dječak ispusti zrak tihim siktajem. Pogne glavu kao da se srami. „Aha. Ponekad mislim da meni fali koja daska.“

„Znam što želiš reći.“ Bili priđe dječaku koji ga pogleda ozbiljno, ali se ovaj putne odmakne. „Razbijaš koljena na tom skejtu, mali.“

Dječak baci pogled na svoja krastava koljena i nasmiješi se veselo. „Aha, čini se da je tako. Ponekad se izvučem.“

„Mogu ja probati?“ upita Bili iznenada.

Dječak ga pogleda, najprije zinuvši, a onda se nasmije. „To bi bilo smiješno“, reče on. „Nikad nisam vidio neku odraslu osobu na skateboardu. „

„Dat ću ti četvrt dolara“, reče Bili.

„Moj je tata rekao - „

„Nikad ne uzimaj novac ili slatkiše od nepoznatih ljudi. Dobar savjet. Ipak ću ti dati č-č-četvrt dolara. Što kažeš? Samo do ugla J-J-Jacksonove.“

„Tih četvrt dolara neće biti potrebno“, reče dječak. Ponovno prasne u smijeh, veseo, jednostavan zvuk. Svjež zvuk. „Ne treba mi vaših četvrt dolara. Imam svoja dva dolara. Praktički sam bogat. Ali to moram vidjeti. Samo nemojte kriviti mene ako nešto slomite.“

„Ne brini se“, reče Bili. „Osiguran sam.“

Prstom zavrti jedan iskrzani kotač skateboarda i svidi mu se brza lakoća kojom se vrtio - zvučalo je kao da unutra ima milijun kugličnih ležajeva. Bio je to dobar zvuk koji prizove nešto jako staro u Billovim grudima. Neku čežnju toplu poput želje, ljupku poput ljubavi.

Nasmiješi se.

„Što mislite?“ upita dječak.

„Mislim da ću se u-u-ubiti“, reče Bili i dječak se nasmije. Bili spusti skateboard na pločnik pa položi jedno stopalo na nj. Pokusno ga pogura naprijed-natrag. Dječak je sve to gledao. U mislima, Bili se ugleda kako se kotura niz Witchamovu prema Jacksonovoj na dječakovu avokadozelenom skateboardu, dok se skuti njegova sportskog sakoa nadižu za njim, ćela mu sja na suncu, a koljena su mu svinuta na loman način skijaša početnika prvog dana izlaska na padine. Bio je to položaj po kojem se vidjelo da u svojim glavama već padaju. Kladio se da dječak nije vozio skejt na taj način. Kladio se da se klinac vozio (brže od vraga) kao da sutra ne postoji.

Onaj dobri osjećaj zamre mu u grudima. Ugleda, odveć živopisno, kako mu se skejt izmiče ispod nogu i juri neopterećen niz ulicu, nemoguće fluorescentno zelen, boje kakvu jedino dijete može voljeti. Ugleda se kako pada na dupe, možda i na leđa. Polagani prijelaz kadra u privatnu sobu u Derryjevskoj bolnici, poput one u kojoj su posjećivali Eddieja nakon što je slomio ruku.

Bili Denbrough, cijelog tijela u gipsu, jedne noge podignute koloturima. Ulazi liječnik, gleda u njegov bolesnički karton, gleda u njega, pa kaže: „Krivi ste za dva velika propusta, gospodine Denbrough. Prvi je loše upravljanje skateboardom. Drugi je što ste zaboravili da vam se bliži četrdeseta.“

On se sagne, ponovno podigne skateboard i vrati ga dječaku. „Mislim da ipak neću“, reče on.

„Kukavica“, reče dječak, ne neljubazno.

Bili zatakne palce pod pazuha i zamaše laktovima. „Ku-ku-ku“, reče.

Dječak se nasmije. „Čujte, moram kući.“

„Pazi se na tome“, reče Bili.

„Ne može se biti oprezan na skejtbordu“, odgovori dječak, gledajući u Billa kao da je on taj kojemu fali koja daska u glavi.

„Točno“, reče Bili. „U redu. Kako kažemo mi filmaši, čujem te. Ali se kloni slivnika i kanalizacije. I drži se prijatelja.“

Dječak kimne glavom. „Kuća mi je blizu.“

Kao i mom bratu, pomisli Bili.

„U svakom slučaju, uskoro će tome doći kraj“, reče Bili dječaku.

„Hoće li?“ upita dječak.

„Mislim da hoće“, reče Bili.

„U redu. Vidimo se... kukavice!“

Dječak stavi jednu nogu na skejt, a drugom se odgurne. Kad se počeo kotrljati, podigne i drugu nogu na skejt i otutnji niz ulicu brzinom koja je Billu djelovala samoubilački. Ali je vozio kao što je Bili pretpostavljao da će voziti: lijenom gracioznošću u bokovima. Bili osjeti ljubav prema dječaku, ushićenje, želju da bude taj dječak, zajedno sa strahom koji ga je gušio. Dječak je vozio kao da stvari kao što su smrt ili starenje ne postoje. Izgledao je nekako vječno i nesavladivo u svojim izviđačkim kratkim hlačama kaki boje i iskrzanim tenisicama, gležnjeva bez čarapa i to prilično prljavih, kose koja se vijori za njim.

Pripazi se, mali, nećeš uspjeti skrenuti za ugao! pomisli Bili usplahireno, ali dječak izbaci bokove kao da pleše breakdance, nožni mu se prsti zavrte na skejtu od zelenog fiberglasa i on bez ikakva problema zujne oko ugla u Jacksonovu, pretpostavivši da tamo neće biti nikog tko bi mu se ispriječio na putu. Mali, pomisli Bili, neće uvijek biti tako.

On ode do svoje nekadašnje kuće, ali se ne zaustavi; samo je usporio korak na brzinu dokonog šetača. Na travnjaku su stajali neki ljudi - majka u vrtnoj stolici, s usnulom bebom u naručju, promatra kako dvoje djece, od deset i osam godina, igraju badminton na travi još mokroj od nedavne kiše. Mlađe od to dvoje djece, dječak, uspije vratiti lopticu preko mreže, i žena uzvikne: „Dobar udarac, Sean!“

Kuća je bila iste tamnozelene boje i iznad vrata se još nalazio polukružni prozor, ali cvjetnih lijeha njegove majke je nestalo. A koliko je uspio vidjeti, nije bilo ni penjalice koju je njegov otac sklepao u stražnjem dvorištu od starih cijevi koje bi našao na otpadu. Sjetio se dana kad je George pao s vrha i odlomio komad zuba. Kako je samo vriskao!

Primijeti sve to (i ono što je još bilo tu kao i ono što nije bilo) i pomisli da bi mogao prići ženi s usnulom bebom u naručju. Mogao bi joj reći: Dobar dan, zovem se Bili Denbrough. Nekad sam živio ovdje. A žena će reći: Baš lijepo. Što bi se još moglo reći? Bi li je mogao upitati je li lice koje je pažljivo urezao u jednu od tavanskih greda - lice koje su Georgie i on kadšto gađali pikado strelicama - još tamo? Bi li je mogao upitati spavaju li njezina djeca kadšto na ograđenom stražnjem trijemu kad su ljetne noći iznimno vruće i razgovaraju li tiho dok gledaju kako na obzoru poigravaju munje? Vjerojatno bi je mogao upitati nešto od toga, ali je osjećao da bi gadno zamucao ako bi pokušao biti šarmantan... usto, želi li zaista znati odgovore na bilo koje od tih pitanja?

Nakon Georgeove smrti to je postala hladna kuća, i to zbog čega se vratio u Derry nije bilo tu. Zato produži do ugla i skrene desno, ne osvrćući se. Uskoro je bio u Kansas Streetu, na putu natrag u središte grada. Zastane nakratko kod ograde koja je obrubljivala pločnik i zagleda se u Jalovinu. Ograda je bila ista, rahitično drvo prekriveno izblijedjelim krečom, a i Jalovina je izgledala isto... možda malo nepitomije. Jedine razlike koje je primjećivao bile su da više nema prljave mrlje dima koja je uvijek označavala gradsko smetlište (smetlište je zamijenio moderni pogon za preradu otpada), a iznad gustog zelenila sad se pružao dug nadvožnjak - produžetak autoceste. Sve ostalo bilo je tako slično kao da je sve to vidio prošlog ljeta: korov i grmlje spuštaju se u to ravno močvarno područje s lijeve strane, a s desne strane prema gustim grozdovima žgoljavih stabala.

Ugleda gajeve onoga što su oni nazivali bambusom, srebrnobijele stabljike visine četiri i pet metara. Sjetio se da je Richie jednom pokušao popušiti komad toga, tvrdeći da sliči onom što puše džez glazbenici i da se možeš napušiti. Richieju je samo uspjelo da mu pozli.

Bili je čuo kako voda curka u mnoštvu potočića, vidio kako se sunčane zrake odbijaju od širokog prostranstva Kenduskeaga. A i smrad je bio isti, čak i bez otpada. Težak miris raslinja na vrhuncu proljetnog razmetanja nije sasvim zabašurio zadah smeća i ljudskog otpada. Bio je slab, ali nedvojben. Zadah kvarnosti, dašak podzemnog svijeta.

Tamo se onomad završilo i tamo će se završiti i ovaj put, pomisli Bili zadrhtavši. Unutra... ispod grada.

Ostao je stajati još malo, uvjeren da mora ugledati - nekakvo očitovanje - zlo zbog kojeg se vratio u Derry da se bori s njim. No ne bude ničeg. Čuo je kako teče voda, zvuk izvora, životan, koji ga podsjeti na branu koju su dolje sagradili. Vidio je kako drveće i grmlje treperi na slabom povjetarcu. Nije bilo ničeg drugog. Nikakva znaka. On produži dalje, u hodu otresavši s ruku jedva vidljivu mrlju kreča.

Nastavi hodati prema središtu grada, napola se prisjećajući, napola sanjareći, kad naiđe drugo dijete - ovaj put djevojčica od desetak godina u samtastim hlačama s visokim pasom i u izblijedjeloj crvenoj bluzi. Jednom je rukom vodila loptu, a u drugoj držala lutku-bebu za plavu najlonsku kosu.

„Hej!“ reče Bili.

Ona ga pogleda. „Što je?“

„Koja je najbolja trgovina u Derryju?“

Ona razmisli. „Za mene ili nekog drugog?“

„Za tebe“, reče Bili.

„Rabljena odjeća kod uvele Ruže“, reče ona kao iz puške.

„Molim?“ upita Bili.

„Što molite?“

„Hoću reći, tako se zove trgovina?“

„Naravno“, reče ona, gledajući Billa kao da je malouman. „Rabljena odjeća kod uvele Ruže. Moja mama kaže da je to krama, ali se meni sviđa. Imaju stare stvari. Recimo ploče za koje nikad niste čuli. I razglednice. Mirišu na tavan. Moram sad kući. Đenja.“ Ona ode, ne osvrćući se, vodeći loptu i držeći lutku za kosu.

„Hej!“ vikne on za njom.

Ona se osvrne prkosno i reče: „Ako me mislite moliti, moli se u crkvi.“

„Trgovina! Gdje se nalazi?“

Ona pogleda preko ramena i reče: „Baš tamo kamo ste krenuli. U dnu Up-Mile Hilla.“

Bili osjeti kako prošlost zatvara krug i zahvaća i njega. Djevojčicu nije namjeravao ništa pitati; pitanje mu je izletjelo iz usta poput čepa koji izlijeće iz grlića boce pjenušca.

On se spusti niz Up-Mile Hill prema središtu grada. Skladišta i pogona za konzerviranje koje je pamtio iz djetinjstva - sumornih zgrada od cigle, prljavih prozora kroz koje je dopirao titanski mesni zadah - mahom nije bilo, premda su pogoni za konzerviranje Armoura i Star-Beefa još bili tu. Ali više nije bilo Hemphilla, a tamo gdje su se nekoć nalazili Eagle Beefi Kosher Meats sad su bili drive-in banka i pekara. A na mjestu na kojemu je stajala ispostava braće Tracker, sad je bio natpis ispisan staromodnim slovima na kojem je pisalo - baš kako je djevojčica s lutkom i rekla - RABLJENA ODJEĆA KOD UVELE RUŽE. Crvene su cigle bile oličene žuto, boja koja je prije deset ili dvanaest godina možda i bila žarkožuta, ali je sad bila prljava boja koju je Audra nazivala urin-žutom.

Bili polako priđe trgovini, osjećajući kako ga ponovno obuzima osjećaj deja vua. Poslije je rekao ostalima da je znao kojeg će duha vidjeti i prije nego što ga je zapravo ugledao.

Izlog Rabljene odjeće kod uvele Ruže bio je više nego neuredan. To nije bila neka od onih antikvarnica iz Dovraeasta, s otmjenim starinskim krevetima i kredencima od hrastovine i kompletima čaša iz doba Velike burzovne krize osvijetljenima skrivenim reflektorima; to je bilo ono što je njegova majka s čistim prezirom nazivala „jenkijevskom zalagaonicom“. Predmeti su bili porazbacani u neurednom obilju, bez ikakva reda nagomilani tu i tamo, posvuda. Haljine su mlitavo visjele na vješalicama. Gitare su bile obješene za vratove kao pogubljeni kriminalci. Bila je tu i kutija s pločama na 45 okretaja - 10 CENTI KOMAD, pisalo je na natpisu.

DVANAEST ZA DOLAR.

ANDREWS SISTERS, PERRY COMO, JIMMY ROGERS I OSTALI.

Bilo je tu i dječje odjeće i groznih cipela, a ispred njih karton na kojem je pisalo POLOVNE, ALI NE I LOŠE! DOLAR ZA PAR. Bila su tu i dva televizora koja su djelovala slijepo. Treći je prema ulici odašiljao zamućene prizore iz The Brady Bunch. Kutija starih džepnih izdanja, uglavnom lišenih korica

(2 ZA ČETVRT DOLARA, 10 ZA DOLAR, UNUTRA JOŠ VEĆI IZBOR, NEKE I „PAPRENE“)

stajala je na velikom radiju prljavog plastičnog kućišta i s pucetom za biranje postaja velikim poput budilice. Gomile plastičnog cvijeća krasile su prljave vaze na okrhnutom, izrovarenom, prašnom jedaćem stolu.

Sve to Bili je vidio kao kaotičnu pozadinu predmeta na kojemu mu se pogled odmah zaustavio. Stajao je buljeći u nj razrogačenim očima punim nevjerice. Žmarci su mu mahnitali po tijelu. Čelo mu je bilo vruće, ruke hladne, i na trenutak se činilo kao da će se sve unutarnje brane širom otvoriti i da će se svega sjetiti.

U desnom je izlogu stajao Srebrenko.

I dalje nije imao nožicu, a hrđa mu je cvjetala na prednjem i stražnjem blatobranu, ali mu je umpa-pa! truba još bila tu, na guvernalu, gumeni mijeh sad glaziran naprslinama i starošću. Sama truba, koju je Bili uvijek uredno laštio, potamnjela je i bila izbodena. Plosnati prtljažnik gdje se često vozio Richie, još se nalazio na stražnjem blatobranu, ali svijen, i visio na jednom zavrtnju. Netko je u nekom trenutku sjedalo obložio imitacijom tigrove kože koja je sad bila istanjena i iskrzana do te mjere da su pruge postale gotovo neraspoznatljive. Srebrenko.

Bili odsutnim pokretom podigne ruku da otare suze koje su mu polako tekle niz obraze.

Nakon što je to bolje izveo rupčićem, uđe u trgovinu.

Atmosfera u trgovini Rabljena odjeća kod uvele Ruže bila je ustajala od starosti. Bio je to, kao što je rekla djevojčica, miris tavana - ali ne ugodan, kakvi su mirisi nekih tavana. Ovo nije bio miris lanenog ulja s ljubavlju utrljanog u površine starih stolova ili prastarog samta i baršuna. Unutra se osjećao miris nagnjilih omota knjiga, prljavih najlonskih jastuka poluskuhanih vrućim suncem proteklih ljeta, prašine, mišjeg izmeta.

S televizora u izlogu, Bradyjeva⁵⁸ je banda čeketala i juskala. S njima se odnekud iz stražnjeg dijela trgovine nadmetao radijski glas DJ-a koji se predstavljao kao „vaš kompa Bobby Russell“, obećavajući novi Princeov album slušatelju koji nazove i kaže ime glumca koji je glumio Wallyja u serijalu Leave It to Beaver. Bili je znao odgovor - bio je to klinac po imenu Tony Dow - ali nije želio Princeov novi album. Radio se nalazio na visokoj polici između brojnih portreta iz 19. stoljeća. Ispod njega i njih sjedio je vlasnik, muškarac od četrdesetak godina, odjeven u traperice poznate marke i mrežasta majicu. Kosu je zalizao od lica. Bio je mršav do ispijenosti. Noge je podigao na stol, na kojem su bile naslagane poslovne knjige i kojim je dominirala stara registar-kasa.

Čitao je džepno izdanje knjige koja, pomisli Bili, jamačno nikad nije bila nominirana za Pulitzerovu nagradu. Zvala se Pastusi s gradilišta. Na podu ispred stola stajala je brijačka motka, čija se vrpca beskrajno uvijala prema vrhu. Njezin iskrzani kabel vijugao je po podu do podnog utikača poput umorne zmije. Na natpisu ispred nje pisalo je: IZUMIRUĆA VRSTA! 250 DOLARA.

Kad je zvonce iznad vrata zazveckalo, čovjek za pultom omotom knjige označi mjesto na kojem je stao pa podigne pogled. „Nešto izvolite?“

„Da“, reče Bili i otvori usta da upita za bicikl u izlogu. Ali prije nego što je uspio progovoriti, njegovu glavu neočekivano ispuni jedna proganjajuća rečenica, riječima koje su odagnale svaku drugu misao: On stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha.

Što za ime Božje?

(stavlja)

„Tražite nešto određeno?“ upita vlasnik. Glas mu je bio sasvim uljudan, ali je pomnjivo motrio Billa.

On me gleda, pomisli Bili, veselo usprkos rastrojenosti, kao da misli da sam popušio nešto od onog od čega se džez-glazbenici napuše.

„Da, z-z-zanima m-m-me - „

(ruke na oba uha)

„- taj s-s-st - „

„Mislite, brijačka motka?“ Vlasnikove oči sad Billu pokažu nešto čega se, čak i u svom sadašnjem stanju zbunjenosti, sjećao i što je mrzio još od djetinjstva: tjeskobu osobe koja mora slušati mucavca, potrebu da brzo uskoči i dovrši misao, i tako ušutka jadnika. Ali ja ne mucam! Pobijedio sam to! DOVRAGA, JA NE MUCAM! JA -

(i uporno tvrdi)

Te su mu riječi bile tako jasne u glavi da se činilo da ih izgovara netko drugi, kao da je on čovjek iz biblijskog doba opsjednut demonima - čovjek kojeg je zaposjelo nekakvo biće Izvana. A ipak je poznao taj glas i znao da je njegov vlastiti. Osjeti topli znoj kako mu izbija na licu.

„Mogli bismo se

(vidi duha)

pogoditi za tu motku“, govorio je vlasnik. „Istini za volju, ne mogu je prodati za dvjesto pedeset. Dao bih vam je za sto sedamdeset pet, što vam se čini? To je jedina prava starina u radnji.“

(na oba uha)

„MOTKA“, Bili gotovo vrisne i vlasnik se malko lecne. „Motka nije ono što me zanima.“

„Gospodine, je 1' vam dobro?“ upita vlasnik. Njegov je zabrinuti ton proturječio izrazu krutog opreza u njegovim očima, i Bili ugleda kako mu se lijeva ruka miče s pulta. Znao je, u bljesku nečeg što je zapravo bilo više indukcija nego intuicija, da ispod razine Billova pogleda postoji otvorena ladica i da je vlasnik gotovo sigurno položio ruku na nekakav revolver. Možda se zabrinuo zbog mogućnosti pljačke; ili se, još vjerojatnije, jednostavno zabrinuo. Ta on je, sasvim očito, homoseksualac, a ovo je grad u kojem su lokalni maloljetni delinkventi umočili Adriana Mellona u smrtonosnu kupelj.

(on stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha)

To je odagnalo ostale misli; kao da je lud. Odakle mu samo to?

(stavlja)

Iznova i iznova.

S iznenadnim silnim naporom, Bili napadne tu misao. Učinio je to tako da je primorao svoj um da prevede tu uljeznutu rečenicu na francuski. Na isti je način pobijedio mucanje kao tinejdžer. Dok su riječi paradirale po pustopoljini njegovih misli, on ih promijeni... i odjednom osjeti kako popušta čvrsti stisak mucanja. Shvati da je vlasnik nešto rekao.

„M- m-molim?“

„Rekoh, ako trebate dobiti srčani napad, obavite to na ulici. Ovdje mi ne treba takvih sranja.“

Bili duboko udahne.

„Krenimo i-i-ispočetka“, reče on. „Pretvarajmo se da sam tek u-u-ušao.“

„Može“, reče vlasnik, ljubazno. „Tek ste ušli. I što sad?“

„B-b-bicikl u izlogu“, reče Bili. „Koliko tražite za bicikl?“

„Nosite ga za dvadeset dolara.“ Sad je zvučao opuštenije, ali mu je lijeva ruka i dalje bila izvan vidokruga. „Mislim da je nekad bio čistokrvni Schwinn, ali je sad mješanac.“ Njegove oči odmjere Billa. „Velik bicikl. Mogli biste ga i vi voziti.“

Sjetivši se dječakova zelenog skateboarda, Bili reče: „Mislim da su p-p-prošli moji biciklistički dani.“

Vlasnik slegne ramenima. Lijeva mu se ruka napokon podigne. „Imate sina?“

„D-d-da.“

„Koliko je star?“

„J-j-jedanaest.“

„Velik bicikl za jedanaestogodišnjaka.“

„Primate putne čekove?“

„Ako im vrijednost ne prelazi deset dolara iznad vrijednosti kupljene robe.“

„Mogu vam dati jedan na dvadeset dolara“, reče Bili. „Mogu li telefonirati?“

„Može, ako je gradski.“

„I je.“

„Samo izvolite.“

Bili nazove Gradsku knjižnicu. Mike je bio tamo.

„Gdje si, Bili?“ upita on, a potom odmah: „Sve u redu?“

„Dobro sam. Jesi li vidio nekog od ostalih?“

„Ne. Vidjet ćemo ih večeras.“ Nastane kratka stanka. „Odnosno, barem pretpostavljam. Kako ti mogu pomoći, Veliki Bille?“

„Kupujem bicikl“, reče Bili smireno. „Mogu ga dogurati do tebe? Imaš li garažu ili nešto slično gdje bih ga mogao spremiti?“

Tajac.

„Mike? Jesi li - „

„Tu sam“, reče Mike. „Je li to Srebrenko?“

Bili pogleda vlasnika. Ovaj je ponovno čitao svoju knjigu... ili možda gledao u nju, a naćulio uši da mu što ne promakne.

„Da“, reče on.

„Gdje si?“

„Zove se Rabljena odjeća kod uvele Ruže. „

„U redu“, reče Mike. „Ja sam u Palmer Laneu 61. Trebaš krenuti niz lain Street - „

„Naći ću.“

„U redu. Čekat ću te tamo. Jesi li za večeru?“

„To bi bilo lijepo. Možeš li otići s posla?“

„Nema problema. Carole će me zamijeniti.“ Mike ponovno posuti. „Rekla je da je u knjižnici bio neki muškarac, otprilike sat vremena prije |mog povratka. Rekla je da je na kraju izgledao kao duh. Zamolio sam je da mi ga opiše. Bio je to Ben.“

„Siguran si?“

„Aha. A i bicikl. I on je dio svega toga, zar ne?“

„Ne bi me čudilo“, reče Bili, držeći na oku vlasnika koji je još djelovao udubljen u svoju knjigu.

„Vidimo se kod mene“, reče Mike. „Broj 61. Nemoj zaboraviti.“

„Neću. Hvala ti, Mike.“

„Bog te blagoslovio, Veliki Bille.“

Bili spusti slušalicu. Vlasnik smjesta ponovno zatvori knjigu. „Našli ste gdje ćete ga ostaviti, prijatelju?“

„Aha.“ Bili izvadi svoje putne čekove i potpiše se na čeku od dvadeset dolara. Vlasnik provjeri dva potpisa s pozornošću koju bi, u okolnostima manje duševne rastrojenosti, Bili smatrao prilično uvredljivom.

Vlasnik najzad našvrlja račun i ubaci ček u svoju staru registar-kasu. Ustane, uhvati se za križa i protegne, a onda ode u prednji dio trgovine. Obilazio je gomile krame i gotovo krame odsutnom gracioznošću koja je očarala Billa.

On podigne bicikl, okrene ga i dogura do ruba izložbenog prostora. Bili uhvati guvernal da mu pomogne i kad je to učinio, prožme ga još jedan drhtaj. Srebrenko. Ponovno. To mu je sad Srebrenko u rukama i (on stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha) morao je tu misao silom izgurati iz glave jer se zbog nje osjećao slabo i čudno.

„Ta stražnja guma malo je mekana“, reče vlasnik (bila je, zapravo, plosnata poput palačinke). Prednja je guma bila napumpana, ali tako izlizana da se mjestimice vidjela podloga.

„Nema veze“, reče Bili.

„Moći ćete dalje sami?“

(Nekad sam sasvim dobro znao s njim; sad ne znam.)

„Mislim da da“, reče Bili. „Hvala.“

„Nema na čemu. Ako želite da porazgovaramo o onoj brijačkoj motki, svratite opet.“ Vlasnik mu pridrži vrata. Bili izgura bicikl, skrene lijevo i krene prema Main Streetu. Ljudi su radoznalo i veselo pogledavali u ćelavca koji gura bicikl s probušenom stražnjom gumom i gumenom trubom koja strši iznad zahrđale košarice, ali ih je Bili jedva primjećivao. Čudio se tome kako njegove odrasle ruke još dobro leže na gumenim rukohvatima i sjećao se kako je uvijek namjeravao da kroz rupice na oba rukohvata provuče raznobojne tanke plastične vrpce, da lepršaju na vjetru. Nikad to nije učinio.

On stane na uglu Centrala i Main Streeta ispred knjižare Mr Paperback. Nasloni bicikl na zgradu tek toliko da skine sako. Gurati bicikl s probušenom gumom bilo je naporno, a poslije podne je zatoplilo. Baci sako u košaricu i produži dalje.

Lanac je zahrđao, pomisli on. Tko god da ga je imao, nije baš najbolje vodio računa o (njemu) tome.

Zastane na trenutak, mršteći se, pokušavajući se sjetiti što se točno dogodilo sa Srebrenkom. Je li ga prodao? Poklonio? Možda izgubio? Nije se mogao sjetiti. Umjesto toga, ona idiotska rečenica

(ruke na oba uha i uporno tvrdi)

ponovno izroni, tuđa i neprimjerena koliko i naslonjač na bojnom polju, gramofon u kaminu, niz olovaka koje vire iz betonskog pločnika.

Bili zamaše glavom. Rečenica se razlomi i rasprši kao dim. On odgura Srebrenka do Mikeove kuće.

6

Mike Hanlon uočava vezu

ALI JE NAJPRIJE PRIPREMIO VEČERU - HAMBURGER S PRŽENIM GLJIVAMA I salatom od luka i špinata. Dotad su završili s uređivanjem Srebrenka i bili više nego spremni za jelo.

Kuća je bila od onih čistih malih Cape Codica, bijela i obrubljena zelenim. Mike je upravo stizao kad je Bili gurao Srebrenka uz Palmer Lane. Mike je bio za upravljačem starog Forda zahrđalih bočnih izbojaka ispod vrata i napuklog stražnjeg prozora. Bili se sjeti činjenice koju je Mike tako nenametljivo istaknuo: šest članova Kluba gubitnika koji su se odselili iz Derryja prestali su biti gubitnici. Mike je ostao u Derryju i zato zaostao za njima.

Bili odgura Srebrenka u Mikeovu garažu čiji je pod bio od nauljene zemlje, a koja je bila jednako uredna koliko i unutrašnjost kuće. Alati su visjeli na klinovima, a svjetiljke, zasjenčane limenim tuljcima, sličile na svjetiljke koje vise iznad stolova za biljar. Bili prisloni bicikl na zid. Njih se dvojica zagledaju u nj bez ijedne riječi, ruku gumutih u džepove.

„Zaista je Srebrenko, u to nema sumnje“, reče Mike naposljetku. „Mislio sam da si se možda prevario. Ali je on. Što ćeš s njim?“

„Jebi ga ako znam. Imaš li pumpu za bicikl?“

„Aha. Mislim da imam i pribor za krpanje guma. Jesu li to pneumatske gume?“

„Uvijek bile.“ Bili se sagne da pogleda probušenu gumu. „Aha. Pneumatik.“

„Spremaš se ponovno njime provozati?“

„N-n-naravno da ne“, oštro će Bili. „Samo ga ne volim gledati kako s-s-sjedi na probušenoj gumi.“

„Kako god ti kažeš, Veliki Bille. Ti si gazda.“

Bili se na to naglo okrene, ali je Mike već otišao do stražnjeg zida garaže i počeo skidati pumpu. Izvadi iz jednog ormarića i limenu kutiju s priborom za krpanje guma i pruži je Billu, koji se radoznalo zagleda u nju. Jednaka kao i dok je bio dijete: limena kutijica otprilike iste veličine i oblika kao one koje imaju muškarci koji sami motaju cigarete, samo što je poklopac bio kričav i hrapav - služi za brušenje gume oko rupe prije stavljanja zakrpe. Kutija je djelovala sasvim novo, i na njoj se nalazio papirić s cijenom iz Woolca na kojem je pisalo $7,23. Njemu se činilo da se takav pribor, kad je on bio dijete, prodavao za oko dolar dvadeset pet.

„Ovo nisi kupio jako davno“, reče Bili. To nije bilo pitanje.

„Tako je“, potvrdi Mike. „Kupio sam je prošlog tjedna. I to u šoping - centru, kad smo već kod toga.“

„I ti imaš bicikl?“

„Ne“, reče Mike, pogledavši ga u oči.

„I tek tako si kupio ovaj pribor.“

„Osjetio sam potrebu“, potvrdi Mike i dalje gledajući Billa u oči. „Probudio sam se s mišlju da bi mi moglo dobro doći. Ta mi se misao vraćala cijeli dan. Pa sam... nabavio pribor. A evo i tebe da se njime poslužiš.“

„A evo i mene da se njime poslužim“, potvrdi Bili. „Ali kao što kažu u sapunicama, što to sve znači, dragi?“

„Pitaj ostale“, reče Mike. „Večeras.“

„Hoće li svi biti tamo, što misliš?“

„Ne znam, Veliki Bille.“ Pošuti pa doda: „Mislim da postoje izgledi da neće svi doći. Jedno ili dvoje možda se odluči išuljati iz grada. Ili...“ Slegne ramenima.

„Što ćemo ako se to dogodi?“

„Ne znam.“ Mike pokaže na pribor za krpanje guma. „Platio sam sedam dolara za to. Hoćeš li učiniti nešto s njim ili ćeš ga samo gledati?“

Bili izvadi sako iz košarice i pažljivo ga objesi na slobodni klin na zidu. Zatim okrene Srebrenka naopačke tako da leži na sjedalu i počne pažljivo vrtjeti stražnju gumu. Nije mu se svidio zahrđali način na koji je osovina škripala i sjeti se gotovo bešumnog škljocanja kugličnih ležajeva na skateboardu onog dječaka. To bi se moglo srediti s malo mazivog ulja, pomisli on. A ne bi škodilo ni da se podmaže lanac. Vraški je zahrđao... I karte. Trebaju mu karte na žbicama. Kladim se da Mike ima karte, i to one dobre. Bikesove, u celuloidnom omotu od kojeg su toliko krute i skliske da ti se prvi put kad ih pokušaš promiješati uvijek rasipaju po podu. Karte, naravno, i kvačice da ih drže - On zastane, odjednom skamenjen.

O čemu ti to razmišljaš, sveca mu?

„Nešto nije u redu, Bille?“ blago upita Mike.

„Sve u redu.“ Njegovi prsti dotaknu nešto malo, okruglo i tvrdo. On zavuče nokte ispod toga i povuče. Iz gume izađe čavlić. „A evo i k-k-krivca“, reče on i ponovno mu se u mislima javi, neobično, nepozvano, i snažno, ona rečenica: On stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha. Ali ovaj put taj glas, njegov glas, bude popraćen glasom njegove majke, koji je govorio: Pokušaj ponovno, Bille. Onomad si zamalo uspio. A Andy Devine kao Jingles, partner Guya Madisona, dere se: Hej, Divlji Bille, čekaj me!

On zadrhti.

(na oba uha)

Zatrese glavom. To čak ni sad ne bih mogao izgovoriti bez zamuckivanja, pomisli, i samo načas mu se učini da je na rubu da poveže sve konce. A onda rečenice više nije bilo.

On otvori pribor za krpanje guma i prihvati se posla. Trebalo je dosta vremena da se sve dovede u red. Mike se naslonio na zid u zraci kasno-poslijepodnevnog sunca, podvrnutih rukava košulje i olabavljene kravate, fućkajući melodiju koju Bili najzad prepozna kao She Blinded me with Science.

Dok je čekao da se skrutne ljepilo za gumu, Bili je - tek da si nađe posla, reče si - podmazao Srebrenkov lanac, zupce i osovine. To nije nimalo poboljšalo izgled bicikla, ali kad je zavrtio kotače, ustanovio je da onog cvileža više nema, a to mu je pružalo zadovoljstvo. Srebrenko ionako nikad ne bi pobijedio na nekom izboru ljepote. Njegova jedina vrlina bila je ta što je bio brz kao munja.

Dotad je - oko pola šest predvečer - gotovo zaboravio da je Mike tu; potpuno se udubio u nezahtjevan, a opet prilično ispunjavajući postupak održavanja. Pričvrsti brizgalicu pumpe za ventil stražnje gume pa se zagleda kako se guma deblja, određujući potreban pritisak onako odoka, opipavajući. Bio je zadovoljan kad je vidio kako zakrpa dobro drži.

Kad mu se učinilo da je guma kako valja, odvije brizgalicu pumpe i upravo je namjeravao prevrnuti Srebrenka kad iza sebe začuje brz lepet karata. Naglo se okrene, zamalo prevrnuvši Srebrenka.

Mike je stajao i u ruci držao špil biciklističkih karata s plavim naličjem. „Hoćeš ih?“

Billu se otme dug, drhtav uzdah. „Pretpostavljam da imaš i kvačice?“

Mike izvadi četiri kvačice iz džepa košulje i pruži mu ih.

„Slučajno ih imaš, p-p-pretpostavljam?“

„Aha, tako nekako“, reče Mike.

Bili uzme karte i pokuša ih promiješati. Ruke mu zadrhte i karte se raspu iz njih. Razlete se na sve strane... ali samo dvije padnu licem prema gore. Bili pogleda u njih, pa u Mikea.

Mike je skamenjeno zurio u razbacane karte. Usne mu se zategnu preko zuba.

Obje okrenute karte bile su pik as.

„To je nemoguće“, reče Mike. „Tek sam otvorio špil. Gledaj.“ On pokaže u kantu za smeće tik iza vrata garaže i Bili ugleda celofanski omot. „Kako jedan špil karata može imati dva pik asa?“

Bili se sagne i podigne ih. „A kako možeš ispustiti špil karata po podu a da samo dvije padnu licem prema gore?“ upita on. „To je još bolje pi - „

Okrene asove, pogleda, a onda ih pokaže Mikeu. Jedan je imao plavo, a drugi crveno naličje.

„Isusa mu, Mikey, u što si nas to uvalio?“

„Što ćeš s njima?“ upita Mike tupo.

„Pa prikvačit ću ih“, reče Bili i prasne u smijeh. „To je ono što trebam učiniti, zar ne? Ako postoje određeni preduvjeti za korištenje čarolija, ti će se preduvjeti neizbježno sami ispuniti. Je li tako?“

Mike ne odgovori. Promatrao je Billa kako prilazi stražnjem Srebrenkovu kotaču i umeće karte. Ruke su mu se još tresle, pa je potrajalo, ali napokon on završi s tim, udahne napeto, zadrži dah, a onda zavrti stražnji kotač. Karte zapršte po žbicama u tišini garaže glasno poput strojnice.

„Hajdemo“, blago će Mike. „Krenimo, Veliki Bille. Spremit ću nam nešto za jelo.“

Nakrkali su se hamburgera i sad su sjedili i pušili i promatrali kako se u Mikeovu stražnjem dvorištu iz sutona počinje rađati tama. Bili izvadi lisnicu, nađe nečiju posjetnicu i zapiše na njoj rečenicu koja ga je progonila od trenutka kad je ugledao Srebrenka u izlogu Rabljene odjeće kod uvele Ruže. On je pokaže Mikeu, koji je pročita pažljivo, napućenih usta.

„Znači li tebi to išta?“ upita Bili.

„On stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha.“ Kimne glavom. „Da, znam što je to.“

„E pa onda mi reci. Ili ćeš mi ponovno s-s-srati o tome kako to sam trebam prokljuviti?“

„Neću,“ reče Mike, „u ovom slučaju mislim da je u redu da ti kažem. Ta fraza potječe još iz kolonijalnih vremena. To je rečenica za lomljenje jezika koja je postala govorna vježba za one koji šušljaju ili mucaju. Tvoja te majka pokušavala natjerati da je izgovoriš onog ljeta. Ljeta 1958. Išao si po svijetu i mumljao je sebi u bradu.“

„Zar?“ reče Bili, a onda, polako, odgovarajući na vlastito pitanje: „Jesam.“

„Sigurno si je jako želio udobrovoljiti.“

Bili, koji odjednom kao da se našao na rubu suza, samo kimne glavom. Nije se usudio progovoriti.

„Nisi uspio“, reče mu Mike. „Tog se sjećam. Vraški si se trudio, ali jezik ti se stalno zapletao.“

„Ali ipak sam je izgovorio“, odgovori Bili. „Najmanje jedanput.“

„Kada?“

Bili udari šakom o drveni stol tako jako da ga zaboli ruka. „Ne sjećam se!“ vikne. A onda, tupo, on ponovi: „Ne sjećam se, pa to ti je.“

DVANAESTO POGLAVLJE

Tri nezvana gosta

1

DAN NAKON ŠTO JE MIKE HANLON OBAVIO ONE POZIVE, HENRYJU BOWERSU počnu se pričinjavati glasovi. Glasovi bi mu govorili cijeli dan. Neko je vrijeme mislio da dolaze s Mjeseca. Kasno popodne, kad je podigao pogled s mjesta na kojem je okopavao vrt, ugleda Mjesec na plavom danjem nebu, blijed i malen. Mjesec-duh.

Zbog toga je, zapravo, pomislio da to Mjesec razgovara s njim. Jedino je Mjesec-duh govorio glasovima-duhovima - glasovima njegovih starih prijatelja i glasovima one male djece koja su se ne tako davno igrala u Jalovini. I tim, ali i još jednim glasom... jednim kojem se nije usuđivao dati ime.

Prvi mu se s Mjeseca obratio Victor Criss. Vraćaju se, Henry. Svi, čovječe. Vraćaju se u Derry.

A potom Belch Huggins progovori s Mjeseca. Možda s njegove tamne strane. Ti si jedini, Henry. Jedini koji je preostao od nas. Morat ćeš ih srediti za mene i Vica. Nema te male djece koja nas smiju tako zeznuti. Pa ja sam jednom opatrnuo bejzbolsku lopticu dolje kod Trackerovih i Tony Tracker je rekao da bi ta izletjela i iz stadiona Yankeesa.

Henry je okopavao, pogledavajući u Mjesec-duh na nebu. Nakon nekog vremena priđe mu Fogarty i udari ga po zatiljku tako da se opružio po zemlji.

„Zajedno s korovom kopaš i grašak, idiote.“

Henry ustane, otirući zemlju s lica i kose. Tamo je stajao Fogarty, ljudeskara u bijeloj kuti i bijelim hlačama, a oteklinom-trbuhom sprijeda. Bilo je protupropisno da stražari (koje su ovdje na Juniper Hillu nazivali „savjetnicima“) nose pendreke, pa je njih nekoliko - Fogarty, Adler i Koontz su bili najgori - u džepovima nosilo kobasice od kovanica od četvrt dolara. Gotovo uvijek bi te njima udarili po istom mjestu, točno po zatiljku. Nije bilo propisa u vezi s kovanicama od četvrt dolara. U Juniper Hillu, ustanovi za duševne bolesnike na prilazu Augusti blizu granice grada Sidneyja, kovanice od četvrt dolara nisu se smatrale smrtonosnim oružjem.

„Oprostite, gospodine Fogarty“, reče Henry i počasti ga smiješkom od uha do uha koji otkrije nepravilan niz žutih zuba. Izgledali su poput kolaca u ogradi ispred uklete kuće. Henry je počeo gubiti zube s otprilike četrnaest godina.

„Aha, žao ti je“, reče Fogarty. „A bit će ti još žalije ako te još jedanput uhvatim u tome, Henry.“

„Da, gospodine. Gospodine Fogarty.“

Fogarty se udalji. Njegove su crne cipele ostavljale velike smeđe tragove u prašini Zapadnog vrta. Budući da mu je Fogarty bio okrenut leđima, Henry iskoristi taj trenutak da kriomice pogleda oko sebe. Istjerali su ih kao marvu čim su se oblaci razišli, sve iz Plavog odjela - gdje bi vas stavili ako ste u jednom razdoblju života bili opasni, no sad vas smatraju samo umjereno opasnima. Zapravo, sve pacijente iz Juniper Hilla smatralo se umjereno opasnima; bila je to ustanova za duševno poremećene kriminalce. Henry Bowers je bio u njoj jer je osuđen za ubojstvo svog oca potkraj jeseni 1958. Bila je to prilično plodna godina za suđenja zbog ubojstava; kad su posrijedi takva suđenja, godina 1958. bila je da prste obližeš.

Samo što, naravno, oni nisu mislili da je on ubio samo svog oca; da je bila riječ samo o njegovu ocu, Henry ne bi proveo dvadeset godina u državnoj umobolnici u Augusti, uglavnom pod fizičkim i kemijskim nadzorom. Ne, ne samo svog oca; vlasti su, naime, smatrale da je on ubio sve njih, ili barem većinu.

Nakon presude, u Newsu je objavljen uvodnik na prvoj stranici s naslovom „Došao je kraj dugoj Derryjevskoj noći“. U njemu su rekapitulirali najvažnije činjenice: remen u Henryjevu radnom stolu koji je pripadao nestalom Patricku Hockstetteru; neuredna zbirka školskih knjiga, neke s imenom nestalog Belcha Hugginsa, a neke s imenom nestalog Victora Crissa, obojice poznatih kompića malog Bowersova, u Henryjevu ormaru; a najotegotniji dokaz bile su gaćice nađene ugurane u prorez u Henryjevu madracu, gaćice koje se prema oznaci iz praonice rublja identificiralo kao vlasništvo Veronice Grogan, pokojnice.

Henry Bowers je, napisale su News, bio monstrum koji je harao po Derryju u proljeće i ljeto 1958.

Ali je News objavio i kraj duge Derryjevske noći na prvoj stranici broja od 6. prosinca, a čak je i idijot poput Henryja znao da noći u Derryju nikad nema kraja.

Zastrašivali su ga pitanjima, stajali oko njega u krugu, upirali u nj prstom. Šef policije ga je dvaput pljusnuo, a detektiv po imenu Lottman jedanput udario u trbuh, rekavši mu da prizna, i to brzo.

„Vani ima ljudi koji nisu baš najsretniji, Henry“, rekao je taj Lottman. „U Derryju nije jako dugo bilo linčovanja, ali to ne znači da ga ne može biti.“

Pretpostavljao je da bi oni ustrajali u tome dokle bi bilo potrebno, ne zato što je netko od njih stvarno vjerovao da će dobri žitelji Derryja provaliti u policijsku postaju, iznijeti Henryja van i objesiti ga o prvu divlju jabuku, već zato što su očajnički željeli zaključiti knjige o krvi i užasima tog ljeta; oni bi to zaista i učinili, ali Henry ih je poštedio muka. Uskoro je shvatio da oni žele da on prizna sve zločine. Henry nije imao ništa protiv. Poslije onih užasa u kanalizaciji, poslije onog što se dogodilo Belchu i Victoru, kao da mu više ništa nije bilo važno. Da, rekao je, ubio je oca. To je bila istina. Da, ubio je Victora Crissa i Belcha Hugginsa. I to je bila istina, i barem u tome što ih je odveo u tunele u kojima su ubijeni. Da, ubio je Patricka. Da, i Veronicu. Da - jednog, da - sve. To nije bila istina, ali nije bilo važno. Morala se preuzeti krivnja. Možda je zbog tog bio pošteđen. A da je odbio...

Bilo mu je jasno ono s remenom. Osvojio ga je od Patricka u igri lovice (jednog travanjskog dana, ustanovio da mu ne odgovara, pa ga bacio u svoj pisaći stol. Bilo mu je jasno i ono s knjigama - ta njih trojica su se družili i do udžbenika za produžnu nastavu bilo im je stalo koliko i do onih redovitih, što će reći da im je bilo do njih kao nilskom konju do valcera. Vjerojatno je u njihovim ormarima bilo jednako toliko njegovih knjiga, a murjaci su to vjerojatno i znali.

Ali gaćice... ne, nije znao kako su gaćice Veronice Grogan dospjele u njegov madrac. Ali mu se činilo da zna tko se - ili što - pobrinuo za to.

O takvim je stvarima najbolje ne pričati.

Najbolje je držati jezik za zubima.

I tako su ga najprije poslali u Augustu, a 1979. premjestili u Juniper Hill, gdje je samo jedanput upao u neprilike i to zato što ga isprva nitko nije shvaćao. Neki je tip pokušao ugasiti Henryjevu noćnu svjetiljku. Noćna je svjetiljka bila u obliku Patka Paška koji skida svoj mornarski šeširić. Paško je bio zaštita nakon zalaska sunca. Dok nije bilo svjetla, mogle su ući stvari. Brave na vratima i žičana mreža nisu ih u tome sprečavale. Ulazile bi poput izmaglice. Stvari. Pričale su i smijale se... a ponekad i grabežljivo hvatale. Dlakave stvari, glatke stvari, stvari s očima. Stvari koje su stvarno ubile Vica i Belcha kad su njih trojica ganjali one klince u tunelima ispod Derryja u kolovozu 1958.

Kad se sad osvrnuo, ugleda ostale iz Plavog odjela. Bio je tu George DeVille, koji je jedne zimske noći 1962. ubio svoju ženu i četvero djece. Georgeova je glava bila studiozno pognuta, a bijela mu je kosa lepršala na povjetarcu, šmrkalj mu veselo curio iz nosa, a drveno raspelo oko vrata poskakivalo i cupkalo dok je okopavao. Zatim je tu bio Jimmy Donlin. Jedino što su u novinama napisali o Jimmyju bilo je da je ubio svoju majku u Portlandu u ljeto 1965., ali ono što u novinama nisu napisali bilo je da je Jimmy eksperimentirao s novom metodom uklanjanja trupala: kad su murjaci stigli, Jimmy je pojeo više od polovice trupla, uključujući i mozak. „Od njega sam postao dvostruko pametniji“, povjerio se Jimmyju Henryju jedne noći nakon što su ugasili svjetlo.

U redu iza Jimmyja, mali Francuz Benny Beaulieu, fanatično je okopavao i ponavljao jedan te isti stih, kao i uvijek. Benny je bio palikuća - piroman. Sada, dok je okopavao, neprestano je pjevao stih Doorsa: „Pokušaj zapaliti noć, pokušaj zapaliti noć, pokušaj zapaliti noć, pokušaj - „

Poslije stanovitog vremena to bi počelo ići na živce.

Iza Bennyja se nalazio Franklin D'Cruz, koji je silovao više od pedeset žena prije nego što je uhvaćen spuštenih hlača u Bangoru, u parku Terrace. Dob njegovih žrtava varirala je u rasponu od tri do osamdeset jedne godine. Frank D'Cruz nije bio posebno izbirljiv. Iza njega, ali daleko otraga, nalazio se Arlen Weston, koji je provodio jednaku količinu vremena zagledan sanjalački u svoju motiku koliko i služeći se njome. Svi, i Fogarty i Adler i John Koontz, pokušali su s trikom „kovanice u šaci“ uvjeriti Westona da može biti i malo brži, no jednog dana Koontz ga je udario možda malo prejako, budući da Arlenu Westonu krv nije potekla samo iz nosa, nego i iz ušiju, i te je noći dobio napad. Ne jak; samo jedan mali. Ali je nakon toga Arlen zapadao sve dublje u svoju unutarnju tamu i sad je bio bezizgledan slučaj, gotovo potpuno isključen iz svijeta. Iza Arlena je bio -

„Hoćeš malo živnuti ili ti treba još malo pomoći, Henry?“ drekne Fogarty i Henry počne ponovno okopavati. On ne želi nikakve napade. Nije želio završiti kao Arlen Weston.

Uskoro glasovi ponovno počnu. Ali ovaj su put to bili glasovi drugih, glasovi klinaca koji su ga u ovo uvalili, šapću mu s Mjeseca-duha.

Bowers, nisi uspio uhvatiti čak ni debeljka, šapne jedan od njih. Ja sam sad bogat, a ti okopavaš grašak Kome je sad do smijeha, seronjo.

B-B-Bowers, n-n-nisi uspio nip-p-prehladu u-u-uhvatiti! Jesi lip-p-pročitao k-k-koju dobru k-k-knjigu otkad si t-t-tu? Ja sam ih dosta n-n-napisao! Ja sam b-b-bogat, a ti si na J-J-Juniper Hillu! Kome je sad do smijeha, seronjo jedan glupi!

„Začepite“, šapne Henry glasovima-duhovima, okopavajući brže, zajedno s korovom i zasade mladog graška. Znoj mu je curio niz obraze poput suza. „Mogli smo vas srediti. Mogli smo.“

Smjestili smo te iza brave, seronjo jedan, nasmije se novi glas. Ganjao si me i nisi me uspio uhvatiti, a i ja sam se obogatio! Samo nastavi tako, Bananko!

„Umukni!“ promrmlja Henry, okopavajući sve brže. „Začepi!“

Želio si mi se uvući u gaćice, Henry? dražio ga je novi glas. Baš šteta! Dopustila sam im svima da mi ga umoče, bila sam obična drolja, ali sam sad i ja bogata i ponovno smo svi zajedno, i ponovno to radimo, ali ti to sad ne bi mogao čak i da ti dam jer ti se ne bi digao, pa zato kome je sad do smijeha, Henry, kako ti se slatko smijem.

Okopavao je mahnito; korov i zemlja i zasadi graška frcali su naokolo; glasovi-duhovi s Mjeseca sad su bili jako glasni, orili se i razlijegali u njegovoj glavi; Fogarty je trčao prema njemu, urlajući, ali ga Henry nije mogao čuti. Zbog glasova.

Nisi se uspio dočepati čak ni crnčuge kao što sam ja, ha? zazvoni još jedan podrugljiv glas-duh. Uništili smo vas u onom gađanju kamenjem! Jebote, uništili smo vas! Ha-ha, seronjo. Kome je sad do smijeha?

A onda zatorokaju uglas, smijući mu se, nazivajući ga Banankom; pitali su ga kako mu se sviđa šok-terapija koju je primio kad je stigao ovamo, na Crveni odjel, pitali ga sviđa li mu se J-J-Juniper Hill, pitali i smijali se, smijali i zapitkivali, i Henry baci motiku i počne vrištati na Mjesec-duh na plavom nebu. Najprije je urlao bijesno, a onda se i Mjesec promijeni i postane lice klauna, trulo, ožiljkasto i bijelo kao sir, s očima crnim poput rupa, a crveni krvavi cer prometne se u osmijeh toliko lascivno prostodušan da je bio nepodnošljiv, pa Henry počne vrištati ne zbog bijesa nego od smrtne groze, a klaunov glas progovori s Mjeseca-duha i reče: Moraš se vratiti, Henry. Moraš se vratiti i dovršiti posao. Moraš se vratiti u Derry i sve ih pobiti. Za Mene. Za -

Uto Fogartyju, koji je stajao u blizini i derao se na Henryja već gotovo dvije minute (dok su ostali zatvorenici stajali u redovima i držali motike u rukama kao komične faluse, izraza lica ne baš zainteresiranih nego gotovo - da - gotovo zamišljenih, kao da shvaćaju da je sve ovo dio misterija zbog kojeg su se našli ovdje, i da je iznenadan napad Henryja Bowersa u Zapadnom vrtu zanimljiv ne samo s tehničke strane), dojadi dreka i on svojski kovanicama opatrne Henryja, koji se skljoka poput tone cigli, a klaunov glas pođe za njim u taj užasni vrtlog tame, pojući neprekidno: Pobij ih sve, Henry, pobij ih sve, pobij ih sve, pobij ih sve.

2

HENRY BOWERS LEŽAO JE BUDAN.

Mjesec je zašao i on zbog toga osjeti posebnu zahvalnost. Mjesec je noću bio manje sablastan, stvarniji, a da kojim slučajem ugleda ono užasno klaunsko lice na nebu, kako plovi iznad brda, polja i šuma, vjerovao je da bi umro od prepasti.

Ležao je na boku i napeto zurio u noćnu svjetiljku. Paško Patak je pregorio; zamijenili su ga Mickey i Minnie Mouse koji plešu polku; njih je zamijenilo zeleno svjetleće lice Oskara Namćora iz Ulice Sezam, a potkraj prošle godine Oskara je zamijenilo lice Medvjeda Fozzieja. Henry nije godine svog tamnovanja mjerio na kapaljku, već pregorjelim noćnim svjetiljkama.

Točno u 2:04 ujutro 30. svibnja, njegova se noćna svjetiljka ugasila. Otme mu se tih jauk - ništa više. Večeras je na vratima Plavog odjela Koontz - najgori od svih stražara. Gori čak i od Fogartyja, koji ga je poslije podne tako jako udario da je Henry jedva mogao okrenuti glavu.

Oko njega su spavali ostali zatočenici Plavog odjela. Benny Beaulieu spavao je u elastičnim vezovima. Nakon što su se vratili s okopavanja, dopustili su mu da u dnevnom boravku njihova odjela gleda reprizu Hitne pomoći, ali je oko šest sati počeo uporno i bez prekida masturbirati i vrištati: „Pokušaj zapaliti noć! Pokušaj zapaliti noć! Pokušaj zapaliti noć!“ Dali su mu sredstvo za umirenje i to je djelovalo neka četiri sata, a onda je oko jedanaest sati ponovno počeo kad je Elavil prestao djelovati. Šetao je kožicu na svom starom mišku tako zdušno da mu je počeo krvariti među prstima, a istodobno je kreštao: „Pokušaj zapaliti noć!“ Onda su mu ponovno dali sedativ i svezali ga. Sad je spavao, a njegovo zgrčeno lišce je na prigušenoj svjetlosti djelovalo ozbiljno poput Aristotelova.

Oko svog kreveta Henry je čuo tiho i glasno hrkanje, roktaje, poneki prdac. Čuo je disanje Jimmyja Donlina; ono je bilo jasno raspoznatljivo, premda je Jimmy spavao pet kreveta dalje. Brzo i pomalo hripavo, iz nekog je razloga Henryja uvijek podsjećalo na šivaći stroj.

Iza vrata hodnika čuo je slabašan zvuk Koontzova televizora. Znao je da će Koontz gledati noćne filmove na 38. kanalu, piti Texas Driver i jesti suhu hranu. Koontzovi omiljeni sendviči bili su načinjeni od grudastog maslaca od kikirikija i slatkog luka. Kad je Henry to čuo, stresao se i pomislio: A kažu da su svi luđaci iza rešetaka. Ovaj put glas nije dopro s Mjeseca.

Ovaj je put dopro ispod kreveta.

Henry je glas odmah prepoznao. Bio je to Victor Criss, kojemu su prije dvadeset sedam godina otkinuli glavu negdje ispod Derryja. Učinilo je to frankensteinovsko čudovište. Henry je to vidio svojim očima, a poslije je vidio kako se oči čudovišta pomiču i upiru vodnjikav žuti pogled u njega. Da, frankensteinovsko je čudovište ubilo Victora, a potom i Belcha, ali evo ponovno Vica, poput sablasne reprize neke crno-bijele emisije iz „dobrostojećih pedesetih“, kad je predsjednik bio ćelav, a Buickovi automobili imali okrugle prozore.

A sad kad se to dogodilo, kad je doplovio glas, Henry otkrije da je smiren i da se ne boji, nego da čak osjeća olakšanje.

„Henry“, reče Victor.

„Vic!“ klikne Henry. „Što radiš tamo ispod?“

Benny Beaulieu zahrče i promumlja nešto u snu. Jimmyjevo uredno nazalno disanje slično šivaćem stroju zaustavi se na tren. U hodniku, Koontzov se mali Sony utiša i Henry Bowers nasluti kako Koontz osluškuje, glave nakrivljene u stranu, jednom rukom na pucetu za regulaciju glasnoće tona, a prstima druge dodiruje cilindar koji bubri u desnom džepu bijelih hlača - rolu kovanica.

„Ne moraš govoriti naglas, Henry“, reče Vic. „Čujem te i ako samo misliš. A oni mene uopće ne mogu čuti.“

„Što želiš, Vic?“ upita Henry.

Dugo ne bude odgovora. Henry pomisli da je Vic možda otišao. Ispred vrata, zvuk Koontzova televizora ponovno se pojača. A onda se ispod kreveta začuje grebanje; opruge tiho zacvile dok se tamna sjena izvlačila ispod kreveta. Vic pogleda u njega i nakesi se. Henry mu uzvrati nelagodnim smiješkom.

Stari je Vic ovih dana i sam pomalo sličio frankensteinovskom čudovištu. Vrat mu je opasao ožiljak poput tetovirane omče. Henry pomisli da mu je možda na tom mjestu glava ponovno prišivena. Oči su mu imale čudnu sivozelenu boju, a rožnice kao da su plutale na nekakvoj vodnjikavoj ljepljivoj tvari.

Vicu je još bilo dvanaest godina.

„Hoću isto što i ti“, reče Vic. „Hoću poravnati račune.“

Poravnati račune, reče Henry Bowers sanjalački.

„Ali da bi se to učinilo, morat ćeš izaći odavde“, reče Vic. „Morat ćeš se vratiti u Derry. Potreban si mi, Henry. Svima si nam potreban.“

Oni ne mogu nauditi Tebi, reče Henry, shvativši da razgovara s nečim većim od Vica.

„Ne mogu mi nauditi ako samo napola vjeruju“, reče Vic. „Ali, Henry, ima uznemiravajućih znakova. Ni onomad nismo mislili da nas mogu pobijediti. Ali ti je debeljko umaknuo u Jalovini. A debeljko, brbljavac i kurvica su nam pobjegli onog dana poslije kina. A bitka kamenjem, kad su spasili onog crnju - „

Ne spominji mi to! drekne Henry na Vica i na trenutak mu se u glasu začuje sva ona neotklonjiva tvrdoća koja ga je učinila njihovim vođom. A onda se skutri, očekujući da ga Vic udari - Vic je mogao učiniti što god želi, budući da je bio duh - ali se Vic samo naceri.

„Ja ih mogu srediti samo ako napola vjeruju,“ reče on, „ali si ti živ, Henry. Ti ih možeš srediti bez obzira na to vjeruju li oni, napola vjeruju ili nimalo ne vjeruju. Možeš ih srediti jednog po jednog; ili sve odjednom. Možeš im vratiti milo za drago.“

Vratiti im milo za drago, ponovi Henry. Pa ponovno sumnjičavo pogleda u Vica. Ali, Vic, ja ne mogu izaći odavde. Na prozorima je žica, a večeras je Koontz na vratima. Koontz je najgori. Možda sutra navečer -

„Ne brini se za Koontza“, reče Vic i ustane. Henry primijeti da još nosi traperice koje je nosio onog dana i da su još umrljane skorenim muljem iz kanalizacije. „Ja ću se pobrinuti za Koontza.“ Vic pruži ruku.

Trenutak potom, Henry je prihvati. On i Vic krenu prema vratima Plavog odjela i zvuku televizora. Gotovo su stigli do njih kad se Jimmy Donlin, koji je pojeo mozak svoje majke, probudi. Oči mu se razrogače kad ugleda Henryjeva noćnog posjetitelja. Bila je to njegova majka. Kombine joj je virio centimetar ispod suknje, kao i uvijek. Nije imala gornjeg dijela glave. Njezine oči, užasno crvene, zakolutaju prema njemu i kad se nacerila, Jimmy ugleda razmaz od ruža na njezinim žutim, konjskim zubima, kao i uvijek. Jimmy počne vrištati. „Ne, mama! Ne, mama! Ne, mama!“

Televizor se smjesta ugasi i dok se ostali još nisu stigli ni promeškoljiti, Koontz naglim trzajem otvori vrata i reče: „Dakle, seronjo, spremi se uloviti vlastitu glavu u skoku ispod koša. Sad mi je dosta. „

„Ne, mama! Ne, mama! Molim te, mama! Ne, mama - „ Koontz uleti u sobu. Najprije ugleda Bowersa, kako stoji visok, trbušast i gotovo smiješan u bolničkoj pidžami. Njegovo omlitavjelo meso na svjetlosti koja se slijevala iz hodnika bilo je poput tijesta. A onda pogleda ulijevo i dvaput bezglasno vrisne plućima punim staklene vune. Pokraj Bowersa stajalo je nešto u klaunovskom kostimu, visoko oko tri metra. Kostim je bio srebrnast. Niz prednjicu spuštali su se narančasti cofli. Na nogama je imao prevelike smiješne cipele. Ali mu glava nije bila čovječja ili klaunovska; bila je to glava dobermana, jedine životinje pod kapom nebeskom koje se John Koontz bojao. Oči su mu bile crvene. Svilenkasta gubica nabrala mu se i otkrila goleme bijele zube.

Tuljac kovanica ispadne iz Koontzovih odrvenjelih prstiju i otkotrlja se po podu u kut. Kasno sutradan, Benny Beaulieu, koji je prespavao cijeli događaj, naći će ih i sakriti u svoj ormarić. Od tih kovanica od četvrt dolara, kupovat će cigarete - smotane po mjeri - cijeli mjesec.

Koontz teškom mukom uvuče zrak da bi ponovno vrisnuo kad se klaun bacio na njega. „Vrijeme je za cirkus!“ vrisne klaun režeći, a ruke u bijelim rukavicama spuste se na Koontzova ramena.

Samo što je dodir ruku u tim rukavicama bio sličan šapama.

3

TREĆI PUT TOG DANA - TOG DUGOG, DUGOG DANA - KAY MCCALL ODE DO telefona. Ovaj je put stigla dalje nego u prva dva pokušaja; ovaj je put pričekala da se slušalica podigne na drugom kraju i da srdačan Glas irskog murjaka kaže: „Postaja u Sixth Streetu, narednik O'Bannon, izvolite“, prije no što je prekinula vezu.

Oh, baš ti dobro ide. Super. Osmi ili deveti put skupit ćeš dovoljno hrabrosti da mu kažeš svoje ime.

Ode u kuhinju i spravi si slab viski sa sodom, premda je znala da to vjerojatno nije baš najbolja ideja nakon Darvona. Na pamet joj padne ulomak narodne pjesme iz fakultetskih kafića njezine mladosti - U glavi mi viski, u trbuhu džin! Doktor kaže ubit će me sve to, ali ne i kad, jer je fin! - i nasmije se nervozno. Iznad bara se protezalo zrcalo. Ona u njemu ugleda svoj odraz i naglo se prestane smijati.

Tko je ta žena?

Jedno oko gotovo zatvoreno od otoka. Tko je ta pretučena žena?

Nos boje kao u pijanog viteza poslije tridesetak godina jurišanja na vjetrenjače koje rade na alkohol, nabubren gotovo do grotesknih razmjera.

Tko je ta pretučena žena koja izgleda kao one što se dovuku do skloništa za žene nakon što se napokon dovoljno prestraše ili skupe dovoljno hrabrosti ili se dovoljno razljute da ostave muškarca koji ih tuče, koji ih sistematski tuče tjedan za tjednom, mjesec za mjesecom, godinu za godinom?

Ljestvičasta ogrebotina na jednom obrazu.

Tko je ona, Kay, dušo?

Jedna ruka u longeti.

Tko? Jesi li to ti? Zar je moguće da si to ti?

„A sad, evo i nje... Miss Amerike“, zapjeva ona, sa željom da joj glas zazvuči snažno i cinično. Počela je tako, ali joj glas zadrhti na sedmom slogu, a prepukne na osmom. Nije to bio gromki glas. Bio je to prestrašeni glas. Znala je da je tako; i prije je znala biti uplašena i uvijek bi prevladala strah. No znala je da će joj biti potrebno puno vremena da prevlada ovo.

Liječnik koji joj je ukazao pomoć, u jednom od malih odjeljaka odmah pokraj hitnog prijama u bolnici „Sestara milosrdnica“ kilometar od njezine kuće, bio je mlad i prilično zgodan. U drugim okolnostima možda bi neobavezno (a možda i ne sasvim neobavezno) razmislila o tome da ga pokuša namamiti k sebi i povesti na seksualno putovanje oko svijeta. Ali se nije osjećala nimalo uspaljeno. Bol ne izaziva volju za seks. A ni strah.

Zvao se Geffin i nije joj se sviđalo kako je pomnjivo promatra. On odnese bijelu papirnatu čašicu do umivaonika, dopola je napuni vodom, izvadi iz ladice stola kutiju cigareta i ponudi je.

Ona uzme jednu i on joj je pripali. Morao je trenutak-dva šibicom loviti vrh cigarete jer joj se ruka tresla. Baci šibicu u papirnatu čašu. Fissss. „Divna navika“, reče on. „Nije li tako?“

„Oralna fiksacija“, odgovori Kay.

On kimne glavom, a potom zavlada tišina. On nastavi gledati u nju. Imala je osjećaj da on očekuje od nje da zaplače i to je razbjesni jer je osjećala da bi upravo to mogla učiniti. Mrzila je da joj ljudi čitaju osjećaje, pogotovo muškarci.

„Dečko?“ upita on naposljetku.

„Radije ne bih o tome.“

„Aha.“ Pušio je i gledao u nju.

„Zar vam majka nikad nije rekla da je nepristojno buljiti?“

Željela je da to zazvuči oštro, ali je zazvučalo kao zamolba: Prestanite me gledati, znam kako izgledam, vidjela sam. Tu misao isprati druga, ona za koju je bila uvjerena da je njezinoj prijateljici Beverly pala na um više nego jedanput, da se najgore batine dobivaju u duši, gdje bi došlo do nečeg što bi se moglo nazvati unutarnjim duhovnim krvarenjem. Da, znala je jako dobro kako izgleda. Još i gore, znala je kako se osjeća. Osjećala se kukavički. Bio je to sumoran osjećaj.

„Reći ću ovo samo jedanput“, reče Geffin. Glas mu je bio dubok i ugodan. „Kad dežuram na hitnoj - odnosno kad je moj red u žrvnju - prođe mi kroz ruke dvadesetak pretučenih žena tjedno. Internisti obrade još dvadesetak. Zato me čujte - telefon je tu, na mom stolu. Na moj račun. Zovite policijsku postaju, recite im svoje ime i adresu, recite im što se dogodilo i tko je to učinio. Onda spustite slušalicu, a ja ću izvaditi bocu viskija koju čuvam u onom arhivskom ormariću - isključivo u medicinske svrhe, naravno - pa ćemo popiti u to ime. Zato što mislim, a to je samo moje mišljenje, da je jedini niži oblik života od muškarca koji može istući ženu sifilitični štakor.“

Kay se blijedo nasmiješi. „Cijenim vašu ponudu,“ reče ona, „ali ne bih. Zasad.“

„Aha“, reče on. „Ali kad odete kući, dobro se pogledajte u zrcalo, gospođo McCall. Tko god to bio, dobro vas je udesio.“

Tad se rasplakala. Nije se mogla suzdržati.

Tom Rogan je nazvao oko podneva onog dana kad je otpratila Beverly, da upita je li se Kay čula s njegovom ženom. Zvučao je prisebno, razborito, ni najmanje uzrujano. Kay mu je rekla da nije vidjela Beverly gotovo dva tjedna. Tom joj je zahvalio i spustio slušalicu. Oko jedan sat poslije podne, zazvoni zvono na vratima dok je ona pisala u radnoj sobi.

„Tko je?“

„Iz cvjećarnice Cragin's, gospođo“, reče visok glas. Kako je samo mogla biti toliko glupa i povjerovati da bi Tom tako lako odustao i skinuti lanac s vrata prije nego što ih je otvorila.

On je ušao, a ona je stigla reći samo: „Odlazi odav - „ prije no što je Tomova šaka doletjela niotkuda, tresnula je po desnom oku, zatvorila ga i poslala munju nevjerojatnog bola kroz glavu. Zateturala se natraške niz hodnik, hvatajući se za predmete u pokušaju da ostane na nogama: za finu vazu za jednu ružu koja se razbije na pločicama, za podnu vješalicu koja se prevrne. Zaplete se o vlastite noge i padne, a Tom za sobom zatvori ulazna vrata i krene prema njoj.

„Gubi se odavde!“ vrisnula je na njega.

„Čim mi kažeš gdje je ona“, reče Tom, hodajući niz hodnik prema njoj. Bila je nejasno svjesna toga da Tom ne izgleda najbolje - zapravo, užasno bi možda bila bolja riječ - i osjeti kako je u njoj buknulo neodređeno, ali divlje zadovoljstvo. Što god je Tom učinio Bev, činilo se da mu je Bev vratila s kamatama. U svakom slučaju, bilo je dovoljno da čitav jedan dan bude izbačen iz igre - a još je izgledao kao da je bolnica jedino mjesto kojem pripada.

Ali je djelovao i vrlo opako i jako bijesno.

Kay se osovi na noge i uzmakne, držeći ga na oku onako kako bi se držala na oku divlja zvijer odbjegla iz kaveza.

„Rekla sam ti da je nisam vidjela i to je istina“, reče ona. „A sad se nosi odavde prije no što nazovem policiju.“

„Vidjela si ti nju“, reče Tom. Njegove su se natučene usne pokušavale naceriti. Vidjela je da mu zubi izgledaju čudno, okrhnuto. Nekoliko prednjih bilo mu je razbijeno. „Ja nazovem, kažem ti da ne znam gdje je Bev. Ti kažeš da je nisi vidjela dva tjedna. Nikakvih pitanja. Nijedne obeshrabrujuće riječi, iako vraški dobro znam da me mrziš iz dna duše. Dakle, gdje je ona, pičko jedna glupa? Reci mi.“

Tad se Kay okrene i potrči prema dnu hodnika kako bi se dočepala dnevnog boravka, zaružila je kliznim vratima od mahagonija na njihovim nevidljivim utorima i zakračunala ih.

Stigla je do njih prije njega - on je hramao - ali prije no što je uspjela zalupiti vratima, on ugura tijelo između njih. Snažno se upre, odgurne i provuče. Kay se okrene da ponovno potrči; on je uhvati za haljinu i potegne tako jako da je potrgao cijela leđa sve do struka. Tvoja je žena sašila tu haljinu, govno jedno, pomisli ona nesuvislo, a onda je on zavrti.

„Gdje je ona?“

Kay podigne ruku i opali ga po nosu tako jako da mu je glava odletjela prema natrag, a iz posjekotine na lijevoj strani lica ponovno je počelo krvariti. On je zgrabi za kosu i nabije joj glavu na svoju šaku. Na trenutak je imala osjećaj kao da joj je nos eksplodirao. Ona vrisne, udahne da ponovno vrisne, ali se zakašlje od vlastite krvi. Sad je bila potpuno obuzeta užasom. Nije znala da na cijelom bijelom svijetu može postojati toliko užasa. Taj će je ludi kučkin sin ubiti.

Vrištala je i vrištala, a onda joj se njegova šaka zabije u trbuh i izbije joj zrak, tako da je mogla samo dahnuti. Počne kašljati i soptati istodobno i jedan zastrašujući trenutak pomisli da će se ugušiti. „Gdje je?“

Kay odmahne glavom. „Nisam... je vidjela“, dahne. „Policija... ići ćeš u zatvor... govnaru...“

On je snažnim trzajem podigne na noge i ona osjeti kako joj se nešto razglavilo u ramenu. Još bola, toliko jakog da ju je uhvatila mučnina. On je okrene, i dalje je držeći za nadlakticu, pa joj svine ruku iza leđa tako da se ugrizla za donju usnu, obećavši si da više neće vrištati.

„Gdje je?“

Kay odmahne glavom.

On joj još malo svine ruku, tako jako da je čula kako je zastenjao. Njegov topli dah zapahne joj uho. Kay osjeti kako svojom stisnutom desnom šakom udara u svoju lijevu lopaticu i ponovno vrisne kad se ono nešto u njezinu ramenu još više razglavi. „Gdje je?“

„...znam...“

„Što?“

„Ne ZNAM!”

On je pusti i odgurne. Ona se svali na pod, jecajući, dok su joj sluz i krv curile iz nosa.

Začuje se gotovo milozvučna lomljava, a kad se okrenula, Tom se saginjao nad nju. Odbio je vrh jedne druge vaze, od waterfordskog kristala. Sad ju je držao za dno. Nazubljeni grlić našao joj se samo nekoliko centimetara od lica. Zurila je u nj, hipnotizirana.

„Da ti nešto kažem,“ reče on, a riječi su mu izlazile u malim soptajima i zapusima toplog zraka, „reći ćeš mi kamo je otišla ili ćeš strugati lice s poda. Imaš tri sekunde, a možda i manje. Kad sam bijesan, vrijeme kao da puno brže prolazi.“

Moje lice, pomisli ona, i to je bilo ono što je natjera da se preda... ili da se uruši u samu sebe, ako vam se tako više sviđa: pomisao na to da joj ovaj monstrum unakazuje lice grlićem waterfordske vaze.

„Otišla je kući“, zajeca Kay. „U svoj rodni grad. Derry. Mjesto koje se zove Derry, u Maineu.“

„Kako je otišla?“

„A-a-autobusom do Millvaukeeja. Pa dalje avionom.“

„Ta posrana droljica!“ vikne Tom i uspravi se. Obiđe oko Kay u širokom, besciljnom polukrugu, provlačeći ruke kroz kosu tako da mu je stršila u mahnitim šiljcima i čupercima. „Ta pička, ta drolja, ta kurva nad kurvama!“ Podigne krhku drvenu skulpturu muškarca i žene koji vode ljubav - Kay ju je imala od svoje dvadeset druge godine - i baci u kamin, gdje se razbije u komadiće. Na trenutak se nađe licem u lice sa samim sobom u zrcalu iznad kamina i stane razrogačenih očiju, kao da gleda duha. A onda se ponovno okrene i obruši na nju. Izvadi nešto iz džepa sakoa i ona s nekim glupim čuđenjem shvati da je posrijedi džepno izdanje neke knjige. Korice su bile gotovo potpuno crne, osim crvenih, sjajnih slova kojima je bio ispisan naslov i fotografije na kojoj se vidjelo nekoliko mladih ljudi kako stoje na visokoj litici iznad rijeke. Crni brzaci.

„Tko je ovaj serator?“

„Ha? Što?“

„Denbrough. Denbrough.“ Nestrpljivo joj zatrese knjigom ispred nosa, a onda je iznenada njome udari. Obraz joj plane od bola, a potom od tupog usijanja, poput ugljena u peći. „Tko je on?“

Počela je shvaćati.

„Bili su prijatelji. Kao djeca. Oboje su odrasli u Derryju.“

On je ponovno zvekne knjigom, ovaj put po drugom obrazu.

„Molim te“, jecala je. „Molim te, Tom.“

On privuče do nje stolicu kolonijalnog stila, vretenastih, gracioznih nogu, okrene je i sjedne na nju. Njegovo lice nalik na bundevu za Noć vještica gledalo je u nju preko naslona.

„Slušaj me“, reče on. „Poslušaj svog starog stričeka Tommyja. Možeš li, gaduro jedna feministička?“

Ona kimne glavom. U grlu osjeti okus krvi, vruć i bakren. Rame joj je gorjelo. Molila se Bogu da je samo iščašeno, ne i slomljeno. Ali to nije bilo ono najgore. Moje lice, namjeravao mi je unakaziti lice -

„Nazoveš li policiju i kažeš li im da sam bio ovdje, ja ću to poreći. A možeš mi dokazati frišku figu. Pomoćnica ti ima slobodan dan i nas smo dvoje sami. Naravno, oni bi me mogli ipak uhapsiti, sve je moguće, je li tako?“

Ona shvati da ponovno kima glavom, kao da joj je glava na elastičnom koncu.

„Naravno da je. A ono što bih ja učinio bilo bi da bih platio jamčevinu i vratio se ravno ovamo. Sise bi ti našli na kuhinjskom stolu, a oči u akvariju. Razumiješ li me? Shvaćaš li ti što ti govori tvoj stari striček Tommy?“

Kay ponovno brizne u plač. Onaj konac pričvršćen za njezinu glavu i dalje je funkcionirao jer je glava poskakivala gore-dolje.

„Zašto?“

„Što? Ja... ja ne...“

„Probudi se, bogamu! Zašto se vratila?“

„Ne znam!“ Kay gotovo vrisne.

On zamigolji razbijenom vazom prema njoj.

„Ne znam“, reče ona tišim glasom. „Molim te. Nije mi rekla. Molim te, nemoj me ozlijediti.“

On baci vazu u koš za otpatke i ustane.

Otišao je ne osvrnuvši se, pognute glave veliki gegavi medvjed od čovjeka.

Ona jurne za njim i zaključa vrata. Odjuri u kuhinju i zaključa i ta vrata. Nakon što je trenutak promislila, odšepesa na kat (brzo koliko joj je to dopuštao bolni trbuh) i zaključa francuski prozor koji se otvarao na gornju terasu - nije bilo nemoguće da se on odluči uzverati uz jedan od stupova i ponovno ući tim putem. Bio je ranjen, ali i lud.

Krene prema telefonu prvi put, no tek što je na njega spustila ruku, sjeti se što joj je rekao.

A ono što bih ja učinio bilo bi da bih platio jamčevinu i vratio se ravno ovamo... sise na kuhinjskom stolu a oči u akvariju. Trzajem odmakne ruku od telefona.

Tad ode u kupaonicu i pogleda u svoj balavi nos nalik na rajčicu i šljivu ispod oka. Nije zaplakala; stid i užas koje je osjećala bili su odveć duboki za suze. O Bev, učinila sam što sam mogla, mila, pomislila je. Ali moje lice... rekao je da će mi unakaziti lice...

U ormariću za lijekove bilo je Darvona i Valiuma Odlučivala se koji da popije i naposljetku proguta od svakog po jedan. Tad ode u bolnicu „Sestara milosrdnica“ na obradu i upozna slavnog doktora Geffina, trenutačno jedinog muškarca na kojeg bi mogla pomisliti a da ne bi bila beskrajno sretna kad bi ga Božja munja zbrisala s lica zemlje. A odatle ponovno kući, ponovno kući, hopsa-sa. Priđe prozoru spavaće sobe i pogleda van. Sunce je sad bilo nisko na obzoru. Na istočnoj obali Amerike je kasno predvečerje - u Maineu je tek oko sedam sati.

Poslije možeš odlučiti što ćeš s policijom. Sad je važno upozoriti Beverly. Bilo bi silno lakše, pomisli Kay, da si mi rekla gdje ćeš odsjesti, Beverly, dušo moja. No pretpostavljam da to ni sama nisi znala.

Iako je prestala pušiti prije dvije godine, držala je kutiju Pali Malla u ladici radnog stola, za svaki slučaj. Istrese jednu cigaretu iz kutije, pripali, iskrivi lice. Posljednji je put popušila cigaretu iz ove kutije negdje u prosincu 1982. i cigareta je bila ustajalija od Amandmana o jednakim pravima spolova u Senatu države Illinois. Svejedno je popuši do kraja, jednog oka poluzatvorenog zbog dima, a drugog jednostavno poluzatvorenog i - točka. Zahvaljujući Tomu Roganu.

Služeći se s mukom lijevom rukom - govnar joj je iščašio desnu - nazove informacije u Maineu i zatraži nazive i telefonske brojeve svih hotela i motela u Derryju.

„Gospođo, to će potrajati“, reče sumnjičavo telefonistica iz službe informacija.

„Potrajat će i dulje od toga, sestro“, reče Kay. „Morat ću zapisivati lijevom rukom kojom se inače ne služim. Desna mi je na godišnjem.“

„Nije uobičajeno da - „

„Čuj me“, reče Kay, nimalo neljubazno. „Zovem iz Chicaga i pokušavam pronaći prijateljicu koja je upravo ostavila muža i vratila se u Derry, gdje je odrasla. Njezin muž zna kamo je otišla. Tu je informaciju izvukao iz mene prebivši me kao mačku. Taj je tip psihopat. Ona mora znati da on stiže.“

Nastane duga stanka, a onda telefonistica reče nesumnjivo samilosnijim glasom: „Mislim da je vama zapravo potreban broj policije u Derryju.“

„Dobro, zapisat ću i njega. Ali se i nju mora upozoriti“, reče Kay. „A...“ Pomisli na Tomove rasječene obraze, čvorugu na čelu, pa onu na sljepoočnici, njegovo hramanje, užasno nabubrene usne. „A ako bude znala da on dolazi, to će možda biti dovoljno.“ Ponovno duga stanka. „Tamo si, sestro?“ upita Kay.

„Arlington Motor-Lodge“, reče telefonistica „643-8144. Bassey Parklan, 648-4-83. The BunyanMotor Court - „

„Uspori malo, može?“ zamoli Kay, zapisujući bjesomučno. Potraži pogledom pepeljaru, ne ugleda nijednu, pa zgnječi Pali Mali na bugačici radnog stola. „U redu, nastavi.“

„The Clarendon Inn - „

4

IMALA JE NAPOLA SREĆU KOD PETOG POZIVA. BEVERLY ROGAN BILA JE prijavljena u hotelu Derry Town House. Imala je samo napola sreću jer Beverly nije bila u sobi. Ona ostavi ime i broj te poruku da se Beverly javi čim se vrati, bez obzira na to kako kasno.

Recepcionar ponovi poruku. Kay ode na kat i uzme još jedan Valium. Legne i pričeka san. San nije dolazio. Žao mi je, Bev, pomisli ona, gledajući u tamu, lebdeći na drogi. Ono što je rekao za moje lice... to nisam mogla podnijeti. Javi se uskoro, Bev. Molim te da uskoro nazoves. I pazi se tog ludog govnara za kojeg si se udala.

5

LUDI GOVNAR ZA KOJEG SE BEV UDALA IMAO JE VIŠE SREĆE S VEZAMA NEGO Beverly prethodnog dana jer je krenuo s O'Hare, središta komercijalne avijacije kontinentalnog dijela Sjedinjenih Država. U zrakoplovu je pročitao, dvaput, kratku bilješku o autoru na kraju Crnih brzaca. U njoj je pisalo da je William Denbrough rodom iz Nove Engleske, autor još triju romana (koji su se također mogli kupiti, uslužno je bilo napomenuto u bilješci, u džepnom izdanju Signeta). On i njegova supruga, glumica Audra Phillips, žive u Kaliforniji. On trenutačno radi na novom romanu. Primijetivši da je džepno izdanje Crnih brzaca objavljeno još 1976., Tom pretpostavi da je tip od tada napisao još koji roman.

Audra Phillips... nju je viđao u filmovima, zar ne? On je malokad zapažao glumice - Tomova predodžba dobrog filma podrazumijevala je napetu priču, jurnjavu ili film s čudovištima - ali ako je ova riba ona za koju misli da jest, nju je posebno uočio zato što je jako sličila Beverly: duga crvena kosa, zelene oči, sise koje ne vise.

On se malko podigne u sjedištu, lupkajući knjigom po nozi, pokušavajući ne obazirati se na bol u glavi i ustima. Da, bio je siguran. Audra Phillips je ona riđokosa s mrak sisama. Gledao ju je u nekom filmu s Clintom Eastwoodom, a godinu dana potom u filmu strave Grobni mjesec. Beverly je otišla s njim pogledati taj film i dok su izlazili iz kina, on je spomenuo kako glumica prilično sliči njoj.

„Ne bih rekla“, rekla je Bev. „Ja sam viša, ona ljepša. A kosa joj je tamnije crvena.“ To je bilo sve. Sve do sada nije ni pomislio na to. On i njegova supruga, glumica Audra Phillips...

Tom je nejasno poznavao psihologiju; to mu je služilo da sve ove godine braka manipulira svojom ženom. A sad ga je počela nagrizati uporna nelagoda, više osjećaj nego misao. Vrtjela se oko činjenice da su se Bev i taj Denbrough igrali zajedno kao djeca i da se Denbrough oženio ženom koja je, usprkos onome što je Beverly rekla, zapanjujuće sličila supruzi Toma Rogana.

Čega su se sve Denbrough i Beverly igrali kao djeca? Doktora? Mame i tate? Drugih igara?

Tom se uspravi u sjedalu, lupne knjigom po nozi i osjeti kako mu u sljepoočnicama počinje bubnjati.

Kad je stigao u međunarodnu zračnu luku u Bangoru i raspitao se u odjeljcima za rent-a-car, djevojke - neke odjevene u žuto, neke u crveno, neke u irski zeleno - pogledavale bi nervozno u njegovo poharano, opasno lice i rekle mu (još nervoznije) da, nažalost, nemaju slobodnih automobila.

Tom ode do kioska s tiskom i kupi bangorske novine. Otvori ih na stranici s malim oglasima, ne hajući za poglede koje su mu dobacivali ljudi u prolazu, i izdvoji tri izgledna. Posreći mu se u drugom pozivu.

„U novinama piše da imate LTD karavan iz '76. Tisuću četiri stotine dolara.“

„Da, tako je.“

„Evo kako ćemo“, reče Tom, dotaknuvši lisnicu u džepu jakne. Bio je debeo od gotovine - šest tisuća dolara. „Dovezite ga do aerodroma i pogodit ćemo se na licu mjesta. Vi meni automobil, račun i registraciju. Ja vama kešovinu.“

Tip koji je prodavao LTD posuti, a onda reče: „Morao bih skinuti tablice.“

„Naravno, može.“

„Kako ću vas prepoznati, gospodine - ?“

„Gospodin Barr“, reče Tom. Gledao je u natpis na suprotnoj strani predvorja terminala na kojem je pisalo AVIOKOMPANIJA BAR HARBOR POKLANJA VAM NOVU ENGLESKU - I SVIJET! „Stajat ću kod stražnjih vrata. Prepoznat ćete me po tome što u licu ne izgledam baš najbolje. Jučer smo se žena i ja vozili na rolama i svojski sam tresnuo. No moglo je biti i gore. Nisam razbio ništa osim lica.“

„Baš mi je žao, gospodine Barr.“

„Zaliječit ću se. Samo vi dovezite auto, prijatelju.“

Spusti slušalicu, ode do vrata i zakorači u toplu, mirisnu svibanj sku noć.

Tip s LTD-om pojavi se poslije deset minuta, dovezavši se iz kasnoposlijepodnevnog sumraka. Bio je to neki klinac. Pogode se; mladić mu naškraba račun koji Tom nezainteresirano strpa u džep kaputa. Stajao je tako i gledao kako mladić skida s automobila mainske tablice.

„Dam ti još tri dolara za odvijač“, reče Tom kad je mladić završio.

On ga na trenutak zamišljeno pogleda, slegne ramenima, da mu odvijač i uzme tri dolarske novčanice koje mu je Tom pružio. Ne tiče me se, poručivalo je to slijeganje ramenima, i Tom pomisli: Koliko si samo u pravu, prijatelju moj mali. Tom ga otprati do taksija, a onda sjedne za upravljač Forda.

Bilo je to obično govno od auta: prijenos je cvilio, mjenjač stenjao, karoserija zveketala, a kočnice šljapkale. No ništa od tog nije bilo važno. On se odveze do parkirališta za višednevno parkiranje, uzme karticu i uđe. Parkira se pokraj Subarua koji je izgledao kao da je ovdje već neko vrijeme. Posluži se onim odvijačem da skine tablice sa Subarua i premjesti ih na LTD. Pjevušio je u radu.

U deset sati navečer, vozio je na istok po Autocesti 2, s rastvorenom autokartom na sjedalu pokraj sebe. Ustanovio je da LTD-ov radio ne radi, pa je vozio u tišini. I to je bilo u redu.

Imao je o čemu razmišljati. Na primjer, o svim tim divnim stvarima koje će učiniti Beverly kad je uhvati. Bio je uvjeren u duši, sasvim siguran, da je Beverly blizu. I da puši.

O moja djevojko mila, odabrala si pogrešnu osobu kad si odlučila zajebavati se s Tomom Roganom. A pitanje je sljedeće - što, točno, da učinimo s tobom?

Ford se probijao kroz noć, jureći za svojim dugim svjetlima, i dok je stigao do Newporta, Tom je već znao. Nađe neku svaštarsku trgovinu na glavnoj cesti koja je još bila otvorena. Uđe i kupi šteku Camel cigareta. Vlasnik mu poželi ugodnu večer. Tom njemu poželi isto.

Baci cigarete na suvozačko sjedalo i krene dalje. Polako je vozio po Autocesti 7 u potrazi za svojim izlazom. Ah, evo ga - Autocesta 3 i putokaz na kojem piše HAVEN 21 DERRY 15.

On skrene i potjera Forda brže. Pogleda u one cigarete i lagano se nasmiješi. U zelenom žaru žaruljica upravljačke ploče, njegovo rasječeno i kvrgavo lice izgledalo je čudno, kao u zloduha.

Imam cigarete za tebe, Bewie, pomisli Tom dok je automobil jurio između borika i smrekovika, hitajući prema Derryju brzinom malo većom od osamdeset kilometara na sat. O da. Čitavu steku. Samo za tebe. A kad te ugledam, draga, pojest ćeš ih sve do jedne. A ako tom tipu Denbroughu bude trebalo malo poduke, i za to ćemo se pobrinuti. Nema problema, Bewie. Ni najmanje.

Prvi put nakon što ga je ta pokvarena gadura zaskočila i pobjegla, Tom se počeo dobro osjećati.

6

AUDRA DENBROUGH DOLETJELA JE DO MAINEA PRVIM RAZREDOM DC-10 British Airwaysa. Krenula je s Heathrowa u pet i deset tog poslijepodneva i otad pokušava uloviti sunce. Sunce joj odmiče - zapravo, sunce je pobijedilo - ali to i nije važno. Zahvaljujući Božjoj providnosti, doznala je da let broj 23 British Airwaysa iz Londona za Los Angeles ima jednu usputnu postaju za uzimanje goriva... u međunarodnoj zračnoj luci u Bangoru.

Dan je bio luda strka. Kao prvo, Freddie Firestone, producent Sobe na tavanu, tražio je, naravno, Billa. Bilo je nekakvih problema s kaskaderkom koja se trebala stropoštati niza stube umjesto Audre. Činilo se da i kaskaderi imaju sindikat, a ta je žena ispunila svoju kaskadersku kvotu za taj tjedan ili nešto tako komično. Sindikat je zahtijevao da Freddie ili potpiše da pristaje na povišicu honorara ili da angažira drugu ženu za taj prizor. Problem je bio u tome što se nije mogla dobiti kaskaderka tjelesne građe slične Audrinoj. Freddie je rekao šefu sindikata da će u tom slučaju morati uzeti nekog muškarca za tu vratolomiju, nije li tako? Ta ne mora se skotrljati u grudnjaku i gaćicama. Imaju crvenu periku, a garderobijerka može ušiti kaskaderu lažne grudi i podmetače za bokove. A čak i za stražnjicu, bude li potrebno.

Ne može to, rista, reče šef sindikata. Protivi se sindikalnim propisima da muškarci zamjenjuju žene. Spolna diskriminacija.

U filmskom je svijetu Freddiejev temperament bio nadaleko poznat i u tom trenutku on izgubi strpljenje. Reče predstavniku sindikata, debeljku od čijeg bi tjelesnog mirisa čovjek mogao ostati invalid, da se nosi u materinu. Šef sindikata reče Freddieju da pazi što melje jer bi se moglo dogoditi da u Sobi na tavanu više ne bude kaskadera. Tad protrlja palac i kažiprst pokretom koji označava lovu na što Freddieju skoči tlak. Šef sindikata bio je krupan, ali mlohav; Freddie, koji je još igrao nogomet kad god bi mu se pružila prilika i koji je jednom u kriketu postigao stotku, bio je krupan i čvrst. Izbaci šefa sindikata, vrati se u svoj ured promozgati o svemu pa izađe poslije dvadeset minuta urlajući i tražeći Billa. Želio je da se cijeli prizor iznova napiše tako da se pad može izbaciti. Audra je morala reći Freddieju da Bili više nije u Engleskoj.

„Što?“ reče Freddie i zine u čudu. Gledao je u Audru kao da je poludjela. „Što mi to govoriš?“

„Pozvali su ga natrag u Ameriku - eto što ti govorim.“

Freddie načini pokret kao da će je zgrabiti i Audra ustukne, pomalo uplašena. Freddie pogleda u svoje šake, pa ih gurne u džep i samo je pogleda.

„Žao mi je, Freddie“, reče ona piskutavim glasom. „Zaista.“ Ona ustane i natoči si šalicu kave iz termosice na Freddiejevu grijalu. Primijeti da joj se ruke lagano tresu. Kad je sjela, začuje Freddiejev pojačani glas preko zvučnika u studiju, kako svima govori da odu kući ili u pub; snimanje je za taj dan završeno. Audra se lecne. Ode najmanje deset tisuća funti, bačeno u vjetar.

Freddie isključi razglas, ustane, natoči sebi kave. Ponovno sjedne i ponudi joj kutiju cigareta Silk Cut. Audra odmahne glavom.

Freddie uzme jednu, pripali je i zaškilji se u Audru kroz dim. „Ovo je zaozbiljno, ha?“

„Da“, reče Audra, svladavajući se najbolje što je mogla.

„Što se dogodilo?“

A budući da je zaista voljela Freddieja i zaista mu vjerovala, Audra mu ispriča sve što je znala. Freddie je slušao napeto, mrtav ozbiljan. Nije joj trebalo dugo da sve ispriča; kad je završila, s parkirališta se još čula lupa vrata automobila i paljenje motora.

Freddie je neko vrijeme šutio i gledao kroz prozor. Onda se ponovno okrene prema njoj.

„Doživio je nekakav živčani slom.“

Audra odmahne glavom. „Ne. Nije to bilo to. On nije bio takav.“ Progutala je slinu i dodala: „Možda si trebao biti tamo.“

Freddie se nasmije naherenim osmijehom. „Moraš shvatiti da odrasli ljudi malokad osjećaju obvezu ispuniti obećanja koja su dali kao klinci. A ti si pročitala Billova djela; znaš koliko u njima ima toga o djetinjstvu, i to je zaista jako kvalitetno napisano. Jako pogođeno. Pomisao da je zaboravio sve što mu se u djetinjstvu dogodilo je apsurdna.“

„Ožiljci na njegovim rukama“, reče Audra. „Nikad ih nije bilo. Do jutros.“

„Gluposti! Samo ih do jutros nisi primjećivala.“

Ona bespomoćno slegne ramenima. „Primijetila bih.“ Vidjela je da on u to nije povjerovao.

„Što da se radi?“ upita je Freddie, a ona je mogla samo odmahnuti glavom. Freddie pripali novu cigaretu na tinjajućem opušku prve. „Mogu srediti to sa šefom sindikata“, reče on. „Možda ne ja osobno; u ovom trenutku, taj bi me radije vidio u paklu nego mi dao novu kaskaderku. Poslat ću Teddyja Rowlanda k njemu. Teddy je peško, ali mogao bi riječima i ptice nagovoriti da slete s grana. Ali što poslije toga? Imamo još četiri tjedna snimanja, a tvoj je muž negdje u Massachusettsu - „

„Maineu - „

On odmahne rukom. „Svejedno. A koliko ćeš ti biti dobra bez njega?“

„Ja - „

On se nagne naprijed. „Simpatična si mi, Audra. Zaista. A simpatičan mi je i Bili - usprkos ovom sranju. Pretpostavljam da se možemo snaći. Ako scenarij treba krpati, mogu ga zakrpati ja. Sam Bog zna da sam svojevremeno često bio kotlokrpa... Ako mu se ne svidi kako je ispalo, neće imati kome spočitnuti osim sebi. Bez Billa mogu, ali bez tebe ne. Ne mogu dopustiti da odjuriš u Ameriku za svojim čovjekom, a moram osigurati da mi daš sve od sebe. Možeš li to?“

„Ne znam.“

„Ni ja. Ali želim da razmisliš o nečem. Možemo neko vrijeme ovo zadržati u tajnosti, možda do svršetka snimanja, ako se isprsiš i odradiš svoj posao. Ali ako ti odmagliš, to se neće moći sakriti. Ponekad popizdim, ali po prirodi nisam osvetoljubiv pa ti neću reći da ću se, ako odeš, pobrinuti da više nikad ne dobiješ posao. Ali trebaš znati da ti se upravo to može dogoditi, dođeš li na glas kao histerični babac. Znam, govorim kao dosadni ujak. Smeta li ti to?“

„Ne“, reče ona ravnodušno. Istinu govoreći, nije marila što će se dogoditi. Jedino je mogla misliti na Billa. Freddie je bio dobar čovjek, ali Freddie nije shvaćao; jer kad se sve zbroji, bio on dobar ili ne, jedino o čemu je on mogao misliti bile su posljedice za njegov film. On nije vidio izraz u Billovim očima... a nije ga ni čuo kako muca.

„Dobro.“ On ustane. „Idemo u pub. Oboma bi nam dobro došlo jedno piće.“

Ona odmahne glavom. „Piće je posljednje što mi treba. Idem kući razmisliti o svemu.“

„Pozvat ću ti službeni automobil“, reče on.

„Ne. Idem vlakom.“

On je pogleda prodorno, jedne ruke na telefonu. „Pretpostavljam da namjeravaš poći za njim“, reče Freddie, „i kažem ti da je to ozbiljna pogreška, draga moja. On ima bube u uhu, ali je u duši sasvim postojan. Sredit će on to, a kad to učini, vratit će se. Da je želio da pođeš za njim, to bi ti i rekao.“

„Nisam ništa odlučila“, reče ona, znajući da je zapravo odlučila sve; odlučila je još prije nego što je ujutro po nju došao službeni automobil.

„Pazi se, ljubavi“, reče Freddie. „Nemoj učiniti nešto zbog čega ćeš kasnije požaliti.“

Ona osjeti kako intenzivnost njegove osobe navaljuje na nju, zahtijeva da popusti, da obeća, dovrši svoj posao, da pasivno čeka da se Bili vrati... ili ponovno nestane u onoj rupi u prošlosti iz koje je on došao.

Ona mu priđe i cmokne ga u obraz. „Vidimo se, Freddie.“ Ode kući i nazove British Airways. Reče službenici da je zanima kako stići do gradića u Maineu po imenu Derry, ako je to uopće moguće. Zavlada tišina dok je žena provjeravala kompjuterski terminal... a onda vijest, kao znak s neba, da BA let broj 23 slijeće u Bangoru, udaljenom manje od osamdeset kilometara od Derryja. „Da vam rezerviram mjesto, gospođo?“

Audra sklopi oči, ugleda Freddiejevo markantno, uglavnom ljubazno, vrlo ozbiljno lice i začuje ga kako kaže: Pazi se, ljubavi. Nemoj učiniti nešto što ćeš poslije požaliti.

Freddie nije želio da ona ide; Bili nije želio da ona ide; pa zašto joj onda srce vrišti da mora otići? Ona zatvori oči. Isuse, osjećam se tako sjebano -

„Gospođo? Još ste na vezi?“

„Rezervirajte“, reče Audra, a onda zastane. Pazi se, ljubavi... Možda bi trebala ovo prespavati; načiniti malo razmaka između sebe i te ludosti. Prekopa po torbici tražeći American Express karticu. „Za sutra. Prvi razred, ako imate, ali uzet ću bilo što.“ A ako se predomislim, mogu i otkazati. Što vjerojatno i hoću. Probudit ću se normalna i sve će biti jasno.

Ali jutros ništa nije postalo jasnije, a srce joj je jednako glasno vapilo da krene. San joj je bio luda tapiserija noćnih mora. Pa je tako nazvala Freddieja, ne zato što je to željela, nego zato što je osjećala da mu to duguje. Nije daleko stigla - pokušavala je, nekako zapinjući, objasniti mu koliko intenzivno osjeća da je potrebna Billu - kad se na Freddiejevu kraju začuje tih škljocaj. Spustio je slušalicu a da nije rekao ni riječi poslije početnog „halo“.

Ali na neki način, pomisli Audra, taj tihi škljocaj rekao je sve što se trebalo reći.

7

ZRAKOPLOV JE SLETIO U BANGOR U 7:09 PO ISTOČNOM VREMENU. AUDRA je bila jedini putnik koji se iskrcao i ostali su je gledali s nekom vrstom zamišljene radoznalosti, vjerojatno se pitajući zbog čega itko može odlučiti sići ovdje, u ovom malom mjestu Bogu iza nogu. Audri dođe da im kaže: Tražim muža, eto zbog čega. Vratio se u obližnji gradić zato što ga je pozvao prijatelj iz djetinjstva i podsjetio ga na obećanje kojeg se nije mogao točno ni sjetiti. A poziv ga je podsjetio i na to da se više od dvadeset godina nije sjetio svog mrtvog brata. O da: poziv mu je obnovio i mucanje... i neke čudne bijele ožiljke na dlanovima.

A onda će, pomisli ona, carinik koji stoji u prolazu, zviždukom pozvati ljude u bijelim kutama.

Ona uzme svoj jedini komad prtljage - djelovao je vrlo osamljeno dok se sasvim sam vozio po pokretnoj traci - i priđe odjeljcima za rent-a-car kao što će poslije sat vremena učiniti i Tom Rogan. Imala je više sreće nego on; National Car Rental imao je Datsuna.

Djevojka ispuni obrazac i Audra ga potpiše.

„I mislila sam si da ste to vi“, reče djevojka, a potom stidljivo: „Mogu li dobiti autogram?“

Audra joj se potpiše na poleđini formulara za iznajmljivanje i pomisli: Uživaj dok možeš, djevojko. Ako je Freddie Firestone u pravu, za pet godina moj potpis neće vrijediti ni pišljiva boba.

Pomalo vesela, ona shvati da je, poslije samo petnaest minuta nakon povratka u Ameriku, ponovno počela misliti kao Amerikanka.

Kupi autokartu, a djevojka, toliko zadivljena pojavom filmske zvijezde da je jedva mogla govoriti, uspije joj iscrtati najbolji put do Derryja.

Deset minuta poslije, Audra je bila na cesti i podsjećala se kod svakog raskrižja da će je, zaboravi li se i počne voziti lijevom stranom, sastrugati s asfalta.

Vozeći se, shvati da se boji više nego ikad u životu.

8

ZAHVALJUJUĆI JEDNOM OD ONIH ČUDNIH HIROVA SUDBINE ILI SLUČAJNOSTI KOJE se događaju (a koje se, istinu govoreći, češće događaju u Derryju), Tom je uzeo sobu u Koala Innu u Outer Jackson Streetu, a Audra u Holiday Innu; ta su dva motela bili jedan do drugog i parkirališta su im bila odvojena samo izdignutim betonskim pločnikom. A da bi slučajnost bila potpuna, Audrin iznajmljeni Datsun i Tomov kupljeni LTD karavan bili su parkirani jedan sučelice drugom, razdvojeni jedino tim prolazom. Sad su oboje spavali, Audra tiho na boku, a Tom Rogan na leđima, hrčući tako jako da su mu natečene usne lepetale.

9

HENRY JE TAJ DAN PROVEO KRIJUĆI SE - KRIJUĆI SE U DIVLJIM SMETLIŠTIMA, pokraj Autoceste 9. Kadšto bi zaspao. Katkad je ležao i promatrao kako policijska patrolna kola kližu pokraj njega poput lovačkih pasa. Dok su Gubitnici objedovali, Henry je slušao glasove s Mjeseca.

A kad se spustila tama, iziđe na rub ceste i izbaci palac.

Poslije nekog vremena, naiđe neka budala i poveze ga.

DERRY:

TREĆA MEĐUIGRA

„Ptica naiđe niz puteljak - Nije znala da vidjeh - Pregrize crva popola i pojede ga, sirova.“

Emily Dickinson, Ptica naiđe niz puteljak

17. ožujka 1985.

POŽAR U BLACK SPOTU DOGODIO SE POTKRAJ JESENI 1930. Koliko mogu ustanoviti, taj požar - onaj iz kojeg je moj otac jedva izvukao živu glavu - okončao je ciklus ubojstava i nestanaka koji su se dogodili između 1929. i 1930., baš kao što je eksplozija željezare okončala ciklus dvadeset pet godina prije toga. Čini se da je potrebna neka čudovišna žrtva na svršetku ciklusa da bi se primirila tu užasna sila koja ovdje djeluje... da bi se Ono uspavalo za otprilike još četvrt stoljeća.

Ali ako je takva žrtva potrebna da bi se svaki ciklus okončao, čini se da je potreban neki sličan događaj da bi se ciklus pokrenuo. Što me dovodi do Bradleyjeve bande.

Njihovo se smaknuće odigralo na trostrukom raskrižju Canal Streeta, Main Streeta i Kansas Streeta - zapravo, nedaleko od mjesta koje se vidi na onoj fotografiji koja je oživjela pred Billom i Richiejem jednog dana u lipnju 1958. - oko godinu dana prije požara u Black Spotu u listopadu 1929., nedugo prije burzovnog kraha.

Kao i kod požara u Black Spotu, mnogi žitelji Derryja prave se da se ne sjećaju što se tog dana dogodilo. Ili su bili izvan grada ili u posjetu rodbini. Ili su to poslijepodne spavali i doznali što se dogodilo tek kad su čuli na večernjim vijestima na radiju. Ili će vas jednostavno pogledati u oči i slagati vam u lice.

Policijska izvješća za taj dan pokazuju da šef policije Sullivan nije bio u gradu. (Naravno da se sjećam, rekao mi je Aloysius Neil iz stolice na terasi staračkog doma Paulson u Bangoru. To mije bila prva godina službe i naravno da se sjećam. Sullivan je otišao u zapadni Maine, u lov na ptice. Kad se vratio, oni su već bili zamotani u plahte i odneseni. Bješnji od bijesne guje, takav je bio Jim Sullivan), ali na fotografiji u katalogu gangstera s naslovom Krvoloci i zlikovci vidi se muškarac s osmijehom od uha do uha pokraj izrešetanog leđa Ala Bradleyja u mrtvačnici, a ako taj muškarac nije šef Sullivan, onda mu je brat blizanac.

Tek sam od gospodina Keenea naposljetku doznao ono za što vjerujem da je istinita verzija te priče - Norberta Keenea, vlasnika drogerije u Center Streetu između 1925. i 1975. Rado je razgovarao sa mnom, ali kao i otac Betty Ripsom, zahtijevao je da isključim kasetofon prije nego što je razvezao priču - premda to i nije bilo važno; još čujem njegov papirnati glas - još jedan a capella pjevač u prokletom zboru ovog grada.

„Nema razloga da ti ne kažem“, rekao je. „Nitko to neće objaviti, a i da objavi, nitko neće povjerovati.“ Ponudio me iz staromodne apotekarske posude. „Lizaljku? Koliko se sjećam, Mikey, najviše si volio crvene.“

Uzmem jednu. „I je li šef Sullivan bio tamo tog dana?“

Gospodin Keene se nasmije pa i on uzme lizaljku. „Pitao si se to, ha?“

„Pitao sam se“, potvrdim ja, žvaćući komadić crvene lizaljke. Posljednji sam ih put jeo kao dijete, kad sam gurao sitniš preko pulta jednom puno mlađem i gizdavijem gospodinu Keeneu. Bila je jednako ukusna kao i nekad.

„Premlad si da bi se sjećao dana kad je Bobby Thomson poslao loptu nebu pod oblake za Giantse u utakmici doigravanja 1951.“, reče gospodin Keene. „Nije ti moglo biti više od četiri godine. Dakle, nekoliko godina kasnije, u novinama su objavili članak o toj utakmici i stekao se dojam kao da je milijun Njujorčana tog dana bilo na stadionu.“ Gospodin Keene posiše desnima lizaljku i malo tamne sline poteče mu iz kuta usta. On je uredno obriše rupčićem. Sjedili smo u uredu iza drogerije, jer je Norbert Keene, premda osamdesetpetogodišnjak i deset godina umirovljenik, i dalje vodio knjige za svog unuka.

„Upravo obratno vrijedi za Bradleyjevu bandu!“ klikne Keene. Smiješio se, ali to nije bio ugodan osmijeh, nego ciničan, hladno zamišljen. „U to je vrijeme u središtu Derryja živjelo oko dvadeset tisuća ljudi. I Main Street i Kanal Street bili su već četiri godine asfaltirani, ali Kansas Street je još bio neasfaltiran. Ljeti se dizala prašina, a svakog ožujka i studenoga pretvarala se u kaljužu. Svakog lipnja premazali bi Up-Mile Hill uljem, a svakog Dana nezavisnosti gradonačelnik bi rekao kako će se Kansas Street asfaltirati, ali se to dogodilo tek 1942. To... što sam ono govorio?“

„Da je dvadeset tisuća ljudi živjelo u središtu grada“, podsjetim ga.

„Ah, da. Dakle, od tih dvadeset tisuća, otad ih je vjerojatno pola umrlo, možda čak i više - pedeset je godina puno vremena. A ljudi u Derryju umiru na čudne načine. Možda zbog zraka. Ali od onih koji su preostali, ne vjerujem da bi našao više od desetak koji bi priznali da su bili u gradu onog dana kad je Bradleyjeva banda otišla u Tophet⁵⁹. Pretpostavljam da bi to priznao Butch Rowden, onaj iz klaonice - taj na zidu gdje trančira meso drži sliku jednog od njihovih automobila. Kad pogledaš tu sliku, jedva bi mogao zaključiti da je riječ o automobilu. Charlotte Littleneld bi ti rekla ponešto, ako je uhvatiš dobre volje; ona predaje u srednjoj školi i premda mislim da joj tad nije moglo biti više od deset ili dvanaest godina, kladim se da se puno toga sjeća. Carl Snow... Aubrey Stacey... Eben Stampnell... i onaj stari čudak što slika one smiješne slike i po cijelu noć pije kod Wallyja - Pickman, mislim da se tako zove - oni bi se sjetili. Svi su bili tamo...“

Glas mu je nerazgovijetno zamuknuo, a on ostane zagledan u lizaljku u ruci. Pomislio sam da bih ga mogao potaknuti, ali se predomislim.

Napokon on reče: „Većina ostalih bi lagala, onako kako su ljudi lagali kad su rekli da su bili nazočni kad je Bobby Thomson raspalio onu loptu, eto što želim reći. Ali su ljudi lagali da su bili na toj utakmici zato što su željeli biti tamo. Ljudi će ti slagati da tog dana nisu bili u Derryju zato što bi željeli da nisu bili. Razumiješ, sinko?“

Kimnem glavom.

„Siguran si da želiš čuti ostatak?“ upita me gospodin Keene. „Izgledaš malčice iscrpljeno, gospodine Mikey.“

„Ne želim,“ rekoh ja, „ali mislim da bih svejedno trebao.“

„U redu“, reče gospodin Keene blago. Bio je to moj dan uspomena; kad mi je ponudio apotekarsku posudu s lizaljkama, sjetio sam se radio-emisije koju su moji mama i tata slušali kad sam bio jako mali: Gospodin Keene, na tragu izgubljenim osobama.

„Šerif je tog dana bio tamo, i te kako. Trebao je ići u lov na ptice, ali se vraški brzo predomislio kad je ušao Lai Machen i rekao mu da to poslijepodne očekuje Ala Bradleyja.“

„Otkud to Machenu?“ upitam.

„E, to ti je samo po sebi poučna priča“, reče gospodin Keene i onaj cinični smiješak ponovno mu nabora lice. „Bradley nikad nije bio 'državni neprijatelj broj jedan' na hit paradi FBI-a, ali je bio tražen - negdje od 1928. Valjda da bi mogli pokazati da znaju znanje. Al Bradley i njegov brat George opljačkali su šest ili sedam banaka diljem Srednjeg zapada, a onda oteli i jednog bankara radi ucjene. Otkupnina je isplaćena - trideset tisuća dolara, velik novac u to doba - ali su bankara svejedno ubili.

U to doba je Srednji zapad postao malo prevruć za bande koje su tamo haračile, pa su Al i George sa svojim štakorskim okotom otišli na sjeveroistok, ovamo. Zakupili su veliku farmu odmah iza gradske granice u Newportu, nedaleko od mjesta gdje se danas nalaze Rhulinove farme.

To je bilo u vrijeme pasje žege 1929., možda u srpnju, možda u kolovozu, a možda čak i početkom rujna... ne znam sasvim točno kad. Bilo ih je osmero - Al Bradley, George Bradley, Joe Conklin i njegov brat Cal, pa Irac po imenu Arthur Malloy zvan Polagana smrt jer je bio kratkovidan, ali ni za živu glavu nije želio nositi naočale osim kad bi baš morao, i Patrick Caudy, mladić iz Chicaga za kojeg se pričalo da je lak na okidaču, ali lijep kao Adonis. S njima su bile i dvije žene: Kitty Donahue, nevjenčana žena Georgea Bradleyja, i Marie Hauser, koja je pripadala Caudyju, ali je ponekad išla iz ruke u ruku, prema pričama koje smo poslije čuli.

Kad su stigli ovamo, sinko, učinili su jednu pogrešnu pretpostavku - pomislili su da su tako daleko od Indiane da mogu biti sigurni.

Jedno su vrijeme mirovali, a onda im je dosadilo, pa su zaključili da žele u lov. Imali su dovoljno vatrenog oružja, ali ne i streljiva. I tako su svi zajedno sedmog listopada došli u Derry. Patrick Caudy odveo je žene u kupovinu, a ostali su muškarci otišli u Machenovu prodavaonicu sportskog pribora. Kitty Donahue je u robnoj kući Freese's kupila haljinu, i u njoj za dva dana i umrla.

Lai Machen je osobno poslužio članove bande. Umro je 1959. Taj je bio debeo. Uvijek predebeo. Ali mu je s očima sve bilo u najboljem redu i znao je da je to Al Bradley čim je ušao, rekao je. Činilo mu se da je prepoznao još neke, ali za Malloya nije bio siguran sve dok nije nataknuo naočale da pogleda noževe u staklenoj vitrini. Al Bradley mu priđe i reče: 'Kupili bi nešto streljiva.'

'Pa', reče Lai Machen, 'došli ste na pravo mjesto.'

Bradley mu pruži komadić papira i Lai ga pročita. Taj je papir izgubljen, barem koliko ja znam, ali je Lai rekao da bi ti se od njega sledila krv u žilama. Htjeli su pet stotina metaka kalibra .38, osam stotina kalibra .45, šezdeset kalibra .50 - koji se čak više i ne proizvode - patrone za sačmaricu punjene raznim vrstama sačme, i po tisuću metaka za kratku i dugu pušku kalibra .22. Plus - pazi sad ovo - šesnaest tisuća metaka za strojnicu kalibra .45.“

„Bože sveti!“ rekoh ja.

Gospodin Keene se ponovno nasmiješi tim ciničnim smiješkom i ponudi me lizaljkom iz apotekarske posude. Najprije odmahnem glavom, no onda uzmem još jednu.

'„To vam je podugačak popis, momci', kaže Lai. 'Hajdemo, Al', veli Polagana smrt, Malloy. 'Rekao sam ti da to nećemo naći u ovakvoj vukojebini. Hajdemo do Bangora. Ni tamo neće imati ničeg, ali će mi goditi vožnja.'

'Samo polako', veli Lai, mrtav hladan. 'Ovo ovdje je dobra narudžba i ne bih htio da mi propadne zbog onog Židova u Bangoru. Streljivo za puške vam mogu odmah dati, a i pola sačme. Za kalibar .38 i .45 mogu vam dati po sto metaka. Ostalo bih vam mogao nabaviti...' I tu je Lai napola sklopio oči i kucnuo se po bradi, kao da računa,'... do preksutra. Odgovara li vam to?'

Bradley se iscerio kao da mu je glava pukla otraga i rekao da mu to sasvim odgovara.

Cal Conklin je rekao da bi on svejedno rado otišao do Bangora, ali ga nadglasaju. 'Ako niste sigurni da možete srediti ovu narudžbu, odmah tako recite', veli Al Bradley Laiu, 'jer sam ja jako fin čovjek, ali kad se razljutim, sa mnom se ne valja upuštati u prepišavanje. Shvaćate?'

'Shvaćam', veli Lai, 'i imat ću sve streljivo koje vam srce poželi, gospodine?“ 'Rader', veli Bradley. 'Richard D. Rader, s poštovanjem.' On ispruži ruku i Lai je protrese, neprekidno se smiješeći od uha do uha. 'Veliko mi je zadovoljstvo, gospodine Rader.'

I onda ga Bradley upita kad bi mu odgovaralo da on i njegovi prijatelji svrate i podignu robu, a Lai Machen im odmah uzvrati protupitanjem bi li im odgovaralo preksutra u dva sata poslije podne. Oni potvrde da im to odgovara. Pa odu. Lai je gledao za njima. Vani na pločniku sastali su se s onim dvjema ženama i Caudyjem. Lai je prepoznao i Caudyja.“

„I tako,“ reče gospodin Keene, gledajući me živahna oka, „što misliš da je Lai potom učinio? Pozvao murjake?“

„Pretpostavljam da nije,“ rekoh ja, „s obzirom na ono što se dogodilo. Ja bih osobno noge slomio trčeći do prvog telefona.“

„Pa možda i bi, a možda i ne bi“, reče gospodin Keene s ciničnim smiješkom i iskrom u očima, i ja zadrhtim zato što sam znao na što misli... a on je znao da ja znam. Kad se nešto teško počne kotrljati, ne može se zaustaviti, već se nastavi kotrljati dok ne nađe mjesto dovoljno ravno da tu istroši zalet. Možeš stati ispred toga i biti spljošten... a da ga ni to ne zaustavi.

„Možda i bi, a možda i ne bi“, ponovi gospodin Keene. „Ali ja ti mogu reći što je učinio Lai Machen. Ostatak tog dana i cijeli sljedeći, kad god bi ušao netko poznat - neki muškarac - on bi mu već na vratima ispričao kako zna tko to u šumama u blizini granice između Newporta i Derryja puca na jelene i tetrijebe i na tko zna što sve ne s opakim mašingerima iz Kansas Cityja. Bila je to Bradleyjeva banda. Zna to pouzdano jer ih je prepoznao. Rekao bi im da će se Bradley i njegova družba sutra oko dva vratiti po ostatak narudžbe. Rekao bi im da je Bradleyju obećao streljiva koliko mu srce želi i kako to obećanje namjerava održati.“

„Koliko?“ upitam. Osjećao sam se kao hipnotiziran njegovim iskričavim okom. Odjednom suh miris te stražnje sobe - miris lijekova i praškova, musterole, Vicks Vapo-Ruba i Robitus sinova sirupa protiv kašlja - odjednom su mi se svi ti mirisi učinili zagušljivi... ali nisam mogao otići, kao što nisam mogao počiniti samoubojstvo tako da zadržim dah i prestanem disati.

„Misliš, koliko je ljudi Lai Machen obavijestio?“ upita gospodin Keene.

Kimnem glavom.

„Ne znam pouzdano“, reče gospodin Keene. „Nisam stajao tamo i stražario. Pretpostavljam sve one za koje je smatrao da im se može vjerovati.“

„One kojima je mogao vjerovati“, razmišljao sam ja glasno. Glas mi je bio pomalo promukao.

„Aha“, reče gospodin Keene. „Pravi Derryjevci. Divljač iz krivolova im je milija od domaće govedine.“ Nasmije se tom starom vicu prije no što je nastavio s pričom.

„Ja sam ušao oko deset sati drugi dan nakon što su bradleyjevci svratili do Laia. Ispričao mi je cijelu priču, a onda me upitao što trebam. Bio sam svratio samo da vidim je li mi razvio posljednju rolu filma - u to je vrijeme Machen radio i s Kodakovim filmovima i fotoaparatima - ali nakon što sam dobio slike, rekao sam da bi mi dobro došlo i malo streljiva za vinčesterku. 'Ideš u lov na divljač, Norb?' upita me Lai, pružajući mi patrone.

'Mogao bih nafilati olovom nešto gamadi', rekoh i veselo se zacerekamo na to.“ Gospodin Keene se nasmije i pljesne po svojoj mršavoj nozi kao da je to najbolji vic koji je ikad čuo. Nagne se naprijed i potapše me po koljenu. „Ono što želim reći, sinko, jest da je priča stigla do svih onih do kojih je trebala. Mali gradovi, znaš kako to već ide. Kažeš li pravim ljudima, ono što treba razglasiti i bit će razglašeno... shvaćaš što želim reći? Hoćeš još jednu lizaljku?“

Uzmem još jednu utrnulim prstima.

„Od toga se deblja“, reče gospodin Keene i zasmijulji se. U tom je trenutku izgledao staro... beskrajno staro. Bifokalne su mu naočale klizile niz koščati hrbat nosa, a koža na obrazima bila odveć zategnuta i tanka da bi se naborala.

„Sutradan donesem u trgovinu svoju pušku, a Bob Tanner, koji je bio najbolji radnik od svih pomoćnika koje sam poslije njega imao, ponio je očevu sačmaricu. Tog dana oko jedanaest sati, Gregory Cole dođe po sodu bikarbonu, a kad ono, za remen mu zataknut kolt .45.

'Nemoj si time prosvirati jaja, Greg', rekoh ja.

'Došao sam zbog ovog iz šume čak iz Milforda jer me kolje mamurluk', veli Greg. 'Mislim da ću prosvirati nečija jaja prije no što zađe sunce.'

Oko pola dva, objesim na vrata malu ploču BRZO SE VRAĆAM, MOLIM VAS ZA STRPLJENJE, uzmem pušku i izađem na stražnji izlaz u Richard's Alley. Upitam Boba Tannera bi li i on pošao sa mnom, a on reče da bi on radije napisao recept za gospođu Emerson i da ćemo se vidjeti poslije. 'Ostavite mi jednog, gospodine Keene', rekao je, ali sam mu ja objasnio da mu ne mogu ništa obećati.

U Canal Streetu jedva da je bilo prometa - pješaka ili vozila. Svako malo prošao bi neki kamion za dostavu, no to je bilo gotovo sve. Vidio sam kako Jake Pinnette prelazi ulicu, noseći u svakoj ruci po pušku. Sastane se s Andyjem Crissom, pa odu do jedne od onih klupa koje su stajale tamo gdje je bio Ratni memorijal - znaš tamo gdje se Kanal spušta pod zemlju.

Petie Vanness, Al Nell i Jimmy Gordon sjedili su na stubištu zgrade suda, jeli sendviče i voće iz svojih kutija za ručak, mijenjajući se za ono što im je djelovalo ukusnije, baš kao djeca na školskom dvorištu. Svi su bili naoružani. Jimmy Gordon ponio je springfieldicu iz I svjetskog rata koja je izgledala veća od njega.

Onda ugledam dijete kako hoda prema Up-Mile Hillu - mislim da je to mogao biti Zack Denbrough, otac tvog starog kompića, onog što je postao pisac - a Kenny Borton će s prozora čitaonice Christian Sciencea: 'Mali, skloni se odavde; bit će pucnjave.' Zack je samo bacio pogled na njegovo lice i pobjegao glavom bez obzira.

Posvuda je bilo muškaraca, muškaraca s pištoljima i puškama, stajali su u vežama, sjedili na stubištima i gledali s prozora. Greg Cole je sjedio ispred susjednog ulaza sa svojom četrdesetpeticom u krilu i dvadesetak metaka poslaganih pokraj sebe poput olovnih vojnika. Brace Jagermeyer i onaj Šveđanin, Olaf Theramenius, stajali su u hladu ispod nadstrešnice Bijoua. „

Gospodin Keene pogleda u mene, kroz mene. Oči mu sad nisu bile tako bistre, već zamagljene sjećanjem, blage, kakve oči postaju samo kad se netko prisjeća najboljih trenutaka svog života - možda prvog home-runa u bejzbolu, prve pastrve koju je upecao a koja je bila vrijedna spomena, ili kad je prvi put legao sa ženom koju se nije moralo moljakati.

„Sjećam se da sam čuo vjetar, sinko“, reče on sanjivo. „Sjećam se da sam čuo vjetar i kako je ura na zgradi suda odzvonila dva sata. Bob Tanner mi priđe s leđa i bio sam tako napet da sam mu zamalo raznio glavu. Samo mi je kimnuo i prešao preko do trgovine Vannock's Dry Goods, vukući za sobom vlastitu sjenu.

Čovjek bi pomislio da će ljudi, kad dođe dva i deset a ništa se ne dogodi, pa dva i petnaest, pa dva i dvadeset, ustati i otići, zar ne? Ali nije se tako dogodilo. Ljudi su ostali na svojim mjestima. Zato - „

„Zato što ste znali da će doći, zar ne?“ upitam. „U to se uopće nije sumnjalo.“

Pogleda me ozareno poput učitelja zadovoljnog učenikovim reproduciranjem činjenica.

„Tako je!“ reče on. „Znali smo. Nitko o tome nije morao govoriti, nitko nije morao reći: 'E pa sad, pričekat ćemo dvadeset minuta, a ako se ne pojave dotad, odoh ja natrag na posao.' Svi su samo šutjeli. Oko dva i dvadeset pet tog poslijepodneva, dva automobila, jedan crveni a drugi tamnoplavi, počnu se spuštati niz Up-Mile Hill i stignu do raskrižja. Jedan od njih bio je Chevrolet a drugi LaSalle. Braća Conklin, Patrick Caudy i Marie Hauser bili su u Chevroletu. Bradleyjevi, Malloy i Kitty Donahue bili su u LaSalleu.

Krenuli su kroz raskrižje, a onda Al Bradley nagazi na LaSalleove kočnice tako naglo da Caudy zamalo nije naletio na njega. Ulica je bila odveć tiha i Bradley je to znao. On je bio životinja, a životinji ne treba puno da nanjuši opasnost kad je četiri godine progone kao lasicu u kukuruzu.

Otvorio je vrata LaSallea i nakratko stao na bočni izbojak sa strane automobila. Pogledao je oko sebe, a onda rukom Caudyju dao znak 'vraćaj se'. Caudy reče: 'Što, šefe?' Čuo sam to jasno kao dan, i to je bilo jedino što sam čuo da je netko od njih tog dana rekao. Granulo je i sunce, i tog se sjećam. Odbilo se od zrcalca. Hauserova je pudrala nos.

Tad su Lai Machen i njegov pomoćnik, Biff Marlow, istrčali iz Machenove trgovine. 'Ruke uvis, Bradley, opkoljen si!' drekne Lai i prije nego što je Bradley stigao okrenuti glavu, Lai zapuca. Najprije je promašio, ali onda smjesti metak u Bradleyjevo rame. Iz te rupe istog trenutka poteče krvca. Bradley se uhvati za vrata LaSallea i zanjiše se natrag u automobil. Ubaci u prvu brzinu i u tom trenutku svi pripucaju.

Sve je bilo gotovo za četiri, možda pet minuta, ali dok je trajalo, činilo se puno dulje.

Petie i Al i Jimmy Gordon sjedili su na stubištu suda i zasipali mecima stražnji dio Chevroleta. Vidio sam kako je Bob Tanner kleknuo i kao luđak pucao i repetirao tu svoju staru puščetinu. Jagermeyer i Theramenius pucali su u desni bok LaSallea ispod nadstrešnice kina, a Greg Cole je stajao u slivniku i držao svoj automatik objema rukama, okidajući najbrže što je mogao.

Sigurno je istodobno pucalo pedeset, šezdeset ljudi. Kad je sve bilo gotovo, Lai Machen je izvadio trideset šest metaka iz ciglenih zidova svoje trgovine. A to je bilo tri dana poslije, nakon što je gotovo svatko željan suvenira došao i perorezom si izvadio jedan. Na vrhuncu je zvučalo kao bitka na Mami. Posvuda oko Machenove trgovine prozori su se rasprskavali od puščane paljbe.

Bradley je okrenuo LaSalle polukružno, i nije bio spor, ali kad je izveo taj manevar, već je vozio na četiri probušene gume. Oba su mu prednja svjetla bila razbijena, a vjetrobrana više nije bilo. Polagana smrt Malloy i George Bradley bili su na stražnjim prozorima i pucali iz pištolja. Vidio sam kako je jedan metak pogodio Malloya visoko u vrat i razderao ga.

Malloy je opalio još dvaput, a onda klonuo kroz prozor obješenih ruku.

Caudy je pokušao okrenuti Chevrolet, ali se zaletio u Bradleyjev LaSalle. To im je bio kraj, sinko. Prednji branik Chevroleta zakvačio se za stražnji branik LaSallea i time su izgubili sve izglede za bijeg.

Joe Conklin se izvukao sa stražnjeg sjedišta i stao nasred raskrižja, s revolverom u svakoj ruci, i počeo rigati vatru iz njih. Pucao je na Jakea Pinettea i Andyja Crissa. Njih dvojica padnu s klupe na kojoj su sjedili i prizemlje se na travu, a Andy Criss počne vikati: 'Pogiboh! Pogiboh!' i tako neprekidno, premda ga nije ni okrznulo; nije nijednog od njih.

Joe Conklin je imao dovoljno vremena da isprazni oba pištolja prije no što ga je uopće okrznuo metak. Skuti kaputa mu polete u zrak, a hlače mu zatrzaju kao da ih šije neka nevidljiva švelja. Nosio je slamnati šešir i on mu odleti s glave tako da se vidjelo kako ima razdjeljak po sredini glave. Jedan je revolver stavio pod pazuho i pokušavao ponovno napuniti drugi, kad mu netko prorešeta noge i on se sruši. Poslije je Kenny Borton tvrdio da je to bilo njegovo djelo, ali to zaista nije bilo moguće odrediti. Mogao je to biti bilo tko. Conklinov brat Cal izašao je za njim čim je Joe pao, ali se srušio kao pokošen s rupom u glavi.

Izašla je i Marie Hauser. Možda se pokušavala predati, pojma nemam. Još je u desnoj ruci držala zrcalo za pudranje nosa. Vrištala je, mislim, ali je tad već bilo teško čuti. Meci su letjeli posvuda oko njih. To joj zrcalce bude izbijeno iz ruke. Tad krene natrag prema automobilu, ali uto dobije metak u kuk. Nekako se uspjela vratiti i otpuzati unutra.

Al Bradley zaturirao je LaSalle koliko je mogao i uspio ga ponovno pokrenuti. Vukao je Chevrolet neka tri metra prije nego što mu je branik otpao.

Momci ga zaspu olovom. Svi su prozori bili porazbijani. Jedan je blatobran ležao na ulici. Malloy je bio mrtav i visio kroz prozor, ali oba su Bradleyja još bila živa. George je pucao sa stražnjeg sjedišta. Njegova je ljubavnica bila mrtva pokraj njega, prosvirana oka.

Al Bradley stigne do velikog raskrižja, a onda mu se automobil propne na rubnik i tamo se zaustavi. Izvuče se iza upravljača i počne trčati niz Canal Street. Izrešetaju ga.

Patrick Caudy izađe iz Chevroleta i na trenutak se činilo da se želi predati, a onda dohvati tridesetosmicu iz skrivene futrole ispod pazuha. Opali iz nje možebit triput, pucajući nasumce, a onda mu košulja bude otpuhnuta s prsnog koša u plamenu. Klizio je niz bočnu stranu Chewja sve dok nije sjeo na bočni izbojak. Opalio je još jedanput i, koliko ja znam, bio je to jedini metak koji je nekog pogodio; odbio se od nečeg, a onda ogrebao nadlanicu Gregu Coleu. Ostavio je ožiljak kojim bi se on hvalio kad je bio pijan, sve dok ga netko - Al Neil možda - nije odveo u stranu i rekao mu da bi bilo pametno da zaveže o onome što se dogodilo Bradleyjevoj bandi.

Hauserova je izašla i ovaj put nije bilo sumnje da se želi predati - ruke je držala podignute. Možda je nitko nije namjeravao ubiti, ali je tad to već bila unakrsna vatra i ona je ušla ravno u nju.

George Bradley uspio je stići do one klupe kod Ratnog memorijala, a onda mu je netko hicem iz sačmarice pretvorio zatiljak u kašu. Srušio se mrtav, hlača punih pišaline...“

Jedva svjestan da to činim, uzmem lizaljku iz one posude.

„Nastavili su mecima zasipati taj automobil još nekoliko minuta prije no što je paljba počela jenjavati“, reče gospodin Keene. „Kad ljudima uzavri krv, ne smiruje se tako lako. Tad sam se okrenuo i ugledao šerifa Sullivana iza Nella i ostalih na stubištu suda kako remingtonkom rešeta mrtvi Chew. Nemoj da ti netko proda priču kako on nije bio tamo; Norbert Keene sjedi tu pred tobom i tvrdi da jest.

Kad je pucnjava prestala, ti automobili više uopće nisu sličili automobilima, nego hrpama starog željeza, a krhotine stakla posvuda oko njih. Čuo se samo vjetar i škripa potplata po razbijenom staklu. Tad je počelo fotografiranje. I trebaš znati još i ovo, sinko: kad počne slikanje, s pričom je svršeno.“

Gospodin Keene se zaljulja u svom stolcu, a papuče mu spokojno lupnu po podu. Zagleda se u mene.

„U Derryjevskom Newsu nema ni spomena o tome“, bilo je sve čega sam se mogao sjetiti i reći. Naslov tog dana glasio je DRŽAVNA POLICIJA I FBI POSMICALI BRADLEYJEVU BANDU U VATRENOM OKRŠAJU. S podnaslovom 'Lokalna policija pružila podršku'.

„Naravno da nema“, reče gospodin Keene, smijući se raspoloženo. „Vidio sam izdavača, Macka Laughlina, kako je osobno smjestio dva punjenja u Joea Conklina.“

„Isuse“, promrmljam.

„Je l' ti bilo dosta lizaljki, sinko?“

„Dosta“, rekoh. Obližem usne. „Gospodine Keene, kako se događaj... tolikih razmjera... mogao zataškati?“

„Nije bilo zataškavanja“, reče on, iskreno iznenađen. „Samo što nitko o tome nije puno pričao. I zaista, koga je bilo briga? Nisu tog dana poginuli predsjednik i gospođa Hoover. Kao da su pobili bijesne pse koji bi te usmrtili jednim ugrizom da im se pruži prilika.“

„Ali žene?“

„Par kurvi“, reče on ravnodušno. „Osim toga, to se dogodilo u Derryju, a ne u New Yorku ili Chicagu. Mjesto čini vijest koliko i to što se na tom mjestu dogodilo, sinko. Zato su veći naslovi kad od potresa strada dvanaest ljudi u Los Angelesu nego kad potres pobije njih tri tisuće u nekoj tamo bezbožničkoj bliskoistočnoj zemlji.“ Osim toga, to se dogodilo u Derryju.''

Čuo sam to već i prije i pretpostavljam da ću, nastavim li s ovom istragom, čuti to ponovno... i još jedanput. Kažu to kao da strpljivo govore nekoj duševno zaostaloj osobi. Kažu to onako kako bi rekli Zbog sile teže kad biste ih upitali kako to da u hodu čvrsto ostajemo na zemlji. Kažu to kao da je to prirodni zakon koji bi svaki čovjek morao razumjeti. I, naravno, najgore od svega je što jato zaista razumijem.

Imao sam još jedno pitanje za Norberta Keenea. „Jeste li tog dana, kad je počela pucnjava, vidjeli nekog nepoznatog?“

Odgovor gospodina Keenea bio je dovoljno brz da mi temperatura krvi padne za deset stupnjeva - odnosno, takav sam imao osjećaj.

„Misliš na klauna? Kako si za njega doznao, sinko?“

„Ma čuo sam od nekog“, rekoh.

„Ogledao sam se samo na trenutak. Kad je situacija došla do usijanja, gledao sam svoja posla. Samo sam se jedanput osvrnuo oko sebe i spazio ga na vrhu ulice iza onih Šveđana ispod nadstrešnice Bijoua „, reče gospodin Keene. „Nije bio u klaunovskom kostimu ili nečem sličnom. Bio je odjeven u farmerski kombinezon, a ispod toga imao je pamučnu košulju. Ali mu je lice bilo pokriveno onom bijelom masnom bojom kakvom se služe klaunovi i na tome je imao naslikan veliki crveni klaunovski osmijeh. A imao je i čuperke umjetne kose, znaš. Narančaste. Nekako smiješne.

Lai Machen nije vidio tog momka, ali Biff jest. Samo što se Biff sigurno zabunio jer mu se učinilo da ga je ugledao na jednom od prozora nekog stana na lijevoj strani, a jednom kad sam upitao Jimmyja Gordona - taj je poginuo u Pearl Harboru, znaš, potonuo sa svojim brodom, California, mislim da je bio na njemu - rekao je da je vidio tog tipa iza Ratnog memorijala.“

Gospodin Keene zavrti glavom, smješkajući se. „Smiješno kakvi ljudi postanu za vrijeme takvog nečeg, a još je smješnije čega se sjećaju kad se sve svrši. Možeš čuti šesnaest različitih priča, a ni dvije se ne poklopaju. Na primjer, puška koju je nosio taj klaun - „

„Puška?“ upitam. „I on je pucao?“

„Aha“, reče gospodin Keene. „Samo sam ga okrznuo pogledom, no učinilo mi se da drži vinčesterku repetirku i tek sam poslije shvatio da sam jamačno to pomislio zato što sam je imao i ja. Biffu Marlowu se učinilo da je to bila remingtonka zato što ju je imao on. A kad sam upitao Jimmyja, rekao je da je tip pucao iz stare springfieldice, iste kao što je bila njegova. Smiješno, ha?“

„Smiješno“, uspijem protisnuti kroza zube. „Gospodine Keene, zar se nitko od vas nije upitao kog vraga tamo u tom trenutku radi jedan klaun, pogotovo u farmerskom kombinezonu?“

„Naravno“, reče gospodin Keene. „Nije to bilo nešto jako važno, shvaćaš, ali pitali smo se. Većinom bismo zaključili da je to bio netko tko je htio sudjelovati u zabavi, ali koji nije želio da ga prepoznaju. Možda član Gradske skupštine. Možda Horst Mueller, ili čak Trace Naugler, koji je u to doba bio gradonačelnik. Ili je to mogao biti neki ugledni čovjek koji nije želio da ga prepoznaju. Liječnik ili odvjetnik. Ne bih prepoznao ni rođenog brata u takvoj maski.“

Lagano se nasmijao i ja ga upitam što je smiješno.

„A postoji i mogućnost da je to bio pravi klaun“, reče on. „Dvadesetih i tridesetih godina okružni lunapark iz Esryja dolazio bi puno ranije nego danas, i tjedan dana prije nego što je Bradleyjevoj bandi došao kraj, bio je postavljen i radio punom parom. U tom je lunaparku bilo i klaunova. Možda je jedan od njih čuo da spremamo vlastiti mali karneval pa se dovezao u želji da i on sudjeluje.“ Nasmiješio mi se, suho.

„Mislim da sam iscrpio ovu temu,“ reče on, „ali ću ti reći još jednu stvar, budući da se čini da si jako zainteresiran i tako pažljivo slušaš. Nešto što je Biff Marlow rekao petnaestak godina kasnije, nakon što smo popili nekoliko piva u Pilot'su, u Bangoru. Rekao je to iz čista mira. Rekao je da se klaun naginjao kroz prozor tako jako da Biff nije mogao povjerovati da nije ispao. Nisu mu van virili samo glava, ramena i ruke; Biff reče da je virio van do koljena i visio tako u zraku, pucajući na automobile kojima su se Bradleyjevi dovezli, s tim velikim crvenim smiješkom na licu. 'Bio je i nakićen poput bundeve za Noć vještica koja se nasmrt prestrašila', tako se Biff izrazio.“

„Kao da je lebdio“, rekoh ja.

„Aha“, složi se gospodin Keene. „I Biff reče da je bilo još nešto, nešto što ga je uznemirivalo tjednima poslije toga. Jedna od onih stvari koja ti je na vrh jezika, ali nikako da ti se s njega odlijepi, ili kao nešto što ti sleti na kožu, recimo komarac ili mušica. Rekao je da se najzad sjetio što je to bilo jedne noći kad je morao ustati i olakšati se. Stajao je tako i piškio u školjku, ne misleći ni o čemu određenom, kad mu odjednom padne na pamet da je pucnjava počela u dva i dvadeset pet i da je sunce sjalo, ali da taj klaun uopće nije bacao sjenu. Ama baš nikakvu.“

ČETVRTI DIO

SRPANJ 1958.

Vi letargični, što čekate na mene,

čekate na vatru a ja, 

sluga, na vas, potresen vašom ljepotom.

Potresen.

William Carlos Williams, Paterson

„Dakle, rodih se u rođendanskom odijelcu.

Liječnik me pljesne po guzi. Reče: 'Bit ćeš poseban Ti slatki mali buci buc.'„

Sidney Simien, „Moj buci buc“

TRINAESTO POGLAVLJE

Sudnjedanska bitka kamenjem

1

BILL STIŽE PRVI. SJEDA NA JEDNU OD STOLICA S PREKLOPNIM NASLONOM ODMAH pokraj vrata čitaonice i promatra kako Mike poslužuje posljednjih nekoliko posjetitelja knjižnice te večeri - staru gospođu s pregršt džepnih izdanja gotskih romana, čovjeka s golemom povijesnom knjigom o Građanskom ratu, i mršavog mladića koji čeka da posudi roman s naljepnicom za sedmodnevnu posudbu u gornjem desnom uglu plastičnih korica. Bili bez ikakva iznenađenja ili osjećaja sretne koincidencije primijeti da je posrijedi njegov najnoviji roman. Osjeća da ga više ništa ne može iznenaditi, a da je koincidencija samo stvarnost u koju netko uvjeri sebe sama, a za koju se ispostavi da je ipak bila samo san.

Lijepa djevojka, čija je škotska suknja učvršćena velikom zlatnom zihericom (Isuse, godinama nisam vidio takvu, pomisli Bili, zar se vraćaju u modu?), šopa kovanicama uređaj za fotokopiranje i kopira separat, jednim okom na velikoj uri s klatnom iza pulta. Zvuci koji se čuju su mekani i ugodni zvuci knjižnice: prigušeno škripanje potplata i potpetica na crveno-crnom linoleumu; postojani otkucaji sata s kojeg kapaju suhe sekunde; mačje predenje fotokopirnog aparata.

Mladić uzima svoj primjerak romana Williama Denbrougha i odlazi do djevojke kod fotokopirke baš kad je ona završila s kopiranjem i počne joj slagati stranice.

„Možeš taj separat ostaviti na pultu, Mary'', kaže Mike. ''Ja ću ga spremiti.“

Ona ga zabljesne zahvalnim osmijehom. „Hvala, gospodine Hanlone. „

„Laku noć. Laku noć, Billy. Vas dvoje da ste otišli ravno kući.“

„Babaroga će vas srediti ako se... ne... pripazite!“ Billy, onaj mršavi mladić, zapoje i zaštitnički zagrli djevojku oko vitkog struka.

„Pa, ne bih rekao da bi njoj trebao ovako ružan par kao što ste vas dvoje, „ kaže Mike, „ali se svejedno pripazite.“

„Hoćemo, gospodine Hanlone“, odgovori Mary sasvim ozbiljno i lagano udari dječaka po ramenu. „Hajde, rugobo“, kaže ona i zahihoće. Kad je to učinila, preobrazila se iz prilično umjereno poželjne učenice trećeg razreda srednje škole u ne baš neženstvenu jedanaestogodišnju ždrebicu, kakva je bila Beverly Marsh... i dok oni prolaze pokraj njega, Bili bude potresen njezinom ljepotom... i osjeti strah; želi prići dječaku i ozbiljno mu reći da se mora vraćati kući po dobro osvijetljenim ulicama i da se ne osvrće ako začuje nečiji glas. Gospodine, ne može se biti dovoljno oprezan na skejtbordu, kaže fantomski glas u njegovoj glavi, i Bili se nasmiješi sjetnim osmijehom odrasla čovjeka.

Gleda kako dječak otvara vrata svojoj djevojci. Oni izađu u predvorje, primaknu se jedno drugom, i Bili bi se okladio u honorare od knjige koju dječak po imenu Billy drži ispod pazuha da je dječak ukrao poljubac prije no što je djevojci otvorio ulazna vrata. Bio bi lud da nisi, Billy čovječe, pomisli on. A sad je otprati do kuće. Za Boga miloga, otprati je do kuće!

Mike vikne: „Evo me odmah, Veliki Bille. Samo da ovo provedem.“

Bili kima glavom i prebaci nogu preko noge. Papirnata vrećica u njegovu krilu malo zapucketa. Unutra je pola litre viskija i on pomisli kako nikad u životu nije toliko želio piće kao sad. Mike će nabaviti vodu, ako ne i led - a s obzirom na to kako se sad osjeća, bit će dovoljno vrlo malo vode.

Sjeti se Srebrenka, naslonjena na zid Mikeove garaže u Palmer Laneu. A od toga, njegove misli sasvim prirodno skrenu do dana kad su se sastali u Jalovini - svi osim Mikea - i kad je svatko ponovno ispričao svoju priču: gubavci ispod trijema, mumije koje hodaju po ledu, krv iz slivnika i mrtvi dječaci u vodotornju kao i oživjele fotografije i vukodlaci koji ganjaju male dječake niz puste ulice.

Sad se sjeća da su dan uoči Dana nezavisnosti, četvrtog srpnja, zašli dublje u Jalovinu. U gradu je bilo vruće, ali u hladu guštika na istočnoj obali Kenduskeaga bilo je svježe. Sjeća se kako je u blizini jedan od onih betonskih cilindara pjevušio sam za sebe, onako kako je maloprije fotokopirka pjevušila onoj lijepoj srednjoškolki. Bili se sjeća toga, te kako su ga ostali pogledali kad su sve priče bile ispripovijedane.

Željeli su da im kaže što dalje da rade, kako da nastave, a on jednostavno nije znao. To ga je neznanje ispunilo nekom vrstom očajanja.

Dok sad gleda u Mikeovu sjenu kako se pomalja golema na zidu čitaonice obloženom tamnim drvom, odjednom ga preplavi potpuna sigurnost: tad nije znao što da im odgovori zato što nisu bili kompletni kad su se sastali tog poslijepodneva 3. srpnja. Redovi su im se popunili poslije, u napuštenoj šljunčari iza odlagališta otpada, odakle se iz Jalovine moglo lako popeti na obje strane - ili u Kansas Street ili u Merrit Street. Zapravo, otprilike ondje gdje je sad nadvožnjak međudržavne autoceste. Šljunčara je bila bezimena; bila je stara, a stjenke su joj se krunile, zarasle u korov i grmlje. Tamo je još bilo dovoljno streljiva - i više nego dovoljno za sudnjedansku bitku kamenjem.

Ali prije toga, na obali Kenduskeaga, nije bio siguran što da im kaže - što su oni željeli da on kaže? Što je on želio reći? Sjeća se kako je gledao od lica do lica - Ben, Bev, Eddie, Stan, Richie. I sjeća se glazbe, Little Richard. „Umpabumpa-umpa-ump... „

Glazba. Tiha. I strelice svjetlosti u njegovim očima. Sjeća se tih strelica svjetlosti jer je

2

RICHTE OBJESIO TRANZISTOR O NAJNIŽU GRANU STABLA NA KOJE SE NASLONIO. Premda su bili u hladu, sunce se odbijalo od površine Kenduskeaga, na kromiranu oplatu radija, a odatle Billu u oči.

„S-s-skini to, R-R-Richie“, reče Bili. „O-o-oslijepit će m-m-me.“

„Naravno, Veliki Bille“, reče Richie smjesta, bez ikakva pametovanja, i skine radio s grane. I isključio ga je, no Bili poželi dato nije učinio; od toga je tišina, remećena samo zapljuskivanjem vode i neodređenim brujanjem crpki, djelovala jako glasno. Njihove su oči bile uprte u njega i on im poželi reći da gledaju nekamo drugamo, što misle da je on, nakaza? Ali naravno, nije to mogao učiniti, zato što su oni čekali samo da im kaže što sad da čine.

Došli su do strašne spoznaje i on im je bio potreban da im kaže što s njom da učine. Zašto ja? došlo mu je da drekne na njih, ali naravno, znao je razlog. Bilo je to zato što je on, sviđalo se to njemu ili ne, bio predodređen za taj položaj. Zato što je on bio čovjek od ideja, zato što mu je Ono, što god da je bilo, odnijelo brata, ali najviše zato što je, na neki tajanstveni način koji nikad neće sasvim shvatiti, postao Veliki Bili.

Pogleda u Beverly i brzo svrne pogled s izraza smirena povjerenja u njezinim očima. Kad bi gledao u Beverly, osjetio bi nešto čudno u želucu. Nekakvo treperenje.

„Ne m-m-možemo otići na p-p-policiju“, reče on naposljetku. Glas mu je u vlastitim ušima zvučao grubo, odveć glasno. „Ne m-m-možemo otići ni r-r-roditeljima. Osim -“ Pun nade pogleda u Richieja. ''Što j-j-je s tvojim m-m-mamom i t-t-tatom, četverooki? Oni d-d-djeluju prilično n-n-normalno.“

„Dobri moj čovječe,“ reče Richie Glasom batlera Zbogomera, „očito nimalo ne shvaćaš kakvi su moji mater i pater. Oni - „

„Govori američki, Richie“, reče Eddie sa svog mjesta pokraj Bena. Sjedio je pokraj Bena zato što je Ben pravio dovoljno hlada da Eddie u njemu sjedi. Lice mu je djelovalo sitno, zgrčeno i zabrinuto - lice starca. Aspirator mu je bio u desnoj ruci.

„Starci bi pomislili da sam spreman za Juniper Hill“, reče Richie. Danas je nosio stare naočale. Jučer mu je prijatelj Henryja Bowersa po imenu Gard Jagermayer prišao s leđa dok je Richie izlazio iz slastičarnice s kometom pistacije. „Loviš!“ vrisnuo je taj Jagermayer, koji je od Richieja bio teži dvadesetak kilograma i tresnuo ga po leđima spojenim rukama. Richie je odletio u slivnik, ostao bez naočala i sladoleda. Lijevo staklo naočala mu se razbilo, a majka se zbog toga razbjesnjela, nimalo ne vjerujući Richiejevu objašnjenju.

„Znam samo da mi je dosta zafrkancije“, rekla je ona. „Richie, zar misliš da negdje postoji nekakvo stablo na kojem rastu naočale pa možemo samo ubrati nove čim ti razbiješ stare?“

„Ali mama, taj me klinac gurnuo, prišao mi s leđa, veliki dečko, i gurnuo me -“ Richie je tad već bio na rubu suza. Taj neuspjeli pokušaj da objasni majci bolio ga je puno jače nego to što ga je Gard Jagermayer, tip toliko glup da se čak nisu mučili slati ga na popravni, svom snagom gurnuo u slivnik.

„Ne želim više čuti ni riječ o tome“, odrezala je Maggie Tozier. „Ali sljedeći put kad ugledaš oca kako dolazi kući iscrpljen poslije tri uzastopne noćne smjene, razmisli malo Richie. Razmisli.“

„Ali mama -“

„Ni riječi više, rekla sam.“ Glas joj je bio trpak i bespogovoran - još i gore, bio je na rubu suza. Tad majka ode iz sobe, a potom televizor proradi odveć glasno. Richie ostane sjediti sam i bijedan za kuhinjskim stolom.

To sjećanje natjera Richieja da ponovno odmahne glavom. „Moji su starci okej, ali nikad ne bi povjerovali u nešto takvo.“

„A d-d-druga d-d-djeca?“

Oni se osvrnu oko sebe, sjetit će se Bili poslije mnogo godina, kao da traže nekoga tko nije tamo.

„Tko?“ s nevjericom upita Stan. „Ne mogu se sjetiti nikoga drugog u kog imam povjerenja.“

„S-s-svejedno...“ reče Bili zabrinuto i među njima zavlada kratak tajac dok je Bili smišljao što da kaže.

3

DA STE GA PITALI, BEN BI VAM REKAO DA HENRY BOWERS MRZI NJEGA VIŠE OD svih ostalih iz Kluba gubitnika zbog onog što se dogodilo onog dana kad su on i Henry aterirali u Jalovinu iz Kansas Streeta, pa zbog onog što se dogodilo onog dana kad su on, Richie i Beverly pobjegli iz kina Aladdin, ali ponajviše zbog toga što je on, ne dopustivši Henryju da prepisuje za vrijeme ispita, bio uzrokom toga da je Henry upućen na popravni, čime je navukao gnjev svog oca, po općem mišljenju ludog Butcha Bowersa.

Da ste ga pitali, Richie Tozier bi vam rekao da Henry njega mrzi više od svih ostalih, zbog onog dana kad je nadmudrio Henryja i njegova dva mušketira u robnoj kući.

Stan Uris bi vam rekao da Henry najviše mrzi njega zato što je Židov (kad je Stan bio u trećem razredu a Henry u petom, Henry je jednom prilikom Stanu trljao lice snijegom sve dok nije počelo krvariti, a Stan histerično vrištati od bola i straha).

Bili Denbrough je bio uvjeren da Henry najviše mrzi njega zato što je mršav, jer muca, i zato što se voli lijepo odijevati („G-g-gle u-u-usranog P-P-PEDERA!“ viknuo je Henry kad je u travnju njihova škola organizirala Dan profesionalne orijentacije, a Bili se pojavio u kravati; prije isteka dana, kravata je bila strgnuta i bačena na drvo negdje nasred Charter Streeta).

On jest mrzio svu četvoricu, ali dječak koji je u Derryju bio broj jedan na Henryjevoj osobnoj hit-listi mržnje tog 3. srpnja uopće nije bio član Kluba gubitnika; bio je to crnac po imenu Michael Hanlon, koji je živio pola kilometra dalje od slijepog crijeva kakvo je bila farma Bowersovih.

Henryjev otac, koji je zaista bio lud onoliko koliko se pričalo, bio je Oscar „Butch“ Bowers. Butch Bowers povezivao je svoje materijalno, tjelesno i duševno propadanje s Obitelji Hanlon općenito, a s Mikeovim ocem posebno. Will Hanlon, rado je on govorio svojim malobrojnim prijateljima i sinu, sredio je da ga se strpa u Okružni zatvor kad su svi njegovi - Hanlonovi - pilići pocrkali.

„Da bi dobio lovu od osiguranja, nego što“, rekao bi Butch, zvjerajući u slušateljstvo opakom „prekini me ako smiješ“ borbenošću kapetana Billyja Bonesa u Admiralu Benbowu. „Nagovorio je neke svoje prijatelje da lažu za njega, i zato sam ja moro prodat svog Mercuryja.“

„Ko je lago za njega, tata?“ Henry je upitao kad mu je bilo osam godina, goreći od ljute nepravde nanijete njegovu ocu. Zarekao se da će kad naraste pronaći te lašce, namazati ih medom a onda ostaviti zavezane na mravinjaku, kao u nekim vesternima koje su subotom poslije podne prikazivali u kinu Bijou.

A budući da mu je sin bio neumoran slušatelj (premda bi Butch, da ga je netko pitao, ustvrdio da tako i mora biti), Bowers stariji punio je sinu uši litanijom mržnje i pehova. Objasnio je sinu da, premda su svi crnje glupi, neki među njima su i lukavci - a duboko u duši svi mrze bijelce i usto žele zaorati neku bjelkinju.

Možda uopće nije posrijedi novac od osiguranja, rekao je Butch; možda je Hanlon odlučio okriviti njega za mrtve piliće zato što Butch ima tezgu s poljoprivrednim proizvodima malo dalje od Hanlona. Bez obzira na razlog, on je to učinio, i to je nedvojbeno koliko i činjenica da se govno lijepi za deku. Učinio je to, a onda u gradu našao gomilu bjelačkih nježnih dušica da ga podrže lažima i zaprijete Butchu državnim zatvorom ukoliko ne isplati crnju.

„Zašto da ne?“ pitao bi Butch svog zanijemjelog sina razrogačenih očiju i prljava vrata. „Zašto da ne? Ja sam samo običan čovjek koji se za ovu zemlju borio protiv Japanaca. Bilo je puno ljudi poput nas, ali je on bio jedini crnjo u okrugu.“

Nakon incidenta s pilićima slijedili su nesretni incidenti jedan za drugim - njegovu traktom marke Deere pukla je osovina; njegova dobra drljača slomila se na sjevernoj njivi; dobio je čir na vratu koji se inficirao pa ga se moralo čistiti, a potom se iznova inficirao pa se morao odstraniti kirurškim putem; crnjo se počeo služiti svojim na prevaru dobivenim novcem da ide ispod Butchovih cijena pa su izgubili mušterije.

U Henryjevim ušima bila je to neprekinuta litanija: crnjo, crnjo i crnjo. Za sve je bio kriv crnjo. Crnjo je imao lijepu bijelu kuću na kat i peć na naftu dok je Butch sa ženom i sinom živio u nečem što je jedva bilo bolje od straćare načinjene od katranom premazanog papira. Kad Butch nije mogao zaraditi dovoljno novca od zemljoradnje pa je morao neko vrijeme raditi u šumi, i zato je crnjo bio kriv. Kad im je 1956. presušio bunar, i za to je bio kriv crnjo.

Kasnije te iste godine Henry, kojem je tad bilo deset godina, počne hraniti Mikeova psa, Gospodina Chipsa, starim kostima iz variva i vrećicama ploški krumpira. Došlo je do toga da bi na Henryjev poziv Gospodin Chips mahao repom i dolazio trkom. Kad se pas naviknuo na Henryja i Henryjeve poslastice, Henry ga jednog dana nahrani s pola kilograma hamburgera začinjena otrovom za insekte. Insekticid je našao u dvorišnoj šupi; tri je tjedna štedio da bi kupio meso u supermarketu u Costellovoj.

Gospodin Chips pojede pola mesa a onda prestane. „Hajde samo, pojedi do kraja, crnačka džukelo“, rekao je Henry. Gospodin Chips zamaše repom. Budući da mu se Henry tako obraćao od samog početka, bio je uvjeren da mu je to drugo ime. Kad su nastupili bolovi, Henryje izvadio komad užeta za sušenje rublja i svezao Gospodina Chipsa za brezu kako ne bi mogao pobjeći kući. Onda je sjeo na plosnati, suncem ugrijani kamen, podbočio bradu dlanovima i promatrao psa kako umire. Potrajalo je prilično dugo, ali je Henry smatrao to korisno utrošenim vremenom. Naposljetku se Gospodin Chips počeo grčiti a tanka zelena pjena procurila mu je između čeljusti.

„Kako ti se to sviđa, crnačka džukelo?“ upita ga Henry. Pas zakoluta umirućim očima na zvuk Henryjeva glasa i pokuša mahnuti repom. „Je li ti se svidio ručak, ti džukcu usrani?“

Kad je pas uginuo, Henry skine ono uže, ode kući, i reče ocu što je učinio. Oscar Bowers je u to vrijeme bio već silno lud; godinu dana potom žena će ga ostaviti nakon što će je gotovo nasmrt pretući. Henry se jednako tako bojao oca i ponekad ga strašno mrzio, ali ga je i volio. A tog poslijepodneva, nakon što mu je sve ispričao, osjetio je da je najzad otkrio ključ očeve naklonosti, budući da ga je otac potapšao po leđima (tako jako da se Henry gotovo opružio), odveo u dnevnu sobu i dao mu pivo. Bilo je to prvo pivo koje je Henry u životu popio, i ostatak svog života povezivat će taj okus s pozitivnim emocijama: pobjedom i ljubavlju.

„Nazdravimo dobro obavljenu poslu“, rekao je Henryjev ludi otac. Kucnuli su se svojim smeđim bocama i ispili ih naiskap. Koliko je Henry znao, crnje nikad nisu otkrile tko im je ubio psa, ali je pretpostavljao da sumnjaju. Nadao se da je tako.

Ostali iz Kluba gubitnika poznavali su Mikea iz viđenja - u gradu u kojem je on bio jedino crnačko dijete, bilo bi čudno da nisu - ali je to bilo sve, zato što Mike nije išao u njihovu osnovnu školu. Njegova je majka bila pobožna baptistkinja, pa su Mikea zbog toga poslali u župnu školu u Neiboltovoj. Između zemljopisa, čitanja i računanja, imao je satove iz Biblije, pouke o temama kao što su „Značenje Deset zapovijedi u današnjem bezbožnom svijetu“, i debatne grupe o tome kako se nositi sa svakodnevnim moralnim problemima (na primjer, ako vidiš prijatelja kako krade u trgovini, ili čuješ učitelja kako spominje ime Boga uzalud).

Mike je smatrao da je župna škola u redu. Povremeno je sumnjao, nejasno, da propušta nešto - možda širu komunikaciju s djecom svog uzrasta - ali je bio voljan pričekati do srednje škole da bi do tog došlo. Ta ga je mogućnost činila malo nervoznim s obzirom na to da je bio smeđe puti ali, koliko je Mike primjećivao, s njegovom se majkom i ocem u gradu dobro postupalo i Mike je vjerovao da će se i prema njemu ljubazno odnositi bude li se on jednako tako odnosio prema drugima. Iznimka od tog pravila bio je, naravno, Henry Bowers.

Premda je pokušavao to što manje pokazivati, Mike je bio u stalnom strahu od Henryja.

Godine 1958. Mike je bio vitak i dobro građen, viši od Stana Urisa ali ne i od Billa Denbrougha. Bio je brz i okretan, i to ga je nekoliko puta spasilo od Henryjevih batina. I, naravno, pohađao je drugu školu. Zbog toga, a i zbog razlike u godinama, putovi su im se rijetko kad ukrštali. Mike se silno trudio da tako i ostane. Pa je ironija bila u sljedećem: premda je Henry Mikea Hanlona mrzio više od bilo kojeg djeteta u Derryju, Mike je to najmanje osjetio na svojoj koži.

Oh, dobio je i on svoju porciju. Proljeće nakon što je otrovao Mikeova psa, Henry je iskočio iz grmlja jednog dana dok je Mike išao u grad u knjižnicu. Bilo je to potkraj ožujka, dovoljno toplo za vožnju biciklom, ali u to doba Witchamova je bila asfaltirana samo do farme Bowersovih, što je značilo da se dalje pretvarala u žitku kaljugu - a to za bicikle nije bilo dobro.

„Zdravo, crnjo“, rekao je Henry izronivši iz grmlja, cereći se.

Mike ustukne, zvjerajući oprezno lijevo-desno, tražeći način da pobjegne. Znao je da bi umaknuo Henryju kad bi ga uspio zaobići. Henry je bio krupan, Henry je bio jak, ali je Henry bio i spor.

„Napravit ću si lutku od smole“, reče Henry, prilazeći manjem dječaku. „Nisi dovoljno cm, ali ću to ispraviti.“

Mike skrene pogled ulijevo i trzne tijelom na tu stranu. Henry zagrize mamac i jurne na tu stranu - no odveć brzo i odveć daleko da bi se povukao natrag. Promijenivši smjer divnom, urođenom brzinom, Mike skrene desno (u drugom razredu srednje škole postat će ofenzivni igrač prve postave nogometne momčadi, a u postavljanju novog školskog rekorda svih vremena spriječit će ga slomljena noga usred sezone kad je bio maturant). Lako bi prošao pokraj Henryja da nije bilo blata. Bilo je žitko i Mike se oklizne i padne na koljena. Prije no što je uspio ustati, Henry je već bio na njemu.

„Crnjocrnjocrnjocrnjo!“ vikao je Henry u nekoj vrsti vjerskog zanosa dok je okretao Mikea. Blato se zavuklo Mikeu ispod košulje i u hlače. Osjeti kako mu šljapka u cipelama. Ali je počeo plakati tek kad mu je Henry razmazao blato po licu, začepivši mu obje nosnice.

„Sad si cm!“ klikne Henry veselo, utrljavajući blato u Mikeovu kosu. „Sad si STVAAARNO cm!“ Rastrga Mikeovu popelinsku jaknu i majicu ispod nje i pljasne mu oblog blata preko pupka. „Sad si crn kao ponoć u RUDARSKOM OKNU!“ vrisnuo je Henry pobjedonosno i nabio Mikeu u oba uha blatne čepove. Onda ustane i odmakne se, zakvači blatnjave ruke za remen i drekne: „Ja sam ti ubio psa, crnčiću!“ Ali Mike to nije čuo od blata u ušima i prestravljenih jecaja.

Henry šutne posljednji ljepljivi grumen blata na Mikea, a onda se okrene i ode kući ne osvrnuvši se. Nekoliko trenutaka poslije toga, Mike ustane i učini isto, i dalje plačući.

Njegova je majka, naravno, pobješnjela; htjela je da Will Hanlon nazove šefa Bortona i natjera ga da ode do Bowersovih prije zalaska sunca. „I prije je već progonio Mikeyja“, čuo je Mike kako ona govori. Sjedio je u kadi, a roditelji su bili u kuhinji. Ovo mu je bila druga voda; prva je pocrnjela gotovo istog trenutka kad je ušao i sjeo u nju. U svom bijesu, njegova je majka prešla na teški teksaški patois⁶⁰ koji je Mike jedva razumio. „Wille Hanlone, da si mu poslao zakon za vrat! I psu i štenetu! Da si ih zakonom, me čuješ?“

Will je čuo, ali nije učinio što je supruga tražila od njega. Naposljetku, kad se smirila (dotad je pala noć, a Mike već dva sata spavao), on je podsjeti na neke životne istine. Šef Borton nije šerif Sullivan. Da je Borton bio šerif kad se dogodio onaj incident s potrovanim pilićima, Will nikad ne bi dobio dvije stotine dolara i morao bi se zadovoljiti takvim stanjem stvari. Neki će te ljudi podržati, a neki neće; Borton je bio od ovih potonjih. On je, zapravo, bio beskičmenjak.

„Da, Mike je i prije imao problema s tim djetetom“, rekao je on Jessici. „Ali ne često, zato što je oprezan kad je riječ o Henryju Bowersu. Ovo će ga naučiti da bude još oprezniji.“

„Hoćeš reći da ćeš pustiti da to tek tako prođe?“

„Pretpostavljam da je Bowers svom sinu napričao svakojakih priča o svojim odnosima sa mnom“, rekao je Will, „i njegov nas sin mrzi sve troje i zbog toga, ali i zato što mu je otac rekao da ljudi moraju mrziti crnje. Sve se svodi na to. A ja ne mogu promijeniti činjenicu da je naš sin crnac, kao što ti ne mogu reći ni da će Henry Bowers biti posljednji koji će ga proganjati zato što mu je koža smeđe boje. Morat će se nositi s tim do kraja života, kao što sam se i ja nosio, i kao što si se i ti nosila s tim. Ma čak i u onoj vjerskoj školi koju si zapela da je pohađa, učiteljica im je rekla da crnci nisu dobri kao bijelci jer je Nojin sin Hem gledao svog oca kad je bio pijan i gol, dok su druga dva Nojina sina svrnula pogled. Zbog tog su Hemovi sinovi, rekla je, osuđeni da dovijeka budu drvosječe i vodonoše. A Mikey je rekao da je gledala u njega dok im je pričala tu priču.“

Jessica pogleda u muža, nijema i očajna. Kanu joj dvije suze, po jedna iz svakog oka, i kliznu polako niz njezino lice. „Zar ne postoji način da se od tog pobjegne?“

Njegov je odgovor bio blag ali neumoljiv; bilo je to vrijeme kad su žene vjerovale svojim muževima i Jessica nije imala nikakva razloga posumnjati u svog Willa.

„Ne. Ne može se pobjeći od riječi crnjo, ne sada, ne u svijetu u kojem nam je određeno da živimo, ti i ja. Farmeri-crnje iz Mainea su svejedno crnje. Pomislim, s vremena na vrijeme, da je razlog zbog kojeg sam se vratio u Derry taj što nema boljeg mjesta da se to ne zaboravi. Ali, porazgovarat ću sa sinom.“ Sljedećeg dana on pozove Mikea iz hambara. Will sjedne na jaram drljače i lupne po mjestu pokraj sebe. Mike sjedne.

„Moraš se kloniti tog Henryja Bowersa“, reče on. Mike kimne glavom.

„Njegov je otac lud.“

Mike ponovno kimne glavom. Tako se pričalo i po gradu. A onih nekoliko prigoda kad je vidio gospodina Bowersa učvrstilo je taj dojam.

„Ne mislim samo malo lud“, reče Will pripaljujući rukom smotanu cigaretu i gledajući u svog sina. „On je na tri koraka od žute kuće. Vratio se takav iz rata.“

„Mislim da je i Henry lud“, reče Mike. Glas mu je bio tih ali čvrst i to okrijepi Willa... premda čak ni on, i nakon burnog života koji je uključivao i zgodu kad je zamalo živ izgorio u montažnoj ilegalnoj točionici alkohola po imenu Black Spot, nije mogao povjerovati da bi dijete poput Henryja moglo biti ludo.

„Pa, on je samo previše slušao svog oca, a to je sasvim prirodno“, reče Will. No u ovome je njegov sin bio bliže istini. Henry Bowers je, bilo zbog stalnog druženja s ocem, bilo zbog nečeg drugog - nečeg u sebi - zaista polako, ali sigurno, gubio razum.

„Ne želim da ti bježanje postane životni poziv,“ reče mu otac, „ali budući da si crnac, morat ćeš puno toga otrpjeti. Shvaćaš što ti želim reći?“

„Da, tata“, reče Mike, prisjetivši se Boba Gautiera iz škole, koji je Mikeu pokušao objasniti kako „crnjo“ sigurno nije prosta riječ jer se njegov otac stalno njome služi. Zapravo, usrdno je Bob rekao Mikeu, to je lijepa riječ. Kad je neki boksač u emisiji Boks petkom dobio teške batine i uspio ostati na nogama, njegov je tata rekao: „Glava mu je tvrda kao u crnje“, a kad se netko silno trudi na poslu (u slučaju gospodina Gautiera posao je bio Star Beef), njegov tata kaže: „Taj radi ko crnjo“.

„A moj tata nije ništa manje vjernik od tvog“, završio je Bob. Gledajući bijelo, ozbiljno i nesretno lice Boba Gautiera, okruženo šugavim krznom kapuljače naslijeđenog skafandera, Mike nije osjetio bijes, već strašnu tugu zbog koje mu se plakalo. Vidio je na Bobovu licu iskrenost i dobru namjeru, ali ono što je osjetio bile su usamljenost i udaljenost, te velika pustoš između njega i tog drugog dječaka.

„Vidim da znaš što želim reći“, reče Will i promrsi sinu kosu. „A sve se svodi na to da moraš paziti kad ćeš reći sad je dosta. Moraš se upitati je li Henry Bowers vrijedan truda. I je li?“

„Nije“, reče Mike. „Nije. Mislim da nije.“ Proći će još neko vrijeme prije no što će promijeniti mišljenje: točnije, 3. srpnja 1958. godine.

4

DOK SU HENRY BOWERS, VICTOR CRISS, BELCH HUGGINS, PETER GORDON I poluretardirani srednjoškolac po imenu Steve Sadler (poznat po nadimku Los, po liku iz stripa o Archieju) ganjali zadihanog Mikea Hanlona preko ranžirnog kolodvora prema Jalovini, kilometar dalje Bili i ostatak Kluba gubitnika još su sjedili na obali Kenduskeaga, duboko zamišljeni nad problemom svojih noćnih mora.

„Mislim da z-z-znam g-g-gdje je O-O-Ono“, reče Bili naposljetku i razbije tišinu.

„U kanalizaciji“, reče Stan, a oni svi poskoče zbog iznenadnog, hripavog krkljavog zvuka.

Eddie se nasmiješi poput krivca i spusti aspirator natrag u krilo.

Bili kimne glavom. „R-r-raspitao sam se k-k-kod oca o k-k-kanalizaciji neku v-v-večer.“

„Cijelo je ovo područje bilo močvara“, rekao je Zack svom sinu, „i gradski su oci uspjeli smjestiti ono što je danas središte grada u njezin najgori dio. Dio Kanala koji prolazi ispod Centera i Main Streeta i izlazi u parku Bassey nije zapravo ništa drugo do odvod kojim usput teče i Kenduskeag. Većim dijelom godine ti su odvodi gotovo prazni, ali su važni kad naiđu proljetne bujice ili u vrijeme poplava...“ Tu je pošutio, vjerojatno pomislivši kako je jesenas za poplave izgubio mlađeg sina. „...zbog crpki“, završi on.

„C-c-crpki?“ upitao je Bili, okrenuvši malo glavu, gotovo nesvjesno. Kad bi zamuckivao na afrikatama, s usana bi mu poletjela pljuvačka.

„Odvodnih crpki“, rekao je njegov otac. „One su smještene u Jalovini. Betonski rukavci koji vire otprilike metar iz zemlje -“

„B-B-Ben H-H-Hanscom ih zove M-M-Morločke rupe“, reče Bili veselo se nasmiješivši.

Zack mu uzvrati smiješkom... no bila je to samo sjena njegova nekadašnjeg osmijeha. Bili su u Zackovoj radionici, gdje je Zack izrađivao drvene klinove za stolce bez nekog posebnog interesa. „Zapravo su to crpke za septičke jame, i ništa više od toga, sinko“, reče on. „Postavljene su u cilindre duboke tri metra i crpu otpadnu vodu i bujice kad se nagib tla malo poravna ili poveća. To su stari uređaji i grad bi trebao nabaviti nove, ali Skupština uvijek navodi besparicu kad to pitanje dođe na dnevni red sastanka na kojem se izglasava gradski proračun. Da mi je četvrt dolara za svaki put kad sam bio dolje, do koljena u govnima, i prespajao žice u jednom od tih starih motora... ali Bille, nije ti potrebno o tome slušati. Zašto ne odeš gledati televiziju? Mislim da se večeras da je Sugarfoot.“

„Z-ž-želim o tome slušati“, reče Bili i to ne samo zato što je došao do zaključka da negdje ispod Derryja postoji nešto užasno.

„Zašto želiš slušati o hrpi kanalizacijskih crpki?“ upita Zack.

„Š-š-školski sastav“, reče Bili kao iz topa.

„Škola je gotova.“

„D-d-dogodine.“

„Pa, to je prilično dosadna tema“, reče Zack. „Učitelj će ti vjerojatno dati kulju jer ćeš ga uspavati. Gledaj, ovdje ti je Kenduskeag“ - i on povuče ravnu crtu u tankom nanosu piljevine na stolu za koji mu je bila pričvršćena pila - „a ovdje Jalovina. E sad, budući da je središte grada niže od stambenih četvrti - od recimo Kansas Streeta, Old Capea ili West Broadwaya - najveći dio otpadnih voda iz središta mora se ispumpati u rijeku. Otpadne vode iz kuća teku u Jalovinu uglavnom same od sebe. Shvaćaš?“

„D-d-da“, reče Bili, primaknuvši se ocu da pogleda crte, dovoljno blizu da prisloni rame na očevu ruku.

„Jednog će dana zabraniti da se nepročišćene otpadne vode ispumpavaju u rijeku i to će biti kraj svega toga. Ali zasad imamo te crpke i... kako ih ono naziva tvoj prijatelj?“

„Morločke rupe“, reče Bili, bez traga mucanja; no ni on ni njegov otac nisu to primijetili.

„Aha. Dakle, to je funkcija crpki u Morločkim rupama, i prilično dobro funkcioniraju osim kad je previše kiše i kad se potoci izliju. Jer, premda je namjera bila da gravitacijski odvodi i kanalizacija s crpkama budu odvojeni sustavi, oni se zapravo na sve strane ukrštaju. Shvaćaš?“ On nacrta niz X-ova koji su se zrakoliko širili iz crte koja je prikazivala Kenduskeag, a Bili kimne glavom. „Najvažnije što moraš znati o odvodu vode jest da će ona teći kud god može. Kad nabuja, počne puniti i odvode, kao i kanalizaciju. Kad razina vode u odvodima naraste dovoljno da dosegne te crpke, izazove kratki spoj. To znači probleme za mene, zato što ih ja moram popravljati.“

„Tata, k-k-koliko su veliki k-k-kanalizacija i odvodi?“

„Misliš, koliki im je presjek?“ Bili kimne glavom.

„Glavne kanalizacijske cijevi su možda dva metra u promjeru. Sekundarne cijevi, iz stambenih četvrti, imaju metar do metar i pol, pretpostavljam. Neke od njih su možda malo veće. I vjeruj mi kad ti kažem, Billy, a možeš reći i svojim prijateljima: nikad nemojte ulaziti u neku od tih cijevi, ni u igri, ni da biste dokazali hrabrost, ni iz bilo kakvog razloga.“

„Zašto?“

„Njih je od 1885., ili tu negdje, dograđivalo desetak različitih gradskih uprava. U vrijeme Velike krize, služba za održavanje vodovoda izgradila je čitav sekundarni sustav odvoda i tercijarni sustav kanalizacije; u to je doba bilo dovoljno novca za javne radove. Ali čovjek koji je nadgledao te radove poginuo je u II. svjetskom ratu i poslije nekih pet godina uprava vodovoda otkrije da su se planovi sustava više-manje pogubili. Riječ je o oko četiri kilograma planova koji su jednostavno iščeznuli negdje između 1937. i 1950. Ono što želim reći je da nitko ne zna kamo ti prokleti odvodi i kanali vode, ni zašto.

Kad funkcioniraju, nikog nije briga. Kad ne funkcioniraju, dođu tri ili četiri jadnika iz derryjevskog vodovoda koji moraju pokušati otkriti koja je crpka crknula ili gdje je došlo do začepljenja. A kad se spuste dolje, pametno im je ponijeti sa sobom i jelo. Unutra je mračno i smrdi, a ima i štakora. Sve odreda dobri razlozi da se ne ulazi, no najbolji je razlog taj što se možeš izgubiti. To se već događalo.“

Izgubljeni ispod Derryja. Izgubljeni u kanalizaciji. Izgubljeni u tami. U toj pomisli bilo je nečeg toliko tjeskobnog i užasavajućeg da je Bili na trenutak bio ušutkan. Onda reče: „Ali, zar nikad nisu p-p-poslali ljude dolje da načine kartu - „

„Moram završiti ove klinove“, reče Zack iznebuha, okrene mu leđa i odmakne se. „Idi i pogledaj što ima na televiziji.“

„A-a-ali t-t-tata - „

„Hajde, Bili“, reče Zack, i Bili ponovno osjeti onu hladnoću.

Ta je hladnoća pretvarala njihove večere u neku vrstu mučenja dok bi njegov otac prelistavao električarske časopise (dogodine se nadao promaknuću), a majka čitala neku od svojih beskrajnih britanskih napetica: Marsh, Savers, Innés, Allingham. Jesti u toj hladnoći lišavalo je hranu okusa; kao da jede smrznutu hranu koja nikad nije ugledala unutrašnjost pećnice. Ponekad bi, poslije, otišao na kat u svoju sobu, legao na krevet, držeći se za svoj tuleći želudac, i pomislio: On stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha.

Nakon Georgiejeve pogibije, ta mu je rečenica sve češće padala na pamet, premda ga je majka naučila tu frazu dvije godine prije toga. Ona je u njegovoj glavi poprimila razmjere amajlije: onaj dan kad bude mogao prići majci i tečno izgovoriti tu frazu bez prepletanja jezikom ili mucanja, gledajući je ravno u oči dok je izgovara, ona će se hladnoća skrhati; majčine će se oči ozariti, ona će ga zagrliti i reći: „Divno, Billy! Baš si ti dobar dječak! Kako si ti dobar dječak!“

Naravno, to nije nikome ispričao. Ni divlji konji to ne bi iz njega mogli izvući; ni da su ga stavili na muke ne bi se odrekao te skrivene fantazije, koja mu je ležala u samom središtu srca. Kad bi uspio izgovoriti tu frazu, kojoj ga je majka usput poučila jednog subotnjeg jutra dok su on i Georgie sjedili i gledali Guya Madisona i Andyja Devinea u Pustolovinama divljeg Billa Hickoka, bilo bi to poput poljupca koji je Trnoružicu probudio iz hladnih snova u topliji svijet ljubavi princa iz bajke.

On stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha.

To nije ispričao ni svojim prijateljima tog 3. srpnja - ali im je ispričao ono što je otac njemu ispričao o derryjevskim sustavima odvoda i kanalizacija. On je bio dječak kojem je invencija bila nešto prirodno i spontano (kadšto prirodnije od govorenja istine), i prizor koji je zamislio bio je sasvim drukčiji od okružja u kojem se razgovor zaista odigrao: on i njegov tata zajedno su gledali televiziju, rekao je, i pili kavu.

„Tebi tata daje da piješ kavu?“ upita Eddie.

„N-n-naravno“, reče Bili.

„Opa“, reče Eddie. „Moja majka meni nikad ne bi dala kave. Kaže da kofein škodi.“ On pošuti. „Iako je ona pije u popriličnim količinama.“

„Meni tata dopušta da pijem kavu ako želim,“ reče Beverly, „ali bi me ubio da zna da pušim.“

„Zašto si tako siguran da je Ono u kanalizaciji?“ upita Richie, pogledavajući u Billa, pa Stana Urisa, pa ponovno u Billa.

„S-s-sve navodi n-n-na t-t-to“, reče Bili. „G-g-glasovi koje je B-B-Beverly čula dopirali su iz o-o-odvoda. I k-k-krv. Kad n-n-nas je k-k-klaun ganjao, oni n-n-narančasti c-c-cofli bili su pokraj k-k-kanalizacije. A G-G-George -“

„Nije to bio klaun, Veliki Bille“, reče Richie. „Rekao sam ti to. Znam da zvuči ludo, ali bio je to vukodlak.“ Pogleda obranaški u ostale. „Tako mi Boga. Vidio sam ga.“

Bili reče: „Bio je vukodlak za t-t-tebe. „

„Ha?“

Bili reče: „Z-z-zar ne s-s-shvaćate? Za t-t-tebe je to bio v-v-vukodlak jer si g-g-gledao onaj g-g-glupi film u A-A-Aladdinu. „

„Ne shvaćam.“

„Ja mislim da shvaćam“, tiho će Ben.

„Ja sam otišao u k-k-knjižnicu i p-p-pogledao u e-e-enciklopediju“, reče Bili. „Mislim da je Ono g-g-g -“ on pošuti, napinjući grlo, pa ispljune tu riječ, „glamour.“

„Lemur?“ upita Eddie sumnjičavo.

„G-g-glamour“, reče Bili i izgovori riječ slovo po slovo. Ispriča im o enciklopedijskom objašnjenju tog pojma i o poglavlju koje je pročitao u knjizi s naslovom Noćna istina.

Glamour, reče on, galsko je ime za stvorenje koje opsjeda Derry; različite rase i različite kulture u različita vremena nazivale su ga različitim imenima, ali su sva značila jedno te isto. Indijanci su ga zvali Manitu, koji bi kadšto uzimao obličje planinskog lava, losa ili orla. Isti su ti Indijanci vjerovali da duh Manitua ponekad može ući u njih, i u tim su trenucima mogli oblikovati oblake u prikaze onih životinja po kojima su njihove kuće dobile ime. Himalajci su ga nazivali talasum, što znači zlo čarobno biće koje može čitati misli, a potom poprimiti oblik onoga čega se najviše bojiš. U srednjoj Europi nazivali su ga ejlakom, bratom vurdalaka ili vampirom. U Francuskoj je to bio le loup-garou, ili onaj koji mijenja kožu, pojam koji se grubo preveo kao vukodlak, ali - Bili im reče - le loup garou (što on izgovori kao „le lup garu“) može biti bilo što, baš sve: vuk, sokol, ovca pa čak i kukac.

„Je li u ijednom od tih članaka pisalo kako pobijediti glamoura?“ upita Beverly.

Bili kimne glavom, ali nije djelovao pun nade. „H-H-Himalajci su imali o-o-obred kojim g-g-ga se moglo o-o-otarasiti, ali je p-p-prilično j-j-jeziv.“

Gledali su ga, ne želeći ali trebajući čuti.

„N-n-nazivao se C-C-Chudov o-o-obred“, reče Bili i počne objašnjavati što je to. Kad si sveti čovjek s Himalaja, uđeš u trag talasumu. Talasum isplazi jezik. Ti isplaziš svoj. Ti i taj stvor spojite jezike, a onda zagrizete duboko tako da ste na neki način zakvačeni, oči u oči.“

„O, mislim da ću se pobljuvati“, reče Beverly, valjajući se po zemlji. Ben je stidljivo lupne po leđima, a onda se osvrne da vidi je li ga tko primijetio. Nije - ostali su gledali u Billa, hipnotizirani.

„I što zatim?“ upita Eddie.

„P-p-pa“, reče Bili, „ovo z-z-zvuči 1-1-ludo, ali u k-k-knjizi piše da onda počnete pričati v-v-viceve i z-z-zagonetke.“

''Što?“ upita Stan.

Bili kimne glavom, a na licu je imao izraz dopisnika koji želi da se zna - a da on to izrijekom ne spomene - da on ne stvara vijesti nego ih samo prenosi. „T-t-točno tako. N-n-najprije to čudovište ispriča j-j-jedan, pa onda t-t-ti moraš i-i-ispričati j-j-jedan, i tako n-n-nastavite n-n-naizmjence -“

Beverly se ponovno uspravi, privuče koljena na grudi, rukama obujmi potkoljenice. „Ne shvaćam kako ljudi mogu pričati s jezicima tako... ovaj... prilijepljenima jedan za drugi.“

Richie smjesta isplazi jezik, zgrabi ga prstima i zapoje: „Moja mama radi u sraonici rublja!“ To ih sve natjera u smijeh, premda je štos zaista bio djetinjast.

„M-m-možda bi to t-t-trebalo biti t-t-telepatski“, reče Bili. „U svakom s-s-slučaju, ako se č-č-čovjek nasmije p-p-prvi i usprkos b-b-b - „

„Bolu?“ upita Stan.

Bili kimne glavom. „- onda ga talasum m-m-mora ubiti i p-p-pojesti. Odnosno, njegovu dušu. A-a-ali ako č-č-čovjek uspije prvi n-n-nasmijati t-t-talasuma, ovaj m-m-mora otići na s-s-stotinu g-g-godina.“

„Je li u knjizi pisalo odakle taj stvor dolazi?“ upita Ben.

Bili odmahne glavom.

„Vjeruješ li ti u išta od toga?“ upita Stan, kao da se želi narugati, ali nema ni moralne ni duševne snage za to.

Bili slegne ramenima i reče: „G-g-gotovo da v-v-vjerujem.“ Činilo se da će reći još nešto, a onda odmahne glavom i nastavi šutjeti.

„To objašnjava puno toga“, polako će Eddie. „Klauna, gubavca, vukodlaka...“ On pogleda u Stana. „I mrtve dječake, pretpostavljam.“

„Ovo zvuči kao posao za Richieja Toziera“, reče Richie Glasom spikera filmskih žurnala. „Čovjeka s tisuću viceva i šest tisuća zagonetki.“

„Ako tebe pošaljemo, pogibosmo“, reče Ben. „I to polako. U užasnim mukama.“ Na to se svi ponovno nasmiju.

„Pa što ćemo?“ Stan je bio uporan, a Bili je još jednom mogao samo odmahnuti glavom... i imati osjećaj kao da zamalo zna.

Stan ustane. „Hajdemo negdje drugdje“, reče on. „Dobit ću zamor dupeta.“

„Meni se ovdje sviđa“, reče Beverly. „Ima hlada i lijepo je.“ Pogleda u Stana. „Pretpostavljam da želiš učiniti nešto djetinjasto kao što je, recimo, otići do smetlišta i razbijati boce kamenjem.“

„Ja volim razbijati boce kamenjem“, reče Richie, ustane i stane pokraj Stana. „To iz mene progovara DJ, dušo.“ Podigne ovratnik i počne se šepiriti kao James Dean u Buntovniku bez razloga. „Duša me boli“, reče on, mrzovoljno, češkajući se po prsima. „Znaš, već. Roditelji. Škola. DRUŠTVO. Svi. To me tišti, dušo. To je - „

„To je sranje“, reče Beverly i uzdahne.

„Imam nekoliko petardi“, reče Stan i oni potpuno zaborave na glamoure, Manitue i Richiejevu lošu imitaciju Jamesa Deana kad je Stan izvadio paketić Crnih mačaka iz džepa na boku. Čak je i Bili bio impresioniran.

„Isuse K-K-Kriste, S-S-Stan, odakle t-t-ti to?“

„Od debeljka s kojim ponekad idem u sinagogu“, reče Stan. „Dao sam hrpu stripova Superman i Mala Lulu za njih.“

„Ispalimo ih!“ vikne Richie, gotovo apoplektičan u svojoj radosti. „Ispalimo ih, Stanny, i više nikad neću reći da ste ti i tvoj tata ubili Isusa, obećavam, što kažeš? Reći ću im da imaš mali nos, Stanny! Reći ću im da nisi obrezan!“

Na to Beverly počne vrištati od smijeha i činilo se da će zaista dobiti apopleksiju prije no što je pokrila lice rukama. Bili se počne smijati, Eddie se počne smijati, a trenutak potom pridruži im se i Stan. Zvuk smijeha otplovi preko širokog i plitkog dijela Kenduskeaga tog dana uoči 4. srpnja, ljetni zvuk, vedar poput sunčanih zraka koje se odbijaju od vode poput sulica, i nitko od njih ne ugleda narančaste oči kako pilje u njih iz šipražja trnjaka i nerodnih kupina s lijeve strane. Taj je drač kao otirač pokrivao čitavu obalu u dužini od deset metara i u njegovu središtu bila je jedna od Benovih Morločkih rupa. Oči, svako veće od pola metra u promjeru,| zurile su iz te uzdignute betonske cijevi.

5

RAZLOG ZBOG KOJEG JE ISTOG TOG DANA MIKE NAGAZIO NA ŽULJ HENRYJU Bowersu i njegovoj ne tako veseloj družbi bio je baš taj što je sutradan bio veličanstveni Dan nezavisnosti. Vjerska škola imala je orkestar u kojem je Mike svirao trombon. Četvrtog srpnja njihov je orkestar trebao marširati na godišnjoj prazničnoj paradi i svirati Borbenu himnu republike, Naprijed vojnici kršćani i Lijepa naša Amerika. Bila je to prigoda kojoj se Mike veselio više od mjesec dana. Otišao je pješice na generalnu probu zato što mu je na biciklu puknuo lanac. Proba je bila zakazana tek za pola tri, ali je on krenuo u jedan jer je želio ulaštiti trombon pohranjen u školskom glazbenom kabinetu, sve dok se ne počne sjajiti. Premda njegovo sviranje trombona nije bilo puno bolje od Richiejevih Glasova, volio je taj instrument, i kad god bi bio tužan, pola sata trubljenja marševa, crkvenih himni ili domoljubnih napjeva ponovno bi ga oraspoložilo. U jednom od džepova sa zaklopcem njegove kaki košulje bila je limenka laštila za mesing, a dvije-tri čiste krpe klatile su mu se iz džepa traperica na boku. Henry Bowers nije mu bio ni nakraj pameti.

Da se samo jednom osvrnuo dok se približavao Neiboltovoj i Crkvenoj školi, brzo bi se bio predomislio, zato što su se Henry, Victor, Belch, Peter Gordon i Los Sadler rasporedili po cesti iza njega. Da su krenuli iz Bowersove kuće pet minuta poslije, Mike bi prešao preko vrha sljedećeg brežuljka i nestao im s vidika; sudnjedanska bitka kamenjem, i sve što je poslije toga slijedilo, mogla se dogoditi drukčije ili se uopće i ne dogoditi.

Ali je upravo Mike bio taj koji je, poslije puno godina, iznio postavku da vjerojatno nitko od njih nije bio potpuno svoga tijela gospodar u događajima tog ljeta; a ako su sreća i slobodna volja odigrale neku ulogu, onda je ona bila vrlo ograničena. On će za vrijeme zajedničkog objeda ostalima istaknuti brojne sumnjive podudarnosti, ali postojala je najmanje jedna koje nije bio svjestan. Sastanak u Jalovini tog dana prekinut je kad je Stan Uris izvadio petarde Crne mačke i kad je Klub gubitnika krenuo prema odlagalištu otpada da ih ispali. A Victor, Belch i ostali otišli su do Bowersove farme zato što je Henry imao petarde, bombice i rakete (posjedovanje potonjih će za nekoliko godina postati krivični prekršaj). Veliki su se dječaci planirali spustiti iza skladišta ugljena na ranžirnom kolodvoru i detonirati Henryjevo blago.

Nitko od njih, čak ni Belch, nije inače zalazio na farmu Bowersovih - prvenstveno zbog Henryjeva ludog oca, ali i zato što su uvijek morali pomoći Henryju u obavljanju poslova: plijevljenju, beskrajnom čišćenju njiva od kamenja, tegljenju drva, nošenju vode, nabacivanju sijena, branju svega što bi u to doba bilo zrelo - graška, krastavaca, rajčica, krumpira. Ti dječaci nisu bili alergični na rad, ali su imali dovoljno posla kod kuće a da bi se znojili još i za Henryjeva ćaknutog oca koji nije baš pazio koga tuče (jednom je cjepanicom opatrnuo Victora Crissa kad je ovaj ispustio košaru rajčica koju je teglio do tezge pokraj ceste). To što je dobio bubotak komadom brezova drveta bilo je dovoljno užasno no još užasnije bilo je to što je Butch Bowers pritom ponavljao: „Pobit ću sve Japiće! Razjebat ću sve Japiće!“

Belch Huggins, ma kako glup bio, najbolje je to sažeo: „Ne zajebavam se ja s luđacima“, rekao je Victoru jednog dana dvije godine prije toga. Victor se bio nasmijao i složio s tom tvrdnjom.

Ali zavodljiva pjesma tolikih petardi bila je odveć zamamna da bi joj se moglo odoljeti.

„Znaš što, Henry“, rekao je Victor kad je Henry svratio do njega tog jutra u devet sati i pozvao ga da iziđe. „Nađemo se u jami za ugljen oko jedan sat, što kažeš na to?“

„Ako se pojaviš kod jame oko jedan, mene tamo neće biti“, odgovori Henry. „Imam previše posla. Ako se pojaviš kod jame oko tri, bit ću tamo. A prvu ću ti raketu sprašiti ravno u dupe, Vic.“

Vic se nećkao, a onda pristane doći i pomoći mu na imanju.

Došli su i ostali, pa su njih petorica, odreda krupni dječaci, radeći kao manijaci, završili s poslom kod Bowersa rano poslije podne. Kad je Henry upitao oca smije li otići, Bowers stariji samo je mlitavo odmahnuo sinu rukom. Butch se to poslijepodne bio ugodno smjestio na stražnjem trijemu, s litrenom bocom za mlijeko punom iznimno jake jabukovače, pokraj stolice za ljuljanje, s tranzistorom Philco na ogradi trijema (kasnije tog poslijepodneva Red Soxi igrali su protiv washingtonskih Senatorsa, događaj koji bi u svakog tko nije lud izazvao jezu). Isukani japanski mač ležao je Butchu preko krila, ratni suvenir koji je, kako je rekao, skinuo s umirućeg Japića na otoku Tarawa (zapravo je mač u Honoluluu trampio za šest boca Budweisern i tri komandne ručice vojnih zrakoplova).

U posljednje vrijeme Butch bi gotovo uvijek izvadio mač kad bi pio. A budući da su svi dječaci, uključujući i Henryja, bili potajno uvjereni da će ga prije ili poslije upotrijebiti na nekome, bilo je najbolje biti daleko kad mač iskrsne u Butchovu krilu. Dječaci tek što su kročili na cestu kad Henry ispred njih spazi Mikea Hanlona.

„Eno crnje!“ reče on, a oči mu zaiskre poput očiju malog djeteta koje razmišlja o skorom dolasku Djeda Božićnjaka za Badnjak.

„Crnja?“ Belch Huggins je djelovao zbunjeno - on je Hanlonove rijetko viđao - a onda mu se mutne oči razbistre. „O da! Crnjo! Sredimo ga, Henry!“

Belch krene u gromoglasan kas. Ostali krenu za njim, no Henry dohvati Belcha i cimne ga natrag. Henry je imao više iskustva od drugih u ganjanju Mikea Hanlona i znao je da je uhvatiti Mikea lakše reći nego učiniti. Taj je crnac bio pokretan.

„On nas ne vidi. Samo ćemo ubrzati korak dok nas ne primijeti. Smanjiti rastojanje.“ To i učine. Nekom se promatraču taj prizor mogao učiniti zabavnim: njih petorica kao da su trenirala za onu neobičnu olimpijsku disciplinu, brzo hodanje. Škemba Losa Sadlera poskakivala je gore-dolje ispod majice s natpisom Derry-High School. Belchu se znoj slijevao niz lice koje se uskoro zajapurilo. Ali se rastojanje između njih i Mikea smanjivalo - dvije stotine metara, stotinu pedeset metara, pa stotinu - a mali Crni Sambo još se nije okrenuo. Čuli su ga kako zviždi.

„Što ćeš mu učiniti, Henry?“ upita Victor Criss tihim glasom. Zvučao je kao da ga to jedva zanima, ali je zapravo bio zabrinut. Odnedavno ga je Henry počeo sve više zabrinjavati. Ne bi ga bilo briga ako Henry namjerava prebiti malog Hanlona, a možda mu čak i poderati košulju ili baciti hlače i donje rublje na drvo, ali nije bio siguran da je to sve što je Henryju na pameti.

Ove je godine došlo do nekoliko neugodnih susreta s onim klincima iz osnovne škole, djecom koju je Henry zvao „malim govnima“. Henry se naviknuo zastrašivati i terorizirati mala govna, ali od ožujka su mu oni nekoliko puta uzastopce uspjeli umaknuti. Henry i njegova družba ganjali su jednog od njih, onog četverookog Toziera sve do robne kuće, a onda im je ovaj nekako šmugnuo baš kad se činilo da je njihov. A onda, posljednjeg dana škole, onaj mali Hanscom - Ali Victor nije volio misliti na to.

Ono što ga je zabrinjavalo bilo je, ukratko, ovo: Henry bi mogao PRETJERATI. U čemu bi to točno mogao PRETJERATI, Victor nije želio razmišljati... ali njegovo uznemireno srce svejedno mu je postavljalo to pitanje.

„Uhvatit ćemo ga i odvesti dolje u jamu s ugljenom“, reče Henry. „A mogli bi mu staviti par petardi u cipele da vidimo hoće li zaplesati.“

„Ali ne i rakete, Henry, ha?“

Ukoliko Henry planira nešto slično, Victor će zbrisati. Raketa u cipeli smrskala bi tom crnji stopala, a to bi bilo pre-PRETJERANO!

„Imam samo četiri“, reče Henry, ne skidajući oka s leđa Mikea Hanlona. Smanjili su rastojanje na sedamdeset pet metara pa je on tiho govorio. „Misliš da bih dvije od njih potratio na jednog crnju, jebote?“

„Ne, Henry. Naravno da ne bi.“

„Stavit ćemo mu samo Crne mačke u mokasinke“, reče Henry, „a onda ga skinuti dogola i baciti mu odjeću u Jalovinu. Možda će se dok bude išao po nju očešati o otrovni bršljan.“

„A moramo ga i uvaljati u ugljen“, reče Belch, čije su prethodno tupe oči sad bistro svjetlucale. „Može, Henry? Je 1' da bi to bila guba?“

„Guba ko truba“, odreže Henry nonšalantno, što se Victoru nije baš svidjelo. „Uvaljat ćemo ga u ugljen baš kao što sam ga onda uvaljao u blato. A...“ Henry se naceri i pokaže zube koji su mu se počeli kvariti već u dvanaestoj. „A imam mu i nešto reći. Mislim da nije čuo kad sam mu prvi put rekao.“

„A što to, Henry?“ upita Peter. Peter Gordon bio je samo zainteresiran i uzbuđen, i ništa više. On je potjecao iz jedne od derryjevskih „finih Obitelji“; stanovao je u West Broadwayu i za dvije godine poslat će ga u privatnu srednju školu u Groton - odnosno, tako je vjerovao tog trećeg srpnja. Bio je bistriji od Vica Crissa, ali se nije dovoljno dugo družio s Henryjem da bi shvatio kako ovaj gubi osjećaj za mjeru.

„Saznat ćeš“, reče Henry. „A sad kuš. Približavamo se.“

Bili su dvadeset pet metara iza Mikea i Henry je upravo otvorio usta da naredi juriš, kad Los Sadler ispali prvu petardu tog dana. Los je sinoć pojeo tri tanjura pečenog graha, i njegov je prdac bio glasan gotovo koliko i pucanj iz sačmarice.

Mike se okrene. Henry ugleda kako su mu se oči razrogačile.

„Drž ga!“ zaurla Henry.

Mike se skameni na trenutak, a onda jurne ne bi li spasio goli život.

6

GUBITNICI SU VIJUGALI KROZ BAMBUS U JALOVINI OVIM REDOSLIJEDOM: BILL, Richie, iza Richieja Beverly, koja je hodala vitka i lijepa u trapericama i bijeloj bluzi bez rukava, s japankama na nogama, pa Ben, koji se trudio ne dahtati preglasno (iako je tog dana bilo dvadeset sedam stupnjeva, on je bio odjeven u jednu od svojih vrećastih debelih majica), pa Stan, a na začelju Eddie. Maska aspiratora virila mu je iz prednjeg desnog džepa hlača.

Bili se prepustio fantaziji „safari u džungli“, kao što je često činio kad bi prolazio kroz ovaj dio Jalovine. Bambus je bio visok i bijel i ograničavao vidljivost na stazi koju su prokrčili. Zemlja je bila crna i mljackava, ponegdje raskvašena, pa se ta mjesta moralo zaobići ili preskočiti ako ste željeli izbjeći da vam blato uđe u cipele. Lokve ustajale vode imale su čudnovato prigušene dugine boje. Zrak je vonjao, napola na otpad, napola na gnjilo raslinje.

Bili se zaustavi ispred posljednjeg zavoja prije Kenduskeaga i okrene se prema Richieju. „T-t-tigar pred nama, T-T-Tozier.“

Richie kimne glavom i okrene se prema Beverly. „Tigar“, dahne on.

„Tigar“, reče ona Benu.

„Ljudožder?“ upita Ben, pokušavajući zadržati dah da ne sopće.

„Sav je krvav“, reče Beverly.

„Tigar-ljudožder“, promrmlja Ben Stanu, a ovaj prenese vijest Eddieju, čije je mršavo lice bilo grozničavo od uzbuđenja.

Oni se izgube među bambusima, skrenuvši sa crne zemljane staze koja je vijugala čarobno prazna. Tigar prođe ispred njih i svi ga ugledaju: bio je težak, vjerojatno dvije stotine kilograma, a mišići su mu se micali graciozno i moćno ispod svile njegova prugastog krzna. Gotovo da su mu vidjeli zelene oči i mrlje od krvi oko gubice od posljednje skupine pigmejskih ratnika koje je žive pojeo.

Bambus jedva čujno začegrta, zvukom i milozvučnim i sablasnim, a onda ponovno utihne. Mogao je to biti dašak ljetnog povjetarca... ili prolazak afričkog tigra koji se uputio na stranu Jalovine prema naselju Old Cape.

„Ode“, reče Bili. Ispusti zadržani dah i ponovno kroči na stazu. Ostali se povedu za njim.

Richie je bio jedini koji je pošao naoružan: izvadi revolver na kapisle s drškom omotanim izolirbandom. „Da si se pomaknuo, Veliki Bille, mogao sam ga pogoditi“, reče on mrko.

Cijev pištolja posluži mu da gurne most svojih starih naočala više na nos.

„Ovdje i-i-ima W-W-Watusija“, reče Bili. „N-n-ne smijemo riskirati da p-p-pucamo. H-h-hoćeš da nas z-z-zaskoče?“

„Oh“, reče Richie, razuvjeren.

Bili im rukom da znak za pokret i oni se vrate na stazu koja se sužavala u usko grlo na kraju dijela obraslog bambusom. Iskoračili su na obalu Kenduskeaga gdje je niz plosnatog kamenja vodio preko rijeke.

Ben im je bio pokazao kako da postave to kamenje. Uzmeš veliki kamen i pljusneš ga u vodu, onda uzmeš drugi pa ga pljusneš u vodu stojeći na prvom, pa onda uzmeš treći i baciš u vodu dok stojiš na drugom, i tako dok ne prijeđeš rijeku (koja na ovom mjestu i u ovo doba godine nije bila duboka ni trideset centimetara i bila ispresijecana žutosmeđim pješčanim sprudovima) a noge ti ostanu suhe. Trik je bio tako jednostavan, dječja igra, ali nitko od njih nije ga se dosjetio dok im Ben nije pokazao. Bio je vješt u takvim stvarima, ali kad bi ti nešto pokazao, nikad se nisi osjećao kao budala. Siđu niz obalu u koloni jedan po jedan i krenu po suhim leđima kamenja koje su bili postavili.

„Bili!“ panično zavapi Beverly.

On se skameni, ne osvrnuvši se, ispruženih ruku. Voda je žuborila i veselo tekla oko njega. „Što je?“

„Ovdje ima pirana! Prije dva dana vidjela sam ih kako su pojele kravu. Minutu nakon što je upala u vodu, ostale su samo kosti. Nemoj pasti!“

„Tako je“, reče Bili. „Narode, oprezno.“

Oni nesigurno krenu preko kamenja. Pokraj njih projuri teretni vlak po željezničkom nasipu baš kad je Eddie Kaspbrak stigao nadomak središnje točke i od iznenadnog trubljenja njegove sirene on zaglavinja na rubu ravnoteže. Pogleda u blistavu vodu i na trenutak, između odbljesaka sunca koji su mu odapinjali strelice svjetlosti u oči, on zaista i ugleda krstareće pirane. One nisu bile dio zamišljenog svijeta koji je pratio Billovu fantaziju o safariju kroz džunglu; u to je bio sasvim siguran. Ribe koje je ugledao izgledale su kao prevelike zlatne ribice velikih i ružnih čeljusti soma ili kirnji. Nazupčani zubi virili su im između debelih usana, a poput zlatnih ribica, bile su narančaste. Narančaste poput paperjastih cofla kakve se ponekad vidi na kostimima cirkuskih klaunova.

Kružile su u plitkoj vodi, škrgutale zubima.

Eddie zamlatara rukama. Upast ću u vodu, pomisli on. Upast ću u vodu i pojest će me živog -

A onda ga Stanley Uris čvrsto uhvati za zapešće i vrati mu ravnotežu.

„Zamalo“, reče Stan. „Da si upao, majka bi te oderala živog.“

Jednom u životu pomisao na majku nije Eddieju bila ni nakraj pameti. Ostali su sad već stigli do suprotne obale i brojili vagone teretnjaka. Eddie izbezumljeno blene u Stanove oči, a onda ponovno pogleda u vodu. Vidio je kako po njoj poigravajući pluta vrećica od čipsa i to je bilo sve. Ponovno pogleda u Stana.

„Stan, vidio sam - „

„Što?“

Eddie odmahne glavom. „Ništa, čini se“, reče on. „Samo sam malo (ali one su bile u vodi jesu bile su i živog bi me pojele) nervozan. Valjda zbog tigra. Produži samo.“

Ova zapadna obala Kenduskeaga - obala kod Old Capea - bila je u razdobljima kiša i proljetnih bujica blatna kaljuža, ali u Derryju više od dva tjedna nije bilo jače kiše i obala se osušila u nezemaljski ispucanu glazuru iz koje je stršilo tek nekoliko onih betonskih cilindara i bacalo male, crne sjene. Dvadesetak metara niže, virila je betonska cijev, a iz nje se u Kenduskeag neprekidno izlijevao tanak mlaz prljavosmeđe vode.

Ben reče tiho: „Ovdje je jezivo“, a ostali kimnu glavama.

Bili ih povede uz suhu obalu i natrag u gusto šipražje, gdje su kukci zvijali a grinje grintale. Svako malo začuo bi se težak šum krila kad bi poletjela neka ptica. U jednom trenutku vjeverica im pretrči preko puta, a pet minuta potom, dok su se približavali niskom nabora grebena koji je čuvao slijepu stranu gradskog odlagališta otpada, ispred Billa progega krupan štakor s komadićem celofana u brkovima, na nekom svom tajnom zadatku u vlastitoj mikrokozmičkoj divljini.

Zadah otpada sad je bio jasan i opor; crni stup dima dizao se u nebo. Tlo, premda i dalje obraslo gustim raslinjem osim njihove uske stazice, bilo je sve češće posuto otpacima. Bili je to nazvao „otpadna prhut“ čime se Richie oduševio i nasmijao do suza. „Trebao bi to zapisati, Veliki Bille“, rekao je. „To je stvarno dobro.“

Papiri uhvaćeni u granama lelujali su i lepršali poput zastavica kojima se oglašavaju rasprodaje; evo srebrnog žara ljetnog sunca, odbljesak od hrpice limenki koje leže u dnu zelenilom obraslog usjeka; a evo i još žarkijeg odbljeska sunčanih zraka od razbijene pivske boce. Beverly spazi lutku, plastične kože tako ružičaste da je djelovala gotovo kuhano. Ona je podigne, a onda je ispusti uz prigušen vrisak jer je vidjela kako su joj bjeličastosivi kukci izgmizali ispod pljesnive suknje i niz nagnjile noge. Obriše prste o traperice.

Popnu se na vrh grebena i pogledaju dolje u smetlište.

„Sranje“, reče Bili i nabije ruke u džepove dok su se ostali okupljali oko njega.

Danas su spaljivali otpad na sjevernoj strani, ali ovdje, na njihovoj strani, čuvar odlagališta (bio je to, zapravo, Armando Fazio, Mandy za prijatelje, neoženjeni brat podvornika osnovne škole) petljao je nešto po buldožeru D-9 iz II. svjetskog rata koji mu je služio za guranje smeća u hrpe za spaljivanje. Bio je bez košulje, a veliki tranzistor ispod platnenog suncobrana na sjedalu buldožera prenosio je predigru utakmice između Red Soxa i Senatora.

„Ne možemo dolje“, složi se Ben. Mandy Fazio nije bio loš, ali kad bi ugledao djecu na smetlištu, smjesta bi ih otjerao - zbog štakora, zbog otrova koji je redovno postavljao kako bi smanjio štakorsku populaciju, zbog mogućnosti za posjekotine, padove i opekline - ali ponajviše zbog toga što je vjerovao da odlagalište otpada nije mjesto za djecu. „Ma vidi ih kako su dobri!“ Dreknuo bi on kad bi spazio djecu koju je zajedno s njihovim zračnicama na smetlište privukla mogućnost gađanja (plink!) boca (ili štakora, ili galebova) ili egzotična opčinjenost „prebiranjem po smeću“: moglo bi se naći igračku koja još radi, stolicu koju bi se moglo popraviti da posluži za klub, ili odbačeni televizor s netaknutom katodnom cijevi - kad se kroz nju baci kamen, začuje se sasvim pristojan prasak. „Ma vidi ih kako su dobri!“ Mandy bi zagrmio (urlao bi ne zbog toga što bi bio ljut, već zato što je bio gluh a nije nosio slušni aparat). „Nisu vas vaši roditelji naučili da budete dobri? Idite u knjižnicu! Idite u Centar za kulturu i igrajte mali hokej! Budite dobri!“

„Ne“, reče Richie. „Čini se da smetlište ne dolazi u obzir.“ Svi sjednu nekoliko trenutaka i zagledaju se u to kako Mandy barata buldožerom, u nadi da će on odustati i otići, ali i ne vjerujući da će to učiniti: prisutnost tranzistora nagovještavala je da se Mandy namjerava zadržati cijelo poslijepodne. I papa bi počeo psovati Boga, pomisli Bili. Uistinu nije bilo boljeg mjesta za petarde od smetlišta. Mogao si ih postaviti ispod limenki a onda gledati kako lete u zrak kad bi petarde eksplodirale; ili, upališ fitilje, ubaciš ih u boce, a onda daš petama vjetra. Boce se nisu uvijek rasprsnule, ali najčešće jesu.

„Da nam je koja raketa“, uzdahne Richie, i ne znajući kako će mu brzo jedna biti bačena u glavu.

„Moja majka kaže da bi ljudi trebali biti zadovoljni s onim što imaju“, reče Eddie tako svečano da se svi nasmiju.

Kad je smijeh zamro, oni ponovno pogledaju u Billa.

Bili razmisli pa reče: „Z-z-znam jedno m-m-mjesto. Ima tu neka stara š-š-šljunčara na rubu J-J-Jalovine kod ranžirnog k-k-kolodvora-“

„Aha!“ reče Stan, ustajući. „Znam to mjesto! Bili, ti si genij !“

„Tamo će odjekivati sve u šesnaest“, suglasi se Beverly.

„Pa onda, pokret“, reče Richie.

Njih šestero, jedan manje od čarobnog broja, hodalo je rubom brda koje je okruživalo odlagalište otpada. Mandy Fazio podigne glavu i ugleda njihove obrise na pozadini modrog neba, poput Indijanaca u pljačkaškom pohodu. Pomislio je da bi se mogao izderati na njih - Jalovina nije mjesto za djecu - a onda se umjesto toga vrati svom poslu. Barem nisu na njegovu odlagalištu.

7

MIKE HANLON PROTRČI POKRAJ VJERSKE ŠKOLE BEZ ZAUSTAVLJANJA PA JURNE ravno niz Neiboltovu prema smetlištu. U školi se nalazio podvornik, ali je gospodin Dendron bio jako star i čuo još slabije od Mandyja Fazija. Usto, volio je glavninu svojih ljetnih dana provesti spavajući u podrumu pokraj ljeti utihnulog parnog kotla, ispružen u pohabanoj staroj ležaljci s primjerkom derryjevskog Newsa u krilu. Dok bi Mike još lupao na vrata i vikao starcu da ga pusti u zgradu, Henry Bowers bi mu već prišao s leđa i otkinuo mu izbezumljenu glavu. Zato je Mike nastavio trčati.

Ali ne naslijepo; pokušavao je uhvatiti ritam trčanja, kontrolirati disanje, još ne trčeći punom snagom. Henry, Belch i Los Sadler nisu predstavljali problem; premda razmjerno svježi, trčali su poput ranjenih bizona. No Victor Criss i Peter Gordon bili su puno brži. Dok je trčao pokraj kuće u kojoj su Bili i Richie vidjeli klauna - ili vukodlaka - Mike baci pogled preko ramena i usplahiri se kad shvati da je Peter Gordon gotovo sasvim smanjio rastojanje. Peter se veselo cerio - onako kako se cere trkači u utrci s vodenim zaprekama ili na utakmici pola - cerio se kao da želi reći: „Moj si, baš super“, i Mike pomisli: Pitam se bi li se on tako cerio kad bi znao što će se dogoditi ako me uhvate... Zar misli da će mi samo reći: „Loviš!“ i otrčati dalje?

Kad je natpis na ulazu ranžirnog kolodvora - PRIVATAN POSJED - ZABRANJEN ULAZ - PREKRŠITELJI ĆE BITI KRIVIČNO GONJENI - počeo krupnjati, Mike je morao potrčati koliko su ga noge nosile.

Nije ga boljelo - disao je brzo, ali još kontrolirano - ali je znao da će ga sve početi boljeti ako nastavi tim tempom.

Vrata su bila poluotvorena. Mike se osvrne još jednom i shvati da je ponovno odmaknuo Peteru. Victor je bio desetak koraka iza Petera, a ostali četrdeset ili pedeset metara iza njega. Čak i u tom brzom pogledu, Mike je uspio raspoznati crni gnjev na Henryjevu licu.

On se provuče kroz otvor, strelovito se okrene i zalupi vratima. Čuo je kako je zasun škljocnuo. Trenutak potom Peter Gordon zaleti se u žičanu ogradu, a onda Victor Criss dotrči do njega. Peterova je osmijeha nestalo; zamijenio ga je nadureni, osujećeni izraz. On posegne za zasunom, ali naravno, nije ga bilo: zasun je bio s unutarnje strane.

Nevjerojatno, ali on reče: „Ma daj, klinac, otvori vrata. To nije fer.“

„A što ti smatraš fer?“ upita Mike sopćući. „Petorica protiv jednog?“

„Budi fer“, ponovi Peter kao da uopće nije ni čuo Mikea.

Mike pogleda Victora i ugleda zabrinut izraz u Victorovim očima. Zausti da će nešto reći, ali uto ostali stignu do vrata.

„Otvaraj, crnjo!“ drekne Henry. Počne drmati žicu tako jarosno da ga Peter osupnuto pogleda. „Otvaraj! Otvaraj smjesta!“

„Neću“, tiho će Mike.

„Otvaraj!“ vikne Belch. „Otvaraj, usrana kmico!“

Mike se odmakne od vrata; srce mu je snažno tuklo u grudima. Nije se mogao sjetiti da se ikad ovako bojao, da je ikad bio ovako uzrujan. Poredali su se sa svoje strane ulaznih vrata i urlali na njega, dobacivali mu nazive za crnje za koje nije ni sanjao da postoje - noćni ratnik, Čunga-Lunga, Crni Petar, crni ribiz, prašumski zec, i druge. Jedva je primijetio da Henry vadi nešto iz džepa, da je noktom kresnuo drvenu šibicu - a onda nešto okruglo i crveno doleti preko ograde i on se nagonski trgne kad je raketa eksplodirala lijevo od njega, podigavši prašinu.

Prasak ih na trenutak sve ušutka - Mike je s nevjericom zurio u njih kroz ogradu, a oni u njega. Peter Gordon je djelovao zgranuto, a čak je i Belch gledao zapanjeno.

Sad ga se boje, pomisli Mike iznenada, a neki novi glas progovori u njemu, vjerojatno prvi put, uznemirujuće odrastao glas. Boje ga se, ali ih to neće omesti. Moraš pobjeći, Mikey, u protivnom će se nešto gadno dogoditi. Možda neće svi oni željeti da se to dogodi - ni Victor, a možda ni Peter Gordon - ali će se svejedno dogoditi zato što će se Henry potruditi da se dogodi. Zato bježi. Briši.

On uzmakne još dva-tri koraka, a tad Henry Bowers reče: „Ja sam ti ubio psa, crnčugo.“

Mike se skameni, kao da je kuglom dobio udarac u želudac. Zagleda se Henryju Bowersu u oči i shvati da Henry govori jednostavnu istinu: on je ubio Gospodina Chipsa.

Taj trenutak spoznaje Mikeu se učini gotovo vječnim - dok je gledao u Henryjeve sluđene i znojem uokvirene oči i njegovo od gnjeva natmureno lice, učini mu se da je prvi put shvatio puno toga, a činjenica da je Henry puno luđi no što je Mike mogao sanjati bila je samo jedna od njih. A kao najvažnije, shvatio je da svijet nije dobar. I više zbog tog zaključka a manje zbog onoga što mu je Henry priopćio, iz njega iziđe vapaj: „Ti usrano kukavičko kopile!“

Henry ispusti bijesan krik i nasrne na ogradu, verući se prema vrhu zastrašujućom sirovom snagom. Mike zastane još trenutak, u želji da vidi je li onaj njegov odrasli unutarnji glas govorio istinu. Da, bila je istina: nakon kratkotrajnog kolebanja, ostali se rašire i počnu se penjati.

Mike se okrene i ponovno se zašpura preko kolodvora. Njegova ga je sjena slijedila za petama. Teretni vlak koji su Gubitnici vidjeli kako prolazi kroz Jalovinu odavno je prošao, i nije bilo nikakvog drugog zvuka osim Mikeova vlastitog disanja u njegovim ušima i cilikanja žice dok su se Henry i ostali verali po ogradi.

Mike pretrči preko tri para tračnica, tenisicama raspršujući trosku dok je trčao preko prostora između njih. Saplete se prelazeći preko drugog para tračnica i nakratko osjeti kako mu je u gležnju buknuo bol. Ustane i ponovno potrči. Začuo je tup udar kad je Henry skočio s vrha ograde iza njega. „Evo me crnjo, dolazim ti oderali kožu s dupeta!“

Onaj dio Mikea koji je logično razmišljao zaključio je da mu je sad Jalovina jedina šansa. Kad bi uspio sići u nju mogao bi se sakriti u šipražju ili bambusu... ili bi se, ako stvari zaista krenu naopako, mogao zavući u jednu od onih odvodnih cijevi i pričekati da kriza prođe.

Mogao bi to učiniti, možda... ali u grudima mu je plamtjela vruća iskra bijesa koja nije imala nikakve veze s njegovim logičnim zaključivanjem. Mogao je razumjeti da ga Henry ganja kad god mu se ukaže prilika, ali Gospodin Chips? Ubiti Gospodina Chipsa? Moj PAS nije bio crnčuga, kopile jedno usrano, pomisli Mike dok je trčao, a njegov se izbezumljeni bijes pojača.

Sad on začuje drugi glas, glas svog oca. Ne želim da od bježanja napraviš karijeru,., a sve se svodi na to da moraš paziti gdje ćeš reći dosta. Moraš sam sebe upitati je li Henry Bowers vrijedan truda...

Mike je trčao pravocrtno preko ranžirnog kolodvora prema poluvaljkastim skladištima od valovitog lima. Iza njih je još jedna žičana ograda razdvajala kolodvor od Jalovine. Namjeravao se popeti preko te ograde i preskočiti na drugu stranu. Umjesto toga, on naglo skrene udesno, prema šljunčari.

Ta šljunčara služila je sve negdje do 1935. kao jama za ugljen - bila je to opskrbna stanica za vlakove koji su prolazili kroz derryjevski ranžirni kolodvor. Onda su došle dizelske, pa električne lokomotive. Godinama nakon što je ugljena nestalo (glavninu preostale količine pokrali su ljudi koji su se grijali pećima na ugljen), jedan lokalni građevinar tu je kopao šljunak, ali je 1955. bankrotirao i otad je jama pusta. Ogranak pruge još je zavijao do jame i natrag do dijela za razmještanje željezničkih kompozicija, ali su tračnice bile tamne od hrđe, a između trulih pragova rastao je limundžik. Isti taj korov rastao je i u samoj jami, boreći se za životni prostor sa zlatnicom i pokunjenim suncokretima. Među tim raslinjem još je u izobilju bilo ugljene šljake - onoga što su ljudi nekad nazivali „klinkerom“.

Dok je Mike trčao prema šljunčan, skine košulju. Stigne do ruba jame i osvrne se. Henry je prelazio preko tračnica a njegova se družba rasporedila oko njega. To je bilo dobro, možda.

Trčeći najbrže što je mogao, koristeći košulju kao smotuljak, Mike pokupi pet-šest pregršti tvrde šljake. Onda potrči natrag prema ogradi, držeći košulju za rukave. Umjesto da se popeo preko ograde kad je stigao do nje, on se okrene i leđima se priljubi uz nju. Izbaci šljaku iz košulje, sagne se i uzme u ruku nekoliko komada.

Henry nije vidio ugljen, vidio je jedino da je crnju stjerao u kut, uz ogradu. Zaleti se prema njemu, urlajući pritom.

„Ovo ti je za mog psa, kopile jedno!“ vikne Mike, nesvjestan da je počeo plakati. Snažno zamahne i baci jedan komad ugljena. On poleti kao metak, pravocrtno. Udari u Henryjevo čelo uz glasan bonk! pa odskoči u zrak. Henry zaglavinja i padne na koljena. Ruke mu polete prema glavi. Krv mu smjesta poteče kroz prste, kao u mađioničarskom triku.

Ostali naglo zakoče, s identičnim izrazima nevjerice utisnutima u lica. Henry ispusti vrisak bola i ponovno ustane, držeći još se za glavu. Mike baci drugi komad šljake. Henry se sagne. Krene prema Mikeu, a kad je Mike bacio i treći komad ugljena, Henry makne ruku sa svoga rasječenog čela i gotovo ležerno njome odbaci ugljen. Cerio se.

„O, kako ćeš se iznenaditi“, reče on. „O, kako - O, BOŽE MOOOJ!“ Henry pokuša reći još nešto, ali mu iz usta iziđu samo neartikulirani, grgljavi zvukovi.

Mike je bio naciljao još jedan komad šljake i ovaj pogodi Henryja ravno u vrat. Henry ponovno klone na koljena. Peter Gordon zine. Čelo Losa Sadlera nabora se, kao da pokušava riješiti neki teški matematički zadatak.

''Što čekate, narode?“ Henry uspije propentati. Krv mu je curila između prstiju. Glas mu je zvučao zahrđalo i nepoznato. „Zgrabite ga! Sčepajte tog malog dupedavca!“

Mike nije čekao da vidi hoće li ga oni poslušati ili ne. Baci košulju i skoči na ogradu. Počne se podizati na rukama prema vrhu, a onda osjeti kako su ga grube ruke uhvatile za stopalo.

Spusti pogled i ugleda izobličeno lice Henryja Bowersa, umrljano krvlju i ugljenom. Mike naglim trzajem podigne stopalo. Tenisica mu ostane u Henryjevoj ruci. Ritne se bosom nogom u Henryjevo lice i začuje kako je nešto krenulo. Henry ponovno vrisne i zaglavinja natraške, držeći se za nos iz kojeg je šikljala krv.

Druga ruka - ovaj put Belcha Hugginsa - nakratko uhvati nogavicu Mikeovih traperica, ali se Mike uspije otrgnuti. Prebaci jednu nogu preko ograde, a tad ga nešto pogodi u obraz zasljepljujućom silinom. Nešto toplo mu pocuri niz obraz. Nešto drugo ga pogodi u kuk, pa nadlakticu, bedro. Gađali su ga njegovim vlastitim streljivom.

Koji trenutak visio je na rukama, a onda skoči na zemlju i dvaput se zakotrlja. Šipražno tlo ovdje se spuštalo, i vjerojatno je to Mikeu Hanlonu spasilo vid, a možda i život; Henry je ponovno prišao ogradi i prebacio jednu od svojih raketa preko nje. Ona eksplodira uz strahovit KRAAAAAK! koji odjekne i ostavi u travi širok komad spaljene zemlje.

Mikeu zazvoni u ušima. On se prekobicne i teturajući uspravi na noge. Sad je bio u visokoj travi na rubu Jalovine. Rukom obriše desni obraz i primijeti da je krvava. Krv ga nije posebice zabrinula; nije ni očekivao da će se iz ovog izvući bez ogrebotine.

Henry baci raketu, ali Mike je ovu vidio i s lakoćom se odmaknuo u stranu.

„Sredimo ga!“ zagrmi Henry i počne se penjati po ogradi.

„Isuse, Henry, ne znam baš - „ Ovo je otišlo predaleko za ukus Petera Gordona, koji se nikad nije suočio sa situacijom koja bi tako naglo eskalirala. Nije trebalo biti krvi - barem ne u tvojoj momčadi - kad imaš toliku nadmoćnu prednost.

„Bolje ti je da znaš“, reče Henry, okrenuvši se i pogledavši Petera s polovice ograde. Visio je tamo poput napuhnutog otrovnog pauka u ljudskom obliku. Njegove opake očice zurile su u Petera; bile su obrubljene krvlju s obje strane. Mikeov udarac nogom slomio mu je nos, premda Henry toga još neko vrijeme neće biti svjestan. „Bolje ti je da znaš ili ću srediti tebe, zdrkani pizdek jedan.“

Ostali se počnu penjati po ogradi, Peter i Victor nevoljko, Belch i Los jednako praznoglavo usrdni kao i prije.

Mike više nije imao što čekati. Okrene se i potrči u grmlje. Henry zaurla za njim: „Naći ću te, crnjo! Naći ću te!“

8

GUBITNICI SU STIGLI DO SUPROTNE STRANE ŠLJUNČARE KOJA JE SAD BILA JEDVA nešto više od golemog, korovom obraslog ožiljka na zemlji, tri godine nakon što je posljednji šljunak izvađen iz nje. Svi su se okupili oko Stana i s odobravanjem gledali njegov paketić Crnih mačaka, kad se začula prva detonacija.

Eddie poskoči - još je bio nervozan zbog toga što je mislio da je vidio pirane (nije bio siguran kako prave pirane izgledaju, ali je bio prilično uvjeren da ne izgledaju kao neuobičajeno velike zlatne ribice sa zubima).

„Sumirajte se, Eddie-san“, reče Richie Glasom kineskog kulija. „To samo neki djeca opaljuju pjetlarde.“

„T-t-tati je b-b-bila ubij b-b-bože, R-R-Richie“, primijeti Bili. Ostali se nasmiju.

„Trudim se, Veliki Bille“, reče Richie. „Osjećam da ću, postanem li dovoljno dobar u tome, jednog dana zaslužiti tvoju ljubav.“ On nježno pošalje poljubac kroz zrak. Bili mu pokaže srednji prst. Ben i Eddie stajali su jedan pokraj drugog i kesili se.

„Oh I'm so young and you're so old“, Stan iznebuha zapišti, sablasno točnom imitacijom Paula Anke, „this my darling Fye been told - „⁶¹

„On zna pjevat!“ zakrešti Richie svojim Glasom kreolskog sluge. „O bogo moj, ovaj dečko zna pjevat!“ A onda Glasom spikera filmskih žurnala: „Molit ću te da se potpišeš, momče, evo ovdje na ovu točkastu crtu.“ Richie prebaci ruku oko Stanovih ramena i počasti ga divovskim blistavim osmijehom. „Dat ćemo da ti naraste kosa, momak. Dat ćemo ti gitaru. Dat ćemo - „

Bili dvaput lupne Richieja po nadlaktici, brzo i ne jako. Svi su bili uzbuđeni zbog predstojećeg ispaljivanja petardi.

„Otvori kutiju, Stan“, reče Beverly. „Ja imam šibice.“

Oni se ponovno okupe dok je Stan pažljivo otvarao paketić petardi. Na crnoj etiketi nalazila su se egzotična kineska slova i ozbiljno upozorenje na engleskom koje Richieja ponovno natjera na hihot. „Ne držati u ruci s upaljenim fitiljem“ pisalo je na upozorenju.

„Dobro da su mi rekli“, reče Richie. „Običavao sam ih držati u ruci nakon što bih upalio fitilj. Mislio sam da je to način da se čovjek otarasi zanoktica.“

Polako, gotovo sa strahopoštovanjem, Stan skine crveni celofan i položi hrpu kartonskih valjaka, plavih, crvenih i zelenih, na dlan. Fitilji su im bili ispleteni u kinesku pletenicu.

„Odmotat ću -“ zausti Stan, no tad se začuje puno glasnija detonacija. Njezin se odjek polako valjao Jalovinom. Uz dreku i krič, oblak galebova poleti s istočne strane odlagališta. Ovaj put svi poskoče. Stanu petarde padnu iz ruke pa ih je morao podignuti.

„Je li to bio dinamit?“ nervozno upita Beverly. Gledala je u Billa, koji je podignuo glavu i razrogačio oči. Pomislila je kako nikad nije izgledao tako lijep - ali je bilo nečeg previše opreznog, napetog, u držanju njegove glave. Poput jelena koji osjeća miris vatre u zraku.

„Mislim da je to bila raketa“, tiho reče Ben. „Prošlog četvrtog srpnja bio sam u parku i tamo su bili neki srednjoškolci koji su ih imali nekoliko. Stavili su jednu u čeličnu kantu za smeće. Proizvela je upravo takvu buku.“

„Je li načinila rupu u kanti, Plastu?“ upita Richie.

„Nije, ali se kanta izbočila sa strane. Izgledala je kao da je unutra neki patuljak koji ju je kresnuo nogom. Pobjegli su.“

„Ova jača eksplozija bila je bliža“, reče Eddie. I on je pogledao u Billa.

„Želite li vi da ovo ispalimo ili ne?“ upita Stan. Odmota desetak petardi a ostale uredno vrati u masni papir, za poslije.

„Naravno“, reče Richie. „S-s-skloni t-t-to.“

Oni upitno pogledaju u Billa, pomalo uplašeni - više zbog njegova prijekog tona nego zbog onog što je rekao.

„S-s-skloni ih“, ponovi Bili, a lice mu se grčilo od napora dok je izgovarao te riječi. Pljuvačka mu prsne iz usta. „N-n-nešto će se d-d-dogoditi.“

Eddie obliže usne, Richie palcem gurne naočale uz oznojeni nos, a Ben se nesvjesno primakne Beverly.

Stan otvori usta da će nešto reći, no onda se začuje još jedna, slabija detonacija - još jedna raketa.

„K-k-kamenje“, reče Bili.

„Što, Bili?“ upita Stan.

„K-k-kamenje. S-s-streljivo.“ Bili počne skupljati kamenje, trpati ih u džepove dok se nisu napuhnuli. Ostali su buljili u njega kao da je poludio... a onda Eddie osjeti kako mu na čelu izbija znoj. Odjednom je znao kako izgleda napad malarije. Nešto slično osjetio je onog dana kad su on i Bili upoznali Bena (samo što je Eddie, kao i ostali, Bena već doživljavao kao Plasta), onog dana kad mu je Henry Bowers onako usput raskrvario nos - samo što je ovo bilo gore. Ovo je izgledalo kao da Jalovini predstoji Hirošima.

Ben počne uzimati kamenje, a zatim i Richie, brzim pokretima, bez puno priče. Naočale mu sasvim skliznu i uz jedva čujan kvrcaj padnu na šljunkom pokriveno tlo. On ih odsutno sklopi i stavi u košulju.

„Zašto si to učinio, Richie?“ upita Beverly. Glas joj zazvuči piskutavo, odveć nategnuto.

„Ne znam, mala“, reče Richie i nastavi skupljati kamenje.

„Beverly, možda bi bilo bolje da se... ovaj... malo vratiš na smetlište“, reče Ben. Ruke su mu bile pune kamenja.

„Poserem ti se ja na to“, reče ona. „Serem ti se ja na sve to, Bene Hanscome.“ Ona se sagne i počne skupljati kamenje.

Stan je zamišljeno gledao kako oni grabe kamenje poput sluđenih farmera. A onda ih počne skupljati i on, usana stisnutih u tanku i srditu crtu.

Eddie osjeti poznato stezanje kad mu se grlo počne suživati do rupe veličine pribadače.

E, ovaj put nećeš, do vraga, pomisli on iznenada. Ne kad sam potreban prijateljima. Kao što je Bev rekla, serem ti se ja na sve to.

I on počne skupljati kamenje.

9

HENRY BOWERS JE PREBRZO OKRUPNJAO DA BI BIO BRZ ILI OKRETAN U uobičajenim okolnostima, ali današnje okolnosti nisu bile uobičajene. Bio je izbezumljen od bola i bijesa, i to mu je osiguralo prolazne i nesvjesne izvanredne tjelesne sposobnosti. Svjesnog je razmišljanja nestalo; njegov je um izgledao onako kako izgleda prerijski požar potkraj ljeta u sumrak - karmin crven i dimno siv. Pojuri za Mikeom Hanlonom poput bika za crvenom krpom.

Mike je trčao po zakržljaloj stazici duž velike jame, stazi koja bi ga dovela do smetlišta, ali je Henry otišao predaleko da bi razmišljao o sitnicama kao što su staze; grunuo je kroz grmlje i drač u ravnoj crti i nije osjećao ni sićušne posjekotine od trnja, ni udarce gipkog grmlja po licu, vratu i rukama. Jedino što mu je bilo važno bila je sve bliža crnjina kovrčava glava. Henry je u desnoj ruci držao jednu raketu a u lijevoj šibicu. Kad uhvati crnju, kresnut će šibicom, upaliti fitilj i nabiti mu tu bombu ravno u prednji dio hlača.

Mike je znao da ga Henry sustiže i da su mu ostali za petama. Pokuša se potjerati još brže.

Sad se gadno bojao, a paniku je suzbijao samo silnim naporom volje. Uganuo je gležanj dok je pretrčavao preko tračnica, ozbiljnije no što je isprva mislio, i sad je skakutao hramljući. Pucketanje i lom Henryjeva nezaustavljivog prodora iza njega prizivali su neugodne slike kako ga progoni pas ubojica ili odbjegli medvjed.

Neposredno ispred njega staza se otvarala, i Mike je više pao nego utrčao u šljunčani.

Otkotrlja se do dna, ustane i već pretrči pola puta prije no što shvati da su tu neka djeca, njih šestero. Bili su raspoređeni u ravnoj crti i imali čudan izraz lica. Tek poslije, kad je imao priliku razmisliti o svemu, shvatio je što je to bilo tako čudno u njihovim izrazima: kao da su ga očekivali.

„Upomoć“, uspije Mike propentati šepajući prema njima. Instinktivno se obrati visokom crvenokosom dječaku. „Dečki... veliki dečki - „

U tom je trenutku Henry uletio u šljunčani. Ugleda njih šestero, odskliže se po šljunku pa zakoči. Na trenutak mu se na licu pokaže nesigurnost, i on pogleda preko ramena. Ugleda svoj zdrug, i kad je Henry ponovno pogledao u Gubitnike (Mike je sad stajao pokraj i malo iza Billa Denbrougha i dahtao), Henry se nasmiješi od uha do uha.

„Znam te, mali“, reče on, obraćajući se Billu. Pogleda i u Richieja. „A znam i tebe. Gdje su ti naočale, četverooki?“ Prije no što je Richie upio nešto odgovoriti, Henry ugleda Bena. „Neka sam proklet! Tu su i Čifut i debeljko! Debeli, je 1' ti to cura?“

Ben malo poskoči, kao da mu je netko gurnuo prst u dupe.

Upravo u tom trenutku, Peter Gordon dotrči i stane pokraj Henryja. Stigne i Victor pa stane Henryju s druge strane; Belch i Los Sadler stignu posljednji. Stanu bočno od Petera i Victora, i sad su dvije protivničke grupe stajale jedna drugoj sučelice, u urednoj, gotovo vojničkoj formaciji.

Teško dišući dok je govorio, a ipak uspijevajući zvučati poput bika u ljudskom obličju, Henry reče: „Trebao bih neke od vas propustiti kroz šake, ali mogu to ostaviti za drugi put. Hoću tog crnju. A vi, govanca - crta!“

„Tako je“, pametno će Belch.

„On mi je ubio psa!“ vikne Mike, glasa kreštava i prepukla. „Sam je to rekao!“

„Da si odmah došao ovamo“, reče Henry, „pa te možda neću ubiti.“

Mike zadrhti, ali se ne pomakne.

Mirno i razgovijetno, Bili reče: „J-J-Jalovina je naša. Vi k-k-klinci odlazite o-o-odavde.“ Henry iskolači oči. Kao da ga je netko neočekivano ošamario.

„Tko će me prisiliti?“ upita on. „Ti, seronjo?“

„M-m-mi'', reče Bili. „Nećemo više trpjeti t-t-tvoja sranja, B-B-Bowers. O-o-odlazi.“

„Ti mucava nakazo“, reče Henry, pogne glavu i navali.

Bili je imao pregršt kamenja; svi su imali pune ruke kamenja, osim Mikea i Beverly, koja je držala samo jedan kamen. Bili ih počne bacati na Henryja, ne žureći pritom, nego snažno i prilično precizno. Prvi kamen promaši; drugi pogodi Henryja u rame. Da je treći promašio, Henry bi bio stigao do Billa i srušio ga na zemlju, ali nije promašio; pogodio je u Henryjevu sagnutu glavu.

Henry zavapi od iznenadnog bola, podigne pogled... i bude pogođen još četiri puta: malim billet-dowe od Richieja Toziera u prsa, pa Eddiejevim kamenom koji mu se odbije od lopatice, kamenom Stana Urisa koji ga pogodi u potkoljenicu, i onim jedinim Beverlynim kamenom koji ga pogodi u trbuh.

On ih pogleda s nevjericom, i odjednom zrak bude ispunjen zujećim projektilima. Henry uzmakne, s istim onim zapanjenim bolnim izrazom na licu.

„Hajde, narode!“ vikne on. „Pomagajte!“

„J-j-juriš na njih“, reče Bili tihim glasom. Ne provjeravajući da vidi hoće li oni to učiniti ili ne, potrči naprijed.

Oni pođu za njim, ispaljujući kamenje ne samo na Henryja nego i na ostale. Veliki su dečki kupili sa zemlje svoje streljivo, ali su bili zasuti kamenjem prije no što su stigli skupiti veću količinu. Peter Gordon vrisne kad mu kamen koji je Ben bacio okrzne jagodicu i raskrvari je. Ustukne nekoliko koraka, zastane, baci nesigurno jedan-dva kamena... a onda pobjegne. Bilo mu je dosta; u West Broadwayu ovako se ne rješavaju stvari.

Henry divljačkom kretnjom zgrabi pregršt kamenja. Na sreću po Gubitnike, to su uglavnom bili kamenčići. Jedan od većih baci na Beverly i rasiječe joj ruku. Ona zavapi. Zaurlavši, Ben se zaleti na Henryja Bowersa, koji se okrenuo na vrijeme da ga ugleda, ali ne i na vrijeme da se izmakne. Henry je bio na krivoj nozi, Ben je težio sedamdeset pet kilograma i bio na dobrom putu da dosegne osamdeset, pa je ishod bio predvidiv. Henry se nije samo opružio nego odletio. Prizemljio je na leđa i odsklizao. Ben se ponovno zaleti na njega i samo je maglovito bio svjestan vrućeg, plamtećeg bola na uhu kad ga je Belch Huggins dohvatio kamenom veličine otprilike loptice za golf.

Henry se ošamućeno dizao na koljena kad je Ben stigao do njega i snažno ga raspalio nogom. Njegova noga u tenisici čvrsto se spoji s Henryjevim lijevim kukom. Henry se prevali na leđa. Pogleda u Bena užeglim pogledom.

„Curice se ne smije gađati kamenjem!“ vikne Ben. Koliko se sjećao, nikad u životu nije se toliko razbjesnio. „Na cu - „

Tad ugleda plamen u Henryjevoj ruci; Henry je kresnuo šibicom i upalio je. Prinese je debelom fitilju rakete koju potom baci Benu u lice. Ne razmišljajući, Ben udari raketu dlanom, zamahnuvši na nju kao što bi se zamahnulo reketom na badmintonsku lopticu. Raketa se vrati na mjesto s kojeg je bačena. Henry to spazi. Oči mu se rašire a potom se otkotrlja, vrišteći. Raketa eksplodira nekoliko djelića sekunde poslije, začađi stražnji dio Henryjeve košulje i otkine komad.

Trenutak potom Bena pogodi Los Sadler i on padne na koljena. Zubi mu škljocnu preko jezika i raskrvare ga. On žmirne i osvrne se, ošamućen. Los je krenuo prema njemu, ali prije no što je uspio stići do mjesta na kojem je Ben klečao, Bili mu dođe s leđa i zaspe ga kamenjem. Los se munjevito okrene i zaurla.

„Gađaš me s leđa, kukavice! vrisne Los. „Ti usrani trtarošu!“ On se pripremi za napad, ali se Richie pridruži Billu pa i on počne kamenjem gađati Losa. Richieja se nisu dojmile Losove velike riječi na temu onoga što se može a što ne može smatrati ferplejom; vidio je on kako njih petorica ganjaju jednog prestrašenog klinca, i činilo mu se da time baš i nisu zaslužili mjesto za Okruglim stolom vitezova kralja Artura. Jedan od Richiejevih projektila rasiječe kožu iznad Losove lijeve obrve. Los zatuli.

Eddie i Stan krenu pomoći Billu i Richieju. Beverly pođe s njima: iz ruke joj je krvarilo, ali oči su joj žarile okrutnim plamenom. Kamenje poleti. Belch Huggins vrisne kad ga jedan odere po laktu. Počne cupkati kao slon i trljati lakat. Henry se osovi na noge. Stražnji dio košulje visio mu je u krpama, no koža ispod nje ostala je gotovo pravim čudom netaknuta. Prije no što se uspio okrenuti, Ben Hanscom baci kamen koji se Henryju odbije od zatiljka i ponovno ga baci na koljena.

Victor Criss je tog dana nanio najviše štete Gubitnicima, djelomice zato što je bio prilično dobar bacač brzih lopti u bejzbolu, ali uglavnom - paradoksalno - zato što je bio najmanje emocionalno uključen. Sve je manje želio biti ovdje. U gađanju kamenjem može doći do ozbiljnih povreda; dijete može ostati razbijene glave, pokupiti zube u šaku, pa i ostati bez oka. No budući da je ovdje, onda je u tome. Planirao je izazvati što više nevolja.

Ta mu je distanciranost omogućila da odvoji dodatnih trideset sekundi i prikupi punu ruku povećeg kamenja. Bacio je jedan na Eddieja dok su Gubitnici mijenjali svoju improviziranu borbenu formaciju i on Eddieja pogodi u bradu. Eddie padne, zavapivši, a krv mu odmah poteče. Ben se okrene prema njemu, ali se Eddie već pridizao, užasno jarke krvi na njegovoj blijedoj koži, očiju pretvorenih u proreze.

Victor baci kamen na Richieja i kamen odskoči od Richiejevih grudi. Richie mu uzvrati, ali se Vic lako izmakne i baci jedan kamen s boka na Billa. Bili trgne glavu natrag, ali nedovoljno brzo; kamen mu načini široku posjekotinu na obrazu.

Bili se okrene prema Victoru. Pogledi im se sretnu i Victor u pogledu malog mucavca ugleda nešto čega se vraški uplašio. Nevjerojatno, ali riječ: Oprosti! zadršće mu iza usana... samo što se takvo što ne govori klincu manjem od sebe. Osim ako ne želiš da te kompići počnu zajebavati od nemila do nedraga.

Bili krene prema Victoru, a Victor prema Billu. U istom trenutku, kao da se ravnaju prema nekom telepatskom signalu, oni počnu jedan na drugog bacati kamenje, neprestance smanjujući rastojanje. Oko njih je bitka jenjala jer su se ostali okrenuli i zagledali u njih; čak je i Henry okrenuo glavu.

Victor se saginjao i izmicao, ali Bili to nije ni pokušavao. Victorovo kamenje zabijalo mu se u prsa, rame, trbuh. Jedan mu okrzne uho. Naizgled neuzdrman svime time, Bili je bacao kamen za kamenom i pogađao ubojitom silinom. Treći kamen pogodi Victora u koljeno. Začuje se oštar krckav zvuk i Victor prigušeno zastenje. Ostao je bez streljiva. Bili je imao još jedan kamen. Bio je gladak i bijel, prošaran kvarcom, otprilike veličine i oblika guščjeg jajeta. Victoru Crissu djelovao je jako tvrdo.

Bili je bio manje od dva metra od njega.

„S-s-smjesta se n-n-nosi o-o-odavde“, reče on, „da ti ne bih r-r-rascopao g-g-glavu. N-n-ne šalim s-s-se.“

Pogledavši u njegove oči, Victor shvati da je zaista tako. Bez ijedne riječi, on se okrene i krene putem kojim je otišao i Peter Gordon.

Belch i Los Sadler nesigurno su zvjerali oko sebe. Krv je curila iz kuta Sadlerovih usta, a niz Belchovo se lice slijevala krv iz rane na glavi.

Henryjeve su se usne micale, ali iz njih ne izađe nikakav zvuk.

Bili se okrene prema Henryju. „T-t-tutanj“, reče on.

„A što ako neću?“ Henry je pokušavao zvučati opasno, ali je Bili sad u Henryjevim očima vidio nešto drugo: bojao se i otići će. Bili se zbog toga trebao osjećati dobro - čak pobjedonosno - ali se on osjećao samo umorno.

„A ako n-n-nećete,“ reče Bili, „n-n-napast ćemo v-v-vas. M-m-mislim da vas nas š-ššestero možemo smjestiti u b-b-bolnicu.“

„Sedmero“, reče Mike Hanlon, i pridruži im se. U svakoj je ruci držao kamen veličine manje bejzbolske lopte. „Samo probaj, Bowers. Baš bih to volio.“

„Ti jebeni CRNJO“' Henryjev glas prepukne i zadrhti na rubu suza. Taj glas Belchu i Losu oduzme i posljednji atom borbenosti; oni uzmaknu, a preostalo im kamenje ispadne iz opuštenih ruku. Belch se osvrne oko sebe kao da se pita gdje je on to zapravo.

„Odlazite odavde“, reče Beverly.

„Začepi, pičko“, reče Henry. „Ti - „ Četiri kamena polete istog trenutka i pogode Henryja na četiri različita mjesta. On vrisne i počne se natraške odguravati preko tla zaraslog u korov, dok su ostaci njegove košulje vijorili za njim. Pogleda u smrknuta, starmala lica manje djece, pa u izbezumljena lica Belcha i Losa. S te strane neće biti nikakve pomoći; ni najmanje. Los okrene glavu, postiđeno.

Henry ustane, jecajući i šmrcajući kroz svoj slomljeni nos. „Sve ću vas pobiti“, reče on i odjednom potrči prema stazi. Trenutak potom više ga nije bilo.

„O-o-odlazite“, reče Bili, obrativši se Belchu. „G-g-gubite se. I n-n-ne v-v-vraćajte se. J-J-Jalovina je n-n-naša.“

„Poželjet ćeš da nisi Henryju stao na žulj, mali“, reče Belch. „Los, dođi.“

Oni krenu, pognutih glava, ne osvrćući se.

Njih sedmero stajalo je u nepravilnom polukrugu. Svi su odnekud krvarili. Sudnjedanska bitka kamenjem trajala je manje od četiri minute, ali se Bili osjećao kao da je cijeli II svjetski rat proveo na bojištu, na oba ratišta, bez ijednog dopusta.

Tišinu prekine hripava, pišteća borba za zrak Eddieja Kaspbraka. Ben krene prema njemu, osjeti kako se tri čokoladice i četiri Ding-Donga koje je pojeo putem do Jalovine počinju komešati i bućkati u želucu pa protrči pokraj Eddieja u grmlje, gdje je povratio skriven od pogleda i tiho koliko je to bilo moguće.

Pa tako Richie i Bev odu do Eddieja. Beverly rukom obgrli mršavog dječaka oko struka, a Richie mu iščeprka aspirator iz džepa. „Zagrizi u ovo, Eddie“, reče on i Eddie štucavo i duboko potegne kad je Richie pritisnuo okidač.

„Hvala“, uspije Eddie propentati.

Ben se vrati iz grmlja, crven u licu, brišući usta rukom. Beverly mu priđe i uhvati ga za ruke.

„Hvala ti što si me branio“, reče ona.

Ben kimne glavom, gledajući u svoje prljave tenisice. „U svako doba, mala“, reče on.

Jedan po jedan, oni se okrenu i pogledaju u Mikea i njegovu tamnu kožu. Zagledaju se u nj pozorno, oprezno, zamišljeno. Mike je i prije osjetio takvu radoznalost - nije u njegovu životu postojao trenutak kad je nije osjećao - i on im uzvrati otvorenim pogledom.

Bili pogleda u Mikea pa u Richieja. Richie mu uhvati pogled. Bili kao da je čuo škijocaj - posljednji dio koji je sjeo na pravo mjesto u stroju nepoznate namjene. On osjeti kako su mu se ledene iglice raštrkale po leđima. Sad smo svi na okupu, pomisli on, i ta je pomisao bila tako silna, tako ispravna, da mu se na trenutak učinilo da ju je možda izgovorio naglas. Ali, naravno, nije bilo potrebe da je izgovara naglas; vidio ju je u Richiejevim očima, u Benovim, Eddiejevim, Beverlynim, Stanovim.

Sad smo svi na okupu, pomisli on ponovno. O Bože pomozi nam. Sad stvarno počinje. Molim te, Bože, pomozi nam.

„Kako se zoveš, mali?“ upita Beverly.

„Mike Hanlon.“

„Bi li ispaljivao petarde?“ upita Stan, a Mikeov široki osmijeh bio je i više nego dovoljan odgovor.

ČETRNAESTO POGLAVLJE

Album

1

ISPOSTAVI SE, BILI NIJE JEDINI; SVI DONOSE CUGU.

Bili ima viski, Beverly votku i kutiju juicea od naranče, Richie šest piva, Ben Hanscom bocu Wild Turkeyja. Mike ima šest piva u malom hladnjaku u blagovaonici za osoblje.

Eddie Kaspbrak stiže posljednji noseći smeđu vrećicu.

„Što imaš tu, Eddie?“ upita Richie. „Za-Rex ili Kool-Aid⁶²?“

Osmjehujući se nervozno, Eddie najprije izvadi bocu džina a potom i bocu soka od suhih šljiva.

U zgranutom tajcu koji je nastao, Richie tiho kaže: „Netko neka pozove ljude u bijelim kutama. Eddie Kaspbrak se naposljetku otkačio.“

„Sok od suhih šljiva i džina jako je zdrav“, odgovara Eddie obranaški... a onda se svi neobuzdano smiju i zvuk njihova veselja odzvanja i razliježe se u tihoj knjižnici, kotrlja se gore-dolje niz zastakljeni hodnik između knjižnice za odrasle i za djecu.

„Ne daj se smetati“, kaže Ben, brišući suze od smijeha. „Ne daj se smetati, Eddie. A kladim se da pospješuje rad crijeva. „

Smiješeći se, Eddie napuni papirnatu čašu do tri četvrtine sokom od suhih šljiva, a onda trezvenjački doda dva čepa džina.

„O, Eddie, jako te volim“, kaže Beverly i Eddie je pogleda, iznenađen ali s osmijehom. Ona pogleda oko stola. „Sve vas volim. „

Bili kaže: „I mi v-v-volimo tebe, B-B-Bev. „

„Da“, kaže Ben. „Volimo te.“ Oči mu se malo rašire, i on se nasmije. „Mislim da još volimo jedni druge... Znate li kakva je to rijetkost?“

Na trenutak zavlada tajac, i Mike se zapravo ne iznenadi kad shvati da Richie nosi naočale.

„Leće su me počele peći pa sam ih morao izvaditi „, kaže Richie kratko kad ga Mike upita. „A da prijeđemo na stvar?''

Tada svi pogledaju u Billa, kao onomad u šljunčan, a Mike pomisli: Gledaju u Billa kad im je potreban vođa, u Eddieja kad im je potreban navigator. Prijeđimo na stvar, kakve li vraške frazetine. Da im kažem da tijela djece koja su pronađena i onda i sad nisu seksualno zlostavljana, pa čak zapravo ni unakažena, već djelomice pojedena? Da im kažem da kod kuće držim sedam rudarskih šljemova, onih s jakim baterijama ugrađenima sprijeda, i da je jedan namijenjen za čovjeka po imenu Stan Uris koji nije uspio stići na poprište, kako smo običavali govoriti? Ili im je možda dovoljno samo reći da odu kući i dobro se naspavaju, zato što će sutradan ili sutra navečer svemu biti kraj, zauvijek - ili za Ono, ili za nas?

Vjerojatno im se ništa od svega toga ne mora reći, jer je razlog već spomenut: oni još vole jedni druge. Koješta se promijenilo u proteklih dvadeset sedam godina, ali to, začudo, nije. To nam je, misli Mike, jedina nada.

Jedino što preostaje jest završiti s tim, dovršiti proces prisjećanja, zaklamati prošlost za sadašnjost tako da vrpca doživljaja može oblikovati kakav-takav kotač. Da, pomisli Mike, to je to. Večerašnja ja zadaća načiniti kotač; sutra ćemo vidjeti kotrlja li se još... onako kako se zakotrljao kad smo otjerali one velike klipane iz šljunčare u Jalovini.

„Jesi li se sjetio ostatka?“ upita Mike Richieja.

Richie otpije malo piva i odmahne glavom. „Sjećam se kako si nam ispričao o onoj ptici... i o dimnjaku.“ Osmijeh se razlije Richiejevim licem. „Sjetio sam se toga večeras, dok sam s Bewie i Benom išao ovamo. Kakva je to bila kuća strave, jebote - „

„Bi-bip, Richie“, kaže Beverly, smiješeći se.

„Ma, znate“, kaže on, i dalje se smiješeći, gurnuvši naočale na nos pokretom koji sablasno podsjeti na starog Richieja. On namigne Mikeu. „Ti i ja, je li tako, Mikey?“

Mike zarže od smijeha i zakima glavom.

„Gospa Skavlet! Gospa Skavlet!“ zakriješti Richie svojim Glasom kreolskog sluge. „Postaje malo vruće u dimijonici, gospa Skavlet!“

Smijući se, Bili kaže: „Još jedan inženjerski i arhitektonski trijumf Bena Hanscoma. „

Beverly kima glavom. „Mike, kopali smo klupsku kućicu kad si donio očev album s fotografijama u Jalovinu.“

„O, Kriste!“ kaže Bili i uspravi se naglo u stolici kao da ga je netko piknuo. „I slike -“

Richie smrknuto kima glavom. „Isti štos kao i u Georgiejevoj sobi. Samo što smo ovaj put svi to vidjeli.“

Ben kaže: „Ja sam se sjetio što se dogodilo s onim srebrnim dolarom. „ Svi se okrenu i pogledaju ga. „Ostala tri dao sam jednom svom prijatelju prije dolaska ovamo“, kaže Ben tiho. „Za njegovu djecu. Sjetio sam se da je postojao i četvrti, ali se nisam mogao sjetiti što se s njim dogodilo. Sad se sjećam. „ On pogleda u Billa. „Načinili smo od njega srebrnu kuglicu za praćku, zar ne? Ti, ja i Richie. Najprije smo namjeravali načiniti srebrni metak -“

„Bio si prilično siguran da će ti to poći za rukom“, potvrdi Richie „ Ali -

„Ali smo se ustrtarili.“ Bili polako kimne glavom. To je sjećanje prirodno leglo na svoje mjesto i on začuje isti onaj tihi ali jasni klik! kad se to dogodilo. Sve smo bliže, pomisli on.

„Vratili smo se u Neiboltovu“, kaže Richie. „Svi.“

„Spasio si mi život, Veliki Bille“, kaže Ben iznenada no Bili odmahne glavom. „Ipak jesi“, uporno će Ben, i ovaj put Bili ne zavrti glavom. Moguće je da je baš to učinio, premda se još ne sjeća kako... i je li to zaista bio on? On misli da je to možda bila Beverly... ali toga nema u njegovu sjećanju. Barem ne zasad.

„Ispričajte me na trenutak“, kaže Mike. „Imam šest piva otraga u frižideru. „

„Uzmi jedno moje“, kaže Richie.

„Hanlon ne pije pivo bijelca“, odgovara Mike. „Pogotovo ne tvoje, Laprdalo. „

„Bi-bip, Mikey“, ozbiljno će Richie, i Mike ode po svoje pivo nošen toplim valom njihova smijeha.

Upali svjetlo u blagovaonici, bijednom sobičku s pohabanim stolicama, Silexom koji vapi za dobrim ribanjem i oglasnom pločom pokrivenom starim obavijestima, informacijama o plaći i odrađenim satima i nekoliko karikatura iz New Yorkera, sad požutjelih i sfrkanih na rubovima.

Otvara mali hladnjak i osjeća kako ga preplavljuje šok, duboko do kosti i bijel kao led, onako kako ti se hladnoća veljače zavuče u kosti u tom mjesecu, kad ti se čini da travanj nikad neće doći. Iz hladnjaka isteče spora rijeka plavih i narančastih balona, na desetke njih, buket ukrasnih balona za proslavu dočeka Nove godine, i on nesuvislo pomisli usred straha; sad nam samo fali Guy Lombardo da na fruli otpišti „Auld Lang Syne“. Baloni plove pokraj njegova lica i dižu se prema stropu. On pokuša vrisnuti, ali ne uspijeva, jer je ugledao što se nalazi iza balona, što je Ono ubacilo u hladnjak pokraj njegova piva, za kasnu večeru nakon što svi njegovi bezvezni prijatelji ispričaju svoje bezvezne priče i vrate se u svoje unajmljene krevete u svom rodnom gradu koji više nije njihov dom.

Mike načini korak natrag, ruke mu se podignu prema licu, zaklanjajući taj prizor. Spotakne se o jednu stolicu, zamalo ne padne, i makne ruke. Još je tamo; odsječena glava Stana Urisa pokraj Mikeova piva Bud Light, ne glava čovjeka, već jedanaestogodišnjeg dječaka. Usta su otvorena u nijemom vrisku, ali Mike mu ne vidi ni zube ni jezik zato što su mu usta našopana perjem. Perje je svijetlosmeđe i neopisivo veliko. On dobro zna s koje ptice potječe to perje.

O da. I te kako. On je tu pticu vidio u svibnju 1958., a svi su je vidjeli početkom kolovoza 1958., a onda, nakon puno godina, kad je posjetio svog umirućeg oca, otkrio je da ju je i Will Hanlon vidio jednom, nakon što je izvukao živu glavu iz požara u Black Spotu. Krv iz Stanova razderana vrata nakupila se na donjoj polici hladnjaka i načinila zgrušanu lokvu. Ona svjetluca tamnocrvenom bojom rubina na nelaskavoj žarkoj svjetlosti žarulje u hladnjaku.

„Uh... uh... uh...“ uspije Mike propentati, ali ne može ispustiti više nikakav zvuk. Tad glava otvori oči i to su srebrnožarke oči klauna Pennywisea. Te oči zakolutaju prema njemu, a usne glave počnu se migoljiti oko usta punih perja. Pokušavaju progovoriti, možda pokušavaju izgovoriti proročanstvo, poput proročice u grčkoj drami.

Mislio sam da bih vam se mogao pridružiti, Mike, zato što ne možete pobijediti bez mene. Ne možete pobijediti bez mene i ti to znaš, zar ne? Mogli ste imati nekakvih šansi da sam se cijeli pojavio, ali moj sveamerički mozak nije se s time mogao nositi, ako shvaćaš što želim reći, govance jedno? Sve što vas šestero možete učiniti jest da razglabate o starim dobrim vremenima, a onda izginete. Zato sam mislio da vam treba poglavar. Poglavar, kužiš, Mikey? Kužiš, kompa? Je 1' kužiš, kurcu od crnačke fukare?

Nisi stvaran! vrisne on, ali nikakav zvuk ne izlazi iz njegova grla; on je kao televizor na kojem je zvuk potpuno utišan. Nevjerojatno, skaredno, glava mu namigne.

Stvaran sam ja, i te kako. Poput kiše. A ti znaš o čemu ja govorim, Mikey. Ono što vas šestero planirate učiniti je kao da želite poletjeti mlažnjakom bez kotača. Nema smisla poletjeti ako se ne možeš spustiti, zar ne? A nema smisla prizemljiti ako ne možeš ponovno uzletjeti. Nikad se nećete sjetiti pravih zagonetki i viceva. Nikad me nećete nasmijati, Mikey. Svi ste zaboravili kako da svoje vrištanje pretvorite u vrisak smijeha. Bi-bip, Mikey, što veliš? Sjećaš se ptice? Vrabac, ali hopsa-sa! pravi grmalj, ha? Velik kao hambar, velik kao neka od onih glupih japanskih nemani kojih si se bojao kao mali. A dani kad si znao kako otjerati tu pticu sa svog praga zauvijek su prošli. Vjeruj mi, Mikey. Ako znaš mućnuti glavom, odmaglit ćeš odavde, iz Derryja, odmah. Ako ne znaš kako mućnuti njome, završit će kao ova ovdje. Mili moj, današnji putokaz pokraj velike ceste života glasi: mućni glavom što prije, nemaš dvije.

Glava se prevrne na lice (perje u njezinim ustima proizvede užasan zvuk gužvanja) i ispadne iz hladnjaka. Pada na pod uz tup udar i kotrlja se prema njemu poput jezive kugle za kuglanje, i njezina se krvlju umrljana kosa i iscereno lice smjenjuju; kotrlja se prema njemu ostavljajući za sobom ljepljiv trag krvi i rastrganih dijelova perja, dok joj usta mljaskaju oko pernatog ugruška.

Bi-bip, Mikey! vrišti ona dok Mike izbezumljeno uzmiče od nje, ruku ispruženih kao da se brani od zlih duhova. Bi-bip, bi-bip, bi-bip, jebote!

A onda se začuje iznenadan glasni prasak - zvuk plastičnog čepa palcem izbačenog iz boce jeftinog pjenušca. Glava nestaje (stvarna je, pomisli Mike s osjećajem mučnine; barem u tom prasku nije bilo ničeg natprirodnog; bio je to zvuk zraka koji se stuštio u naglo ispražnjen prostor... stvarna je, o Bože, stvarna). Tanka mreža kapljica krvi lebdeći se podigne u zrak pa ponovno zakapa pod. No ipak nema potrebe očistiti blagovaonicu; Carole neće ništa vidjeti kad sutra dođe, čak ni ako se bude morala probijati kroz balone da bi došla do kuhala i skuhala si prvu šalicu kave. Baš zgodno. On piskutavo zahihoće.

Podigne pogled. Da, baloni su još tu. Na plavima piše: CRNJAMA IZ DERRYJA VRABAC NA GRANI. A na narančastima piše: GUBITNICI I DALJE GUBE, ALI STANLEY URIS NAPOSLJETKU MISLI SVOJOM GLAVOM.

Nema smisla poletjeti ako se ne možeš spustiti, upravo ga je uvjeravala glava koja govori, nema smisla spustiti se ako ne možeš ponovno poletjeti. Ovo posljednje ponovno ga potakne da pomisli na rudarske kacige koje čuva kod sebe. Je li to istina? Odjednom se sjeti prvog dana kad se spustio u Jalovinu poslije bitke kamenjem. Bilo je to šestog srpnja, dva dana nakon što je marširao u paradi u povodu Dana nezavisnosti... dva dana nakon što je prvi put uživo vidio klauna Pennywisea. Poslije tog dana u Jalovini, nakon što je saslušao njihove priče, a onda, nevoljko, ispričao svoju, otišao je kući i zamolio oca da pogleda njegov album s fotografijama.

Zašto je zapravo sišao u Jalovinu tog šestog srpnja? Je li znao da će ih tamo naći? Činilo se da jest - i to ne samo da će oni biti tamo, nego i gdje će biti. Razgovarali su o nekakvoj klupskoj kućici, sjeća se, ali njemu se učinilo da o tome govore zato što postoji nešto drugo o čemu nisu znali kako bi govorili.

Mike pogleda u balone, zapravo ih ne videći, pokušava se sjetiti kakav je to bio dan, taj vrući, vrući dan. Odjednom mu se čini jako važno da se sjeti što se tamo dogodilo, svih nijansi, u kakvom je duševnom stanju bio.

Jer tad se sve počelo događati. Prije toga ostali su govorili o tome da bi trebalo ubiti Ono, ali nije bilo pomaka, nije postojao plan. Kad je došao Mike, krug se zatvorio, kotač se počeo kotrljati. Kasnije tog istog dana Bili, Richie i Ben otišli su do knjižnice i počeli ozbiljno proučavati zamisao koja je Billu pala na um dan prije, ili prije tjedan ili mjesec dana. Sve je počelo -

„Mike?“ zazove Richie iz čitaonice gdje su ostali okupljeni. „Jesi umro tamo?“

Zamalo, pomisli Mike, gledajući u balone, krv i perje u hladnjaku. On se odazove: „Mislim da bi bilo dobro da i vi dođete ovamo. „

Čuje škripu njihovih stolaca, mrmor glasova; čuje kako Richie kaže: „O Isuse, što je sad?“ a drugim uhom, uhom svog sjećanja, začuje kako Richie rekao nešto drugo, i odjednom se sjeti za čim je to tragao; štoviše, shvaća zbog čega mu se činilo da mu to toliko izmiče. Reakcija ostalih kad je on izbio na čistinu u najtamnijem, najdubljem i najzaraslijem dijelu Jalovine tog dana bila je... nikakva.

Ni iznenađenja, ni pitanja o tome kako ih je našao, kao da od toga nije bilo ništa lakše. Ben je jeo čokoladice, sjeća se, Beverly i Richie pušili su cigarete, Bili je ležao na leđima s rukama ispod glave i gledao u nebo, a Eddie i Stan su zamišljeno promatrali užad pribijenu kolcima u zemlju, u obliku kvadrata stranice od oko dva metra.

Ni iznenađenja, ni pitanja - ništa lakše. Naprosto se pojavio i bio prihvaćen. Kao da su ga oni, i ne znajući, čekali. A tim trećim uhom, uhom sjećanja, on čuje kako se razliježe Richiejev Glas kreolskog sluge, baš kao večeras: „Bogo mili, gospa, evo opet...

2

...ONO CRNO DIJETE! BOGO MOJ, NA ŠTO JE SPALA OVA JALOVINA! VIDI SAMO TOG veseljaka, Velki Bille!“ Bili se nije čak ni osvrnuo; nastavio je sanjalački zuriti u tuste ljetne oblake koji su stupali nebom. Krajnje pomnjivo razmatrao je jedno važno pitanje. No Richie se nije uvrijedio zbog nedostatka pažnje. Nastavio je ne obazirući se.

„Čim moje oči vide tog veseljaka odma mi se grlo osuši! Popit ću si ladnu lemonadu na verandi, di je malo ladnije -“

„Bi-bip, Richie“, reče Ben usta punih čokoladice, a Beverly se nasmije.

„Bok“, reče Mike nesigurno. Srce mu je malo prejako tuklo, ali je čvrsto odlučio učiniti ono što je namjeravao. Dugovao im je zahvalnost, a otac mu je rekao da čovjek mora uvijek vratiti svoje dugove - i to što prije, dok kamata ne naraste.

Stan se osvrne. „Bok“, reče on, a onda ponovno pogleda u kvadrat od užadi zabijenih kolcima u središte čistine. „Ben, jesi siguran da će ovo uspjeti?“

„Hoće“, reče Ben. „Bok, Mike.“

„Hoćeš cigaretu?“ upita Beverly. „Ostale su mi još dvije.“

„Ne, hvala ti.“ Mike duboko udahne i reče: „Htio sam vam svima još jednom zahvaliti na tome što ste mi onaj dan pomogli. Oni su me tipovi namjeravali gadno udesiti. Žao mi je što su i neki od vas nadrljali.“

Bili odmahne na to rukom. „N-n-ne b-b-brini zbog t-t-toga. S-s-spremali su nam to c-c-cijele g-g-godine.“ On sjedne i pogleda u Mikea s iznenadnim žarkim zanimanjem. „S-s-smijem te n-n-nešto upitati?“

„Pa, dobro“, reče Mike. On oprezno sjedne. Već se naslušao takvih uvoda. Denbrough će ga upitati kako je to biti crnac.

Ali umjesto toga Bili reče: ''Što m-m-misliš, kad je L-L-Larsen bacao p-p-prije dvije g-ggodine u finalu p-p-prvenstva tako da p-p-protivnici nisu s-s-stigli do p-p-prve baze, je li to bila p-p-puka s-s-sreća?“

Richie duboko povuče dim iz cigarete i počne kašljati. Beverly ga dobrodušno raspali po leđima. „Još si početnik, Richie. Naučit ćeš.“

„Ben, mislim da će se urušiti“, reče Eddie zabrinuto, gledajući u kvadrat označen kolcima. „Ne znam baš koliko mi se sviđa pomisao da budem živ pokopan.“

„Nećeš biti živ pokopan“, reče Ben. „A ako i budeš, samo siši taj svoj usrani stari aspirator dok te netko ne izvuče.“

Ovo se Stanleyju Urisu učini izvanredno smiješnim. On se ponovno nasloni na lakat, glave podignute prema nebu, i počne se smijati. Smijao se tako dugo da ga je Eddie nogom raspalio po cjevanici i rekao mu da začepi.

„Sreća“, naposljetku će Mike. „Mislim da je svako takvo bacanje više sreća nego vještina.“

„I j-j-ja'', reče Bili. Mike pričeka da vidi ima li još što, ali se činilo da je Bili zadovoljan. Ponovno legne, ponovno sklopi ruke na zatiljku i vrati se proučavanju oblaka koji su plovili nebom.

''Što to smjerate?“ upita Mike, gledajući u kvadrat od užadi pribijenih kolcima tik iznad zemlje.

„A to! To je Plastova ideja tjedna“, reče Richie. „Prošli je put poplavio Jalovinu, i to je bilo prilično dobro, ali ovo ovdje je da ti pamet stane. Ovo će dobiti prvu nagradu na natječaju za Klupsku kućicu godine. Sljedećeg mjeseca -“

„Ne m-m-moraš k-k-kritizirati B-B-Bena“, reče Bili i dalje zagledan u nebo. „B-b-bit će u redu.“

„Zaboga, Bili, pa samo sam se šalio.“

„P-p-ponekad se p-p-previše š-š-šališ, Richie.“

Richie prihvati prijekor bez riječi.

„Svejedno - ne shvaćam“, reče Mike.

„Pa, prilično je jednostavno“, reče Ben. „Željeli su kućicu na stablu, i mogli smo to napraviti, ali ljudi imaju loš običaj da lome kosti kad ispadnu iz kućice na drvetu -“

„Bako... bako... zašto su ti tako krupne kosti?“ reče Stan i ponovno se nasmije a ostali ga pogledaju, zbunjeni. Stan baš nije imao smisla za humor, a i ono malo što je imao bilo je prilično uvrnuto.

„Senjor, fali vam koja daskita“, reče Richie. „To je od vrućinos i kukarača, pensoja.“

„Dakle,“ reče Ben, „iskopat ćemo rupu oko dva metra dubine unutar kvadrata koji sam obilježio kolcima. Ne možemo puno dublje od toga, jer mislim da ćemo naletjeti na podzemne vode. Ovdje su prilično blizu površine. Onda ćemo poduprijeti strane, tek toliko da budemo sigurni da se neće odroniti.“ Tu značajno pogleda Eddieja, ali Eddie je bio zabrinut.

„I onda?“ upita Mike zainteresirano.

„Prekrit ćemo otvor.“

„Ha?“

„Stavit ćemo daske preko rupe. Možemo ugraditi kapak ili tako nešto kako bismo mogli ulaziti i izlaziti, pa čak i prozore ako želimo-“

„Trebat će nam nekoliko š-š-šarki“, reče Bili i dalje zagledan u oblake.

„Može ih se nabaviti u Reynoldsovoj željeznariji“, reče Ben.

„N-n-narode, pa imate dž-dž-džeparac“, reče Bili.

„Ja imam pet dolara“, reče Beverly. „Uštedjela sam to od čuvanja djece.“

Richie istog trenutka počne puziti prema njoj na sve četiri. „Volim te, Bewie“, reče on, gledajući je psećim pogledom. „Hoćeš li se udati za mene? Živjet ćemo u kućici u cvijeću - „

„U čemu?“ upita Beverly, dok ih je Ben promatrao s čudnom mješavinom tjeskobe, veselja i koncentracije.

„U ćućici u cvijeću“, reče Richie. „Pet dolara bit će dovoljno, sunašce moje: ti i ja i plod ljubavi naše, utroje je najljepše -“

Beverly se nasmije, pocrveni i odmakne se od njega.

„P-p-podijelit ćemo t-t-troškove“, reče Bili. „Zato i imamo k-k-klub.“

„Dakle, kad prekrijemo rupu daskama“, nastavi Ben, „namazat ćemo ih tim jakim ljepilom - Tangle-Track se zove - i vratiti busenje. Možda ga pospemo borovim iglicama. Možemo biti unutra, a da ljudi - ljudi Bowersove sorte - prođu preko nas i pojma nemaju da smo unutra.“

„I ti si to smislio?“ reče Mike. „Pa to je sjajno!“

Ben se osmjehne. Sad je bio red na njega da pocrveni.

Bili naglo ustane i pogleda u Mikea. „Ž-ž-želiš p-p-pomoći?“

„Pa... naravno“, reče Mike. „To bi bilo zabavno.“

Ostali se pogledaju - Mike to i osjeti i primijeti. Ovdje nas je sedmero, pomisli Mike i bez ikakva razloga zadrhti. „Kad ćete početi kopati?“

„U-u-uskoro“, reče Bili i Mike je znao - znao - da Bili ne govori samo o Benovoj podzemnoj klupskoj kućici. I Ben je to znao. Kao i Richie, Beverly i Eddie. Stan Uris prestao se smješkati. „Uskoro ćemo p-p-početi ovaj p-p-projekt.“

Tad nastane stanka i Mike odjednom postane svjestan dvije stvari: oni mu žele nešto reći, ispričati mu... a on nije baš siguran da želi to čuti. Ben je podignuo štap i besciljno crtuckao po zemlji, a kosa mu je skrivala lice. Richie je grizao već odgrizene nokte. Samo je Bili gledao u Mikea.

„Nešto nije u redu?“ upita Mike nelagodno.

Govoreći jako polako, Bili reče: „M-m-mi smo k-k-klub. Možeš b-b-biti u klubu ako želiš, ali m-m-moraš čuvati naše t-t-tajne.“

„Misliš, kao ovo o klupskoj kućici?“ upita Mike, sad još nelagodnije. „Pa, naravno -“

„Imamo mi jednu drugu tajnu, mali“, reče Richie, i dalje ne gledajući u Mikea. „A Veliki Bili kaže da ovog ljeta imamo važnijeg posla od kopanja podzemnih klupskih kućica.“

„A u tome je u pravu“, doda Ben.

Začuje se iznenadan, zviždeći soptaj. Mike poskoči. Bio je to samo Eddie, koji je potegnuo iz aspiratora. Eddie pokajnički pogleda Mikea, slegne ramenima, a onda kimne glavom.

„Pa,“ reče Mike naposljetku, „nemojte me držati u neizvjesnosti. Recite mi.“

Bili je gledao u ostale. „Ima li n-n-netko tko ga ne želi u k-k-klubu?“

Nitko ne progovori i ne podigne ruku. „Tko će mu r-r-reći?“ upita Bili.

Nastane još jedna duga stanka i ovaj put Bili je ne prekine. Najzad Beverly uzdahne i pogleda u Mikea.

„Ona ubijena djeca“, reče ona. „Znamo tko to čini, a to nije ljudsko biće.“

3

ISPRIČAJU MU, JEDNO PO JEDNO: O KLAUNU NA LEDU, GUBAVCU ISPOD TRIJEMA, krvi i glasovima iz slivnika, mrtvim dječacima u vodotornju. Richie ispriča što se dogodilo kad su se on i Bili vratili u Neiboltovu, a Bili progovori posljednji, o školskoj fotografiji koja je oživjela i o slici u koju je gurnuo ruku. Završio je objasnivši kako mu je Ono ubilo brata Georgea, i kako se Klub gubitnika obvezao ubiti to čudovište... što god to čudovište zapravo bilo.

Mike je pomislio kasnije, dok se te večeri vraćao kući, kako je trebao sve to saslušati s nevjericom koja bi prerasla u užas i naposljetku pobjeći koliko ga noge nose, uvjeren da ga je uzela zrende grupa bjelačke djece koja ne vole crnce, ili da je u društvu šest pravih pravcatih luđaka koji su se nekako jedno od drugog zarazili ludilom, onako kako bi svi učenici istog razreda jedni od drugih dobili neku posebno priljepčivu prehladu.

Ali nije pobjegao, zato što ga je, bez obzira na užas, obuzeo čudan osjećaj utjehe. Utjehe i nečeg drugog, nečeg elementarnijeg: osjećaja da je stigao kući. Ovdje nas je sedmero, pomisli on ponovno kad Bili naposljetku završi s pričom.

Otvorio je usta, ne sasvim siguran što bi rekao.

„Vidio sam klauna“, reče on.

''Što?“ upitaju Richie i Stan uglas, a Beverly okrene glavu tako brzo da joj se konjski rep prebaci s lijevog ramena na desno.

„Vidio sam ga na Dan nezavisnosti“, reče Mike polako, obraćajući se prvenstveno Billu.

Billov pogled, oštar i potpuno koncentriran, počivao je na njegovu i zahtijevao da nastavi. „Da, četvrtog srpnja...“ Na trenutak ušuti, pomislivši: Ali sam ga prepoznao. Prepoznao sam ga zato što to nije bilo prvi put da sam ga vidio. A nije bilo ni prvi put da sam vidio nešto... nešto što nije u redu.

Tad je pomislio na pticu i to je bilo prvi put da si je zaista dopustio pomisliti na nju - osim u noćnim morama - još od svibnja. Bio je pomislio da gubi razum. Laknulo mu je kad je otkrio da nije lud... ali ipak je to bilo zastrašujuće olakšanje. On ovlaži usne.

„Nastavi“, nestrpljivo će Bev. „Požuri.“

„Dakle, sudjelovao sam u paradi. Ja - „

„Vidio sam te“, reče Eddie. „Svirao si saksofon.“

„Zapravo trombon“, reče Mike. „Sviram u orkestru Crkvene škole. Dakle, vidio sam klauna. Dijelio je djeci balone na trostrukom raskrižju u centru. Bio je baš onakav kakvim su ga Ben i Bili opisali. Srebrni kostim, narančasti cofli-puceta, bijela šminka na licu, veliki crveni osmijeh. Ne znam je li to bio ruž ili šminka, ali sličilo je na krv.“

Ostali su kimali glavama, sad uzbuđeni, ali Bili samo nastavi gledati u Mikea. „N-n-narančasti paperjasti čuperci?“ upita on Mikea, nesvjesno zatreperivši prstima iznad glave. Mike kimne glavom.

„Kad sam ga takvog vidio... uplašio sam se. I dok sam ja gledao u njega, on se okrenuo i mahnuo mi, kao da mi je pročitao misli, ili osjećaje, kako se to već kaže. A to me... ovaj... još više uplašilo. Tad nisam znao zašto, ali toliko me uplašilo da nekoliko sekundi nisam mogao svirati. Sva mi se slina osušila u ustima i osjećao sam se...“ Nakratko pogleda u Beverly. Sad se tako jasno svega sjećao: kako je sunce odjednom bilo neizdrživo zasljepljujuće na mesingu njegova glazbala i kromu automobila, glazba preglasna, nebo odveć modro. Klaun je podignuo jednu ruku u bijeloj rukavici (druga je bila puna uzica balona) i mahnuo polako naprijed-natrag, odveć crvena i široka krvava osmijeha, poput naopakog vriska. Mike se sjećao kako je u testisima počeo osjećati žmarce, kako su mu crijeva odjednom popustila i zapekla ga, kao da bi mogao ispustiti usputni tovar govana u hlače. Ali ništa od tog nije mogao ispričati pred Beverly.

Takvo se što ne govori pred djevojčicama, pa bile to i djevojčice pred kojima se može reći „pička“ ili „kurvin sin“. „... osjećao sam se uplašeno“, dovrši on, shvaćajući da je to preslab izraz, ali ne znajući kako da ispriča ostatak. Ali su oni kimali glavama kao da shvaćaju, i on osjeti kako ga preplavljuje neopisivo olakšanje. Nekako, to što ga je taj klaun gledao, smješkajući se svojim crvenim osmijehom, dok se njegova ruka u bijeloj rukavici polako klatila naprijed-natrag... bilo je gore nego da ga ganjaju Henry Bowers i ostali. Puno gore.

„Onda smo prošli“, nastavi Mike. „Marširali smo po Main Street Hillu. I vidio sam ga ponovno, kako djeci dijeli balone. Samo što ih puno njih nije htjelo uzeti. Neki su mališani plakali. Nisam shvaćao kako je uspio tako brzo stići gore. Pomislio sam da su sigurno dvojica, znate, obojica jednako obučena. Tim. Ali se on tad okrenuo i ponovno mi mahnuo pa sam znao da je to on. Bio je to isti čovjek.“

„On nije čovjek“, reče Richie, a Beverly zadrhti. Bili je na trenutak zagrli i ona ga zahvalno pogleda.

„Mahnuo mi je... a onda namignuo. Kao da imamo neku tajnu. Ili kao da... kao da zna da sam ga prepoznao.“

Bili spusti ruku s Beverlynih ramena. „Ti si gap-p-prepoznao?“

„Mislim da jesam“, reče Mike. „Moram nešto provjeriti prije no što budem mogao to reći sa sigurnošću. Moj otac ima neke slike... On ih skuplja... Čujte, vi se ovdje često igrate, zar ne?“

„Naravno“, reče Ben. „Zato i radimo klupsku kućicu.“

Mike kimne glavom. „Provjerit ću i vidjeti jesam li u pravu. Ako jesam, mogu donijeti slike.“

„S-s-stare slike?“ upita Bili.

„Da.“

„I što j-j-još?“ upita Bili.

Mike otvori u⁶³sta, pa ih ponovno zatvori. Osvrne se oko sebe nesigurno a onda reče:

„Pomislili bi da sam lud. Lud ili lažljiv.“

„M-m-misliš li ti da smo mi 1-1-ludi?“

Mike odmahne glavom.

„Možeš se kladiti da nismo“, reče Eddie. „Kod mene štošta ne valja, ali ćaknut nisam. Ne bih rekao.“

„Ne“, reče Mike. „Ne mislim da ste ludi.“

„Pa ni m-m-mi nećemo p-p-pomisliti da si ti 1-1-1... blesav“, reče Bili.

Mike ih pogleda sve redom, nakašlje se, pa reče: „Vidio sam pticu. Prije dva, tri mjeseca. Vidio sam pticu.“

Stan Uris pogleda Mikea. „Kakvu pticu?“

Još se više krzmajući, Mike reče: „Izgledala je kao vrabac, ali i kao crvendać. Imala je narančaste grudi.“

„Pa što ako si vidio pticu?“ upita Ben. „U Derryju ima puno ptica.“ Ali je osjećao nelagodu, i kad je pogledao u Stana, bio je siguran da se Stan sjeća što se dogodilo u vodotornju i kako je nekako sve to prekinuo tako da je izvikivao nazive ptica. Ali je zaboravio sve u vezi s tim i svime ostalim kad je Mike ponovno progovorio.

„Ova je ptica bila veća od kamp-prikolice.“

On pogleda u njihova zgranuta, zapanjena lice. Čekao je da se počnu smijati, ali smijeha nije bilo. Stan je izgledao kao da ga je neko kresnuo ciglom po glavi. Lice mu je tako problijedjelo da je poprimilo boju mutnog novembarskog sunca.

„Kunem se da je istina“, reče Mike. „Bila je to orijaška ptica, poput onih iz filmova s čudovištima, koja je trebala biti prapovijesna.“

„Aha, kao u Divovskoj kandži“, reče Richie. Činilo mu se da je ptica u tom filmu djelovala nekako lažno, ali kad je film stigao u New York, svejedno je još bio dovoljno uzbuđen da je rasipao kokice preko ograde balkona u Aladdinu. Foxy Foxworth bi ga izbacio iz kina, ali film je tad ionako završio. Ponekad te prebiju kao mačku, ali kao što kaže Veliki Bili, ponekad ti sjekira upadne u med.

„Ali nije djelovala prapovijesno“, reče Mike. „A nije izgledala ni kao jedan od onih križanaca o kojima su Grci i Rimljani smišljali priče - „

„R-R-Rokovi⁶⁴?“ pomogne Bili.

„Tako je, valjda. Ali nije sličila ni na jednu od tih. Bila je kombinacija crvendaća i vrapca. Dvije najčešće ptice.“ On se nasmije pomalo divlje.

„G-g-gdje - „ zausti Bili.

„Ispričaj nam“, reče Beverly jednostavno, i nakon što je na trenutak pribirao misli, Mike to i učini. A dok je pričao i gledao kako njihova lica poprimaju zabrinut i uplašen, ali ne i sumnjičav ili podrugljiv izraz, on osjeti kako mu sa srca pada nevjerojatan teret. Baš kao Ben sa svojom mumijom ili Eddie sa svojim gubavcem i Stan s utopljenim dječacima, vidio je nešto što bi i odraslu osobu otjeralo u ludilo, ne samo zbog prepasti već i zbog pregolemosti nestvarnog događaja da bi ga se moglo objasniti ili, u nedostatku razumnog objašnjenja, ignorirati. Elijahovo lice pocrnjelo je sprženo Božjom ljubavlju, barem je tako Mike pročitao; ali je Elijah bio starac kad se to dogodilo, i možda je u tome bila razlika. Ali nije li se neki drugi čovac iz Biblije, gotovo dječak, pohrvao s anđelom i izvukao neriješeni rezultat?

On je vidio tako nešto i nastavio živjeti; ugradio je to sjećanje u svoj svjetonazor. Još je bio dovoljno mlad pa je taj svjetonazor bio izvanredno širok. No to što se dogodilo tog dana ipak je tavorilo u tamnijim zakutcima njegova uma, i ponekad bi u snovima bježao od iste te groteskne ptice a njezina bi ga sjena pritiskala. Nekih od tih snova se sjećao a nekih nije, ali su postojali, sjene koje se kreću same od sebe.

Koliko je malo od toga zaboravio i koliko ga je to uznemiravalo (u vršenju njegovih svakodnevnih poslova: pomoći ocu, otići u školu, voziti bicikl, obavljati posliće za majku, čekati da crnačke grupe nastupe u emisiji American Podium poslije škole) moglo se vjerojatno izmjeriti samo na jedan način - olakšanjem koje je osjetio kad je to podijelio s drugima. Kad je to učinio, shvati kako je to prvi put da si je uopće dopustio o tome u cijelosti razmišljati poslije onog ranog jutra pokraj Kanala, kad je ugledao one neobične brazde... i krv.

4

MIKE ISPRIČA SVOJU PRIČU O PTICI KOD STARE ŽELJEZARE I O TOME KAKO JE utrčao u dimnjak da bi joj pobjegao. Kasnije tog poslijepodneva, troje Gubitnika - Ben, Richie, Bili - krenu u Gradsku knjižnicu. Ben i Richie motrili su kutom oka neće li ugledati Bowersa i kompaniju, ali je Bili uporno gledao u pločnik, mršteći se, izgubljen u mislima.

Oko sat vremena nakon što im je ispričao svoju priču, Mike ode, rekavši da mu je otac rekao da se vrati kući do četiri i pomogne mu brati grašak. Beverly je morala skoknuti u dućan i spremiti ocu večeru, reče. I Eddie i Stan imali su posla. Ali prije no što su se razišli za taj dan, počeli su kopati ono što će postati - ako je Ben u pravu - njihova podzemna klupska kućica. Billu (a i svima njima, sumnjao je on), kopanje je bilo gotovo kao simboličan čin. Počeli su. Što god bilo to što su trebali učiniti kao grupa, kao tim, počeli su.

Ben upita Billa vjeruje li on u Hanlonovu priču. Prolazili su pokraj Centra za kulturu i knjižnica je bila malo niže, kameni kvadar ugodno zasjenjen stoljetnim brijestovima još netaknutima bolešću koja će ih kasnije zadesiti i prorijediti.

„Aha“, reče Bili. „Mislim da je i-i-istina. L-l-ludo ali istinito. A ti, R-R-Richie?“

Richie kimne glavom. „Aha. Mrzim što u to vjerujem, ako shvaćaš što želim reći, ali mislim da vjerujem. Sjećate se što je rekao o jeziku te ptice?“ Bili i Ben kimnu glavama. Narančasto paperje na njemu.

„To je ono najkomičnije“, reče Richie. „Kao neki zlikovac iz stripa. Lex Luthor ili Joker ili netko takav. Uvijek ostavlja zaštitni znak.“

Bili zamišljeno kimne glavom. Ono i jest kao neki zlikovac iz stripa. Zato što su ga oni tako doživljavali? Razmišljali o njemu na taj način? Da, možda je tako. Bila su to dječja posla, ali se činilo da se taj stvor upravo time i hrani - djetinjarijama.

Oni prijeđu na stranu na kojoj se nalazila knjižnica.

„P-p-pitao sam S-S-Stana je li ikad čuo za n-n-neku takvu p-p-pticu“, reče Bili. „Ne t-t-tako v-v-veliku, nego s-s-samo - „

„Stvarnu?“ pomogne Richie.

Bili kimne glavom. „R-r-rekao je da možda p-p-postoji takva p-p-ptica u Južnoj Americi ili A-A-Africi, ali n-n-ne i ovdje.“

„On, znači, nije povjerovao?“ upita Ben.

„P-p-povjerovao je“, reče Bili. A onda im ispriča nešto drugo što mu je Stan rekao dok se Bili s njim vraćao do mjesta gdje je Stan ostavio bicikl. Stanje rekao da tu pticu nitko drugi nije mogao vidjeti prije no što im je Mike ispričao tu priču. Možda nešto drugo, ali ne i tu pticu, zato što je ta ptica bila osobno čudovište Mikea Hanlona. Ali sad... pa sad je ta ptica svojina cijelog Kluba gubitnika, zar ne? Svatko od njih bi je mogao vidjeti. Možda ne bi izgledala baš isto; Bili bi je mogao vidjeti kao vranu, Richie kao jastreba, Beverly kao zlatnog orla, mislio je Stan - ali Ono bi sad za sve njih moglo biti ptica. Bili reče Stanu da bi, ukoliko je to točno, svatko od njih mogao vidjeti i gubavca, mumiju, a možda i mrtve dječake.

„Što znači da bismo trebali nešto jako brzo poduzeti ako mislimo uopće nešto učiniti“, odgovorio je Stan. „Ono zna...“

„Š-š-što?“ upita Bili oštro. „S-s-sve što mi z-z-znamo?“

„Čovječe, ako Ono to zna, onda smo nagrabusili“, odgovorio je Stan. „Ali se možeš kladiti da Ono zna da mi znamo za Ono. Mislim da će nas Ono pokušati srediti. Razmišljaš li još o onome o čemu smo jučer razgovarali?“

„Da.“

„Da barem mogu s tobom.“

„Ići će B-B-Ben i R-R-Richie. Ben je p-p-pametan, a i R-R-Richie, kad se n-n-ne z-zzajebava.“

A sad, dok su stajali ispred knjižnice, Richie upita Billa što točno ima na umu. Bili im ispriča, polako, da ne bi previše mucao. Ta mu se zamisao motala po glavi posljednja dva tjedna, ali je bila potrebna Mikeova priča da bi se kristalizirala.

Što se radi kad se želiš riješiti neke ptice? Pa, ustrijeliš je; to je prilično konačno iješenje.

Što radiš kad se želiš otarasiti nekog čudovišta? Pa, sudeći po filmovima, ustrijeliš ga srebrnim metkom; prilično konačno rješenje.

Ben i Richie saslušaju sve ovo s prilično pozornosti. A onda Richie upita: „A kako ćeš nabaviti srebrni metak, Veliki Bille? Naručiti ga poštom?“

„Jako s-s-smiješno. Morat ćemo ga n-n-napraviti.

„Kako?“

„Pretpostavljam da smo došli u knjižnicu da to doznamo“, reče Ben.

Richie kimne glavom i gurne naočale na nos. Iza njih, pogled mu je bio oštar i zamišljen... ali sumnjičav, pomisli Bili. I on osjeća sumnju. U Richiejevim očima barem nije bilo primisli o budalaštini, a to je bio korak u ispravnom smjeru.

„Misliš li na Walther svog tate?“ upita Richie. „Onaj koji smo ponijeli u Neiboltovu?“

„Da“, reče Bili.

„Čak i kad bi nam zaista uspjelo izraditi srebrne metke,“ reče Richie, „gdje bismo nabavili srebro?“

„To neka bude moja briga“, reče Ben tiho.

„Pa... dobro“, reče Richie. „Neka se Plast pobrine za to. A onda što? Ponovno u Neiboltovu?“

Bili kimne glavom. „P-p-ponovno u N-N-Neiboltovu. A onda ćemo mu p-p-prosvirati tu njegovu usranu g-g-glavu.“

Njih trojica stajali su tako još trenutak, svečano zagledani jedan u drugog, a onda uđu u knjižnicu.

5

„SVECA MU, NEGO ŠTO, PA TO JE OPET ONAJ KMICA! „ VIKNE RICHIE GLASOM irskog murjaka.

Prošlo je tjedan dana; bližila se sredina srpnja i podzemna klupska kućica bila je gotovo dovršena.

„Pozdrav najljepši vam jutarnji želim, gospon O'Hanlon! A čini se da će bit jako lijep dan, lijep ko krumpir pred berbu, ko što je moja stara majka običavala - „

„Koliko ja znam, Richie, jutro traje do podneva,“ reče Ben izvirivši iz rupe, „a podne je bilo prije dva sata.“ On i Richie postavljali su potpornje oko zidova rupe. Ben je skinuo gornji dio trenirke budući da je dan bio vruć, a rad težak. Majica mu je bila siva od znoja i zalijepila mu se za prsa i jastučić trbuha. Izgledao je izvanredno nesvjestan svog izgleda, ali je Mike bio uvjeren da bi Ben, čim bi začuo da dolazi Beverly, bio ponovno u toj vrećastoj trenirci prije no što kažeš prva ljubav.

„Nemoj biti tako sitničav - zvučiš kao Stan“, reče Richie. On je izašao iz rupe prije pet minuta zato što je, kako je rekao Benu, bilo vrijeme za čik-pauzu.

„Mislio sam da si rekao da nemaš nijednu cigaretu“, rekao je Ben.

„I nemam,“ odgovorio je Richie, „ali princip je isti.“

Mike je pod pazuhom držao očev album s fotografijama. „Gdje su ostali?“ upita on. Znao je da Bili mora biti negdje u blizini, zato što je svoj bicikl bio ostavio ispod mosta blizu Srebrenka.

„Bili i Eddie otišli su do smetlišta prije nekih pola sata maznuti još koju dasku“, reče Richie. „Stanny i Bev otišli su do Reynoldsove željeznarije po šarke. Ne znam kog vraga Plast drka tamo dolje - drka tamo dolje, ha-ha, kužiš? - ali najvjerojatnije od tog nikakve koristi. Znaš, tog bi dečka netko trebao držati na oku. Usput, duguješ nam dvadeset tri centa ako i dalje želiš biti u ovom klubu. Tvoj dio za šarke.“

Mike prebaci album iz desne ruke u lijevu i počne prekapati po džepu. Izbroji dvadeset tri centa (ostane mu ukupan iznos od deset centi u riznici) i pruži ih Richieju. Onda ode do rupe i pogleda unutra.

Samo što to zapravo više i nije bila rupa. Zidovi su bili uredno poravnani pod pravim kutom. Svaki je zid bio poduprt daskama. Daske su bile pribavljene iz različitih izvora, ali Ben, Bili i Stan dobro su ih obradili alatom iz radionice Zacka Denbrougha (Bili je jako pazio da se svaka alatka svake večeri vrati na svoje mjesto, u istom stanju u kojem je i uzeta) kako bi bile podjednake duljine. Ben i Beverly pribili su poprečne daske između potpornih. Eddie je još bio malo nervozan zbog te rupe, ali takva je bila Eddiejeva priroda. Sa strane su pažljivo bili naslagani kvadrati busenja koje će poslije zalijepiti za krov.

„Mislim da vi narode znate što radite“, reče Mike.

„Naravno“, reče Ben, i pokaže na album.

„Što to imaš?“

„Očev album o Derryju“, reče Mike. „On skuplja stare fotografije i isječke o gradu. To mu je hobi. Prelistavao sam ga prije nekoliko dana - rekao sam vam da mi se čini da sam klauna već vidio. I jesam. Unutra. Zato sam ga donio.“ Bilo ga je previše stid dodati da se nije usudio od oca zatražiti dopuštenje da to učini. Bojeći se pitanja do kojih bi takav zahtjev mogao dovesti, odnio je album iz kuće kao tat dok je otac sadio krumpire na zapadnoj njivi a Mikeova majka vješala rublje u stražnjem dvorištu. „Mislio sam da bi i vi, narode, to trebali vidjeti.“

„Pa da vidimo“, reče Richie.

„Pričekao bih dok svi ne budu ovdje. To bi možda bilo bolje.“

„Važi.“ Richie, zapravo, nije bio posebno zagrijan da gleda fotografije Derryja, u ovom ili bilo kojem drugom albumu. Ne poslije onog što se dogodilo u Georgiejevoj sobi. „Hoćeš pomoći meni i Benu da podupremo ostatak?“

„Naravno.“ Mike pažljivo spusti očev album, dovoljno daleko od rupe da ne bude zasut letećom zemljom, pa uzme Benovu lopatu.

„Kopaj točno tu“, reče Ben, pokazujući Mikeu mjesto. „Do dubine otprilike trideset centimetara. Ja ću onda postaviti dasku i držati je uza zid dok ti lopatom ne ubaciš zemlju natrag.“

„Dobar ti je taj plan, čovječe“, reče Richie mudro s mjesta na kojem je sjedio na rubu jame klateći tenisicama.

„A što je tebi? '' upita Mike.

„Imam kost u nozi“, reče Richie veselo.

„Kako napreduje tvoj i Billov projekt?“ Mike odvoji nekoliko trenutaka da skine košulju, a onda počne kopati. Ovdje dolje bilo je vruće, premda je to bila Jalovina. U grmlju su cvrčci pospano cvrčali poput ljetnih satova.

„Pa... nije loše“, reče Richie i Mikeu se učini da je Richie dobacio Benu blag pogled upozorenja. „Valjda.“

„Zašto ne naviješ radio, Richie?“ upita Ben. On gurne dasku u rupu koju je Mike iskopao i pridrži je. Richiejev tranzistor visio je na remenu na svom uobičajenom mjestu, na debeloj grani obližnjeg grma.

„Istrošile se baterije“, reče Richie. „Ti si mi uzeo posljednjih dvadeset pet centi za šarke, sjećaš se? Okrutno, Plastu, jako okrutno. Poslije svega što sam učinio za tebe. Osim toga, sve što ovdje dolje mogu hvatati je WABI, a oni puštaju samo pederski rock.“

„Ha?“ upita Mike.

„Plast misli da Tommy Sands i Pat Boon pjevaju rock'n'roll“, reče Richie, „ali to je zato što je bolestan. Elvis pjeva rock'n'roll. Ernie K. Doe pjeva rock'n'roll. Carl Perkins pjeva rock'n'roll. Bobby Darin. Buddy Holly. „Ah-ou Peggy... my Peggy Su-hu-hu...“

„Richie, molim te“, reče Ben.

„A pjevaju ga i“, reče Mike, naslonivši se na lopatu, „Fats Domino, Chuck Berry, Little Richard, Shep i Limelights, LaVerne Baker, Frankie Lymon i Teenagers, Hank Ballard i Midnightersi, Coastersi, Isley Brothers, Crests, Chords, Stick McGhee - „ Gledali su ga tako zapanjeno da se Mike nasmijao.

„Izgubio sam se poslije Little Richarda“, reče Richie. Njemu se sviđao Little Richard, ali ako je tog ljeta imao tajnog rock'n'roll heroja bio je to Jerry Lee Lewis. Njegova je mama baš ušla u dnevnu sobu dok je Jerry Lee nastupao u emisiji American Bandstand i to u trenutku kad se Jerry Lee popeo na glasovir i svirao naopačke, a kosa mu pala preko lica. Pjevao je „High School Confidential“.

Na trenutak Richie je bio uvjeren da će mu se mama onesvijestiti. Nije pala u nesvijest, ali je pala u tako dubok šok zbog onog što je vidjela da je te večeri za stolom pričala o tome kako će Richieja poslati u jedan od poluvojnih kampova do kraja ljeta. Sad Richie zatrese kosu da mu padne preko očiju i počne pjevati: „Come on overbaby ali the cars are at the high school rocking -“

Ben počne posrtati oko rupe, držeći se za svoj veliki trbuh kao da će povratiti. Mike se uhvati za nos, ali se smijao tako jako da su mu suze navrle na oči.

''Što vam je?“ postavi se Richie. „Hoću da kažem, koji vam je vrag, dečki? To je bilo dobro! To je stvarno bilo dobro!“

„O, čovječe“, reče Mike i sad se smijao tako jako da je jedva mogao govoriti. „To je bilo Dođi, dušo, svi se auti ispred srednje škole ljuljaju. Da krepaš. Stvarno da krepaš.“

„Crnci nemaju ukusa“, reče Richie. „Mislim da to čak piše i u Bibliji.“

„Majko božja“, reče Mike smijući se još jače. Kad ga Richie upita, iskreno zbunjen, što mu to znači, Mike ljosne na tur i zaljulja se naprijed-natrag, tuleći i držeći se za trbuh.

„Vjerojatno misliš da sam ljubomoran“, reče Richie. „Vjerojatno misliš da želim biti crnac.“

Sad se i Ben prevali od neobuzdanog smijeha. Čitavo mu se tijelo zabrinjavajuće zibalo i podrhtavalo. Iskolačio je oči. „Nemoj više, Richie“, uspije propentati. „Usrat ću se. U-u-umrijet ću ako ne p-p-prestaneš -“

„Ne želim biti crnac“, reče Richie. „Tko želi nositi ružičaste hlače, živjeti u Bostonu i kupovati pizzu na kriške? Želim biti Židov kao Stan. Hoću biti vlasnik zalagaonice i ljudima prodavati noževe skakavce, plastične pseće izbljuvke i polovne gitare.“

Ben i Mike sad su doslovce vrištali od smijeha. Njihov se smijeh razlijegao zelenom, prašumastom jarugom pogrešno nazvanom Jalovina, zbog čega su ptice poletjele a vjeverice se na trenutak ukočile na granama. Bio je to mlad zvuk, prodoran, živahan, vitalan, jednostavan, slobodan. Gotovo svako živo biće u dosegu tog zvuka reagiralo je na njega na neki način, ali ono što je ispalo iz širokog betonskog odvoda u gornji tijek Kenduskeaga nije bilo živo.

Prethodnog poslijepodneva došlo je do proloma oblaka (buduća klupska kućica nije pretrpjela veću štetu - nakon što je počela operacija iskopavanja, Ben bi rupu svake večeri pažljivo prekrio potrganim komadom cerade koji je Eddie popalio iza Wally's Spa; smrdjela je na boju, ali je bila funkcionalna) i kroz odvode ispod Derryja dva-tri sata silovito je kuljala voda. Ta je bujica izgurala ovaj neugodni komad prtljage na svjetlo dana da ga nađu muhe.

Bilo je to tijelo devetogodišnjaka po imenu Jimmy Cullum. Osim nosa, nije imao lica. Tamo gdje je ono bilo, sad se nalazila zgnječena i bezoblična kaša. To sirovo meso bilo je istočkano dubokim crnim ožiljcima koje bi možda samo Stan Uris prepoznao: tragovi kljuvanja. Kljuvanja jako velikim kljunom.

Voda je tekla preko blatnjavih platnenih hlača Jimmyja Culluma. Njegove bijele ruke plutale su kao mrtve ribe. I one su bile iskljucane, premda ne tako jako. Njegova mekana, šarena košulja nadimala se i ponovno slijegala, nadimala i slijegala, poput mokraćnog mjehura.

Bili i Eddie, natovareni daskama prikupljenima na otpadu, prešli su preko Kenduskeaga po onom plosnatom kamenju manje od četrdeset metara od leša. Čuli su kako se Richie, Ben i Mike smiju, pa se i sami blijedo nasmiješe, i požure pokraj neprimijećenih ostataka Jimmyja Culluma da vide što je to toliko smiješno.

6

ONI SU SE JOŠ SMIJALI KAD SU BILL I EDDIE DOŠLI NA PROPLANAK, znojeći se pod tovarom dasaka. Čak je i Eddie, najčešće blijed kao sir, dobio malo boje u obraze. Bili i Eddie bace nove daske na gotovo potrošenu pričuvnu hrpu. Ben se popne iz rupe da ih pregleda.

„Jako dobro!“ reče on. „Super! Sjajno!“

Bili se svali na zemlju. „S-s-smije li me sad s-s-strefiti srce ili d-d-da odgodim za k-kkasnije?“

„Odgodi za kasnije“, reče Ben odsutno. Donio je nešto svog alata u Jalovinu i sad je pozorno pregledavao nove daske, izbijao čavle i vadio zavrtnje. Jednu dasku baci jer je bila rascijepljena. Kuckanje po drugoj proizvede na najmanje tri mjesta tup i šupalj zvuk, i on baci i nju. Eddie sjedne na hrpu zemlje, gledajući ga. Potegne iz aspiratora kad je Ben račvastim krajem čekića iz daske izvukao zahrđali čavao. Čavao zacvili kao neka neugodna životinjica koju je netko pričepio nogom i kojoj se to nije svidjelo.

„Možeš dobiti tetanus ako se porežeš na zahrđali čavao“, obavijesti Eddie Bena.

„Je li?“ reče Richie. „A što ti je to tetkanus? Zvuči kao neka ženska bolest.“

„E, jesi budala“, reče Eddie. „Kaže se tetanus, a ne tetkanus, i to znači ukočenost. Znaš, u hrđi nastaju specijalni mikrobi, i ako se porežeš oni ti mogu ući u tijelo i... ovaj... zajebati ti živce.“ Eddie još više pocrveni i ponovno brzo potegne iz aspiratora.

„Ukočenost, Isuse“, reče Riehie impresioniran. „To zvuči gadno.“

„I te kako. Najprije ti se vilica ukoči tako jako da ne možeš ni usta otvoriti, čak ni da nešto pojedeš. Moraju ti probiti rupu kroz obraz i hraniti tekućinom kroz cjevčicu.“

„O, čovječe“, reče Mike, uspravivši se u rupi. Oči su mu bile raširene, a bjeloočnice jako bijele na smeđem licu. „Sigurno?“

„Rekla mi je mama“, reče Eddie. „Onda ti se stisne grlo pa više ne možeš jesti i umreš od gladi.“ Zamisle se nad tim užasom u tišini. „Nema lijeka“, Eddie istakne. Ponovno tajac.

„I tako,“ živahno će Eddie, „ja se uvijek pazim zahrđalih čavala i takvih sranja. Jednom sam morao dobiti injekciju protiv tetanusa i jako me boljelo.“

„Pa zašto si onda išao s Billom na smetlište i nosio ovo sranje?“ upita Richie.

Eddie pogleda Billa, koji je gledao u klupsku kućicu, i u tom je pogledu bilo dovoljno ljubavi i obožavanja da odgovori na takvo pitanje, ali reče tiho: „Neke se stvari moraju učiniti iako postoji rizik. To je prva važna stvar koju sam shvatio a da je nisam doznao od majke.“

Nastane nov tajac, ne baš neugodan. Onda se Ben vrati izbijanju zahrđalih čavala, a poslije nekog vremena pridruži mu se i Mike Hanlon.

Richiejev tranzistor, lišen svog glasa (barem dok Richieju ne stigne džeparac, ili dok ne nađe neki travnjak za pokositi), njihao se s niske grane na blagom povjetarcu. Bili je imao vremena razmisliti o tome koliko je čudno sve ovo, čudno i predivno, to što su oni ljetos svi ovdje.

Neka djeca koju je poznavao otišla su u posjet rodbini. Neka su otišla na praznike u Disneyland u Kaliforniju ili na Cape Cod ili, u slučaju jednog kompića, u neko mjesto koje je zvučalo nezamislivo daleko i imalo nekakvo živopisno ime - Gstaad. Bilo je djece u vjerskom kampu, djece u izviđačkom kampu, djece u kampovima za bogatašku djecu gdje se moglo učiti plivati ili igrati golf, kampovima u kojima se moglo naučiti kako reći „Svaka čast!“ umjesto „Jebi se!“ kad ti protivnik spraši ubojit servis u tenisu; djece koju su roditelji jednostavno odveli NEKAMO.

Billu je to sve bilo shvatljivo. Znao je neku djecu koja su željela da ih se odvede NEKAMO, bojeći se bauka koji je tog ljeta kružio Derryjem, ali je smatrao da su se tog bauka više bojali roditelji. Ljudi koji su planirali provesti praznike kod kuće odjednom su odlučili otići

(Gstaad. Je li to u Švedskoj? Argentini? Španjolskoj?)

NEKAMO. Bilo je to pomalo nalik na paniku zbog dječje paralize 1956., kad je četvero djece koja su otišla na plivanje u bazen O'Brian Memorial oboljelo od te bolesti. Odrasli - riječ koja je u Billovoj glavi bila apsolutna istoznačnica za očeve i majke - tad su zaključili, baš kao i sad, da je bolje otići NEKAMO. Sigurnije. Svatko tko je mogao zbrisati, zbrisao je. Bili je shvaćao ovo NEKAMO i mogao se zamisliti nad tako veličanstveno čudesnom riječi kao što je Gstaad, ali je čuđenje bilo hladna utjeha u usporedbi s čežnjom; Gstaad je bio NEKAMO; Derry je bio čežnja.

A nitko od nas nije otišao NEKAMO, pomisli on, gledajući kako Ben i Mike izbijaju stare čavle iz starih dasaka, a Eddie odlazi u grmlje pustiti vodu (moraš otići čim ti se ukaže prilika kako bi izbjegao ozbiljno naprezanje mjehura, rekao je jednom Billu, ali se moraš paziti i otrovnog bršljana, jer kome to treba na pimpaču).

Svi smo ovdje, u Derryju. Nema kampova, nema rodbine, nema odmora, nema NEKAMO. Svi smo tu. Prisutni i na svom mjestu. „Tamo dolje su nekakva vrata“, reče Eddie, zakopčavajući šlic dok se vraćao.

„Nadam se da si ga otresao, Edsić“, reče Richie. „Ako ga svaki put ne otreseš, možeš dobiti rak. Mama mi je to rekla.“

Eddie se usplahiri, blago zabrine, a onda ugleda Richiejev široki smiješak. Ošine ga (ili barem pokuša ošinuti) pogledom koji je govorio „ah ta dječja posla“ a onda reče: „Bila su prevelika da ih donesemo. Ali je Bili rekao da bismo ih mogli donijeti ovamo kad bismo svi otišli po njih.“

„Naravno, nikad ga ne možeš sasvim otresti“, nastavi Richie. „Hoćeš čuti što mi je jednom rekao jedan pametan čovjek, Edsić?“

„Ne,“ reče Eddie, „a i ne želim da me više zoveš Edsić, Richie. Zaista, iskreno ti kažem. Ja tebe ne zovem Dick, kao u 'Dick⁶⁵, imaš gumicu?' pa ne vidim zašto -“

„Taj mudri čovjek“, reče Richie, „reče mi sljedeće: 'Kolko god se migoljio i plesao, posljednje dvije kapi u gaće si stresao.' I eto zašto ima toliko raka na svijetu, Eddie, ljubavi moja.“

„Razlog zbog kojeg ima toliko raka na svijetu je to što budale kao ti i Beverly Marsh puše“, reče Eddie.

„Beverly nije budala“, Ben reče prijeteći. „A ti pazi što govoriš, Laprdalo.“

„Bi-bip, d-d-dečki“, reče Bili odsutno. „Kad već spominjete B-B-Beverly, ona je p-pprilično snažna. Ona bi nam mogla p-p-pomoći da donesemo ta v-v-vrata.“ Ben upita kakva su to vrata.

„M-m-mislim od m-m-mahagonija.“

„Netko je bacio vrata od mahagonija?“ upita Ben, iznenađen, ali ne i s nevjericom.

„Ljudi svašta bacaju“, reče Mike. „Ono smetlište? Ubija me sama pomisao da odem tamo. Kad kažem ubija, zaista mislim ubija. „

„Aha“, složi se Ben. „Puno tih stvari moglo bi se lako popraviti. A u Kini i Južnoj Americi ima ljudi koji nemaju ništa. Tako kaže moja majka.“

„Ima ljudi koji nemaju ništa i ovdje, u Maineu, Sunny Jim“, smrknuto će Richie.

„S-š-što je o-o-ovo?“ upita Bili primijetivši album koji je Mike donio sa sobom. Mike mu ispriča i reče da će im pokazati sliku klauna kad se Stan i Beverly vrate sa šarkama.

Bili i Richie se pogledaju.

„Nešto nije u redu?“ upita Mike. „Je li to zbog onog što se dogodilo u sobi tvog brata, Bili?“

„Aha“, reče Bili a potom više ne reče ni riječi.

Smjenjivali su se radeći u rupi sve dok se Stan i Beverly nisu vratili, svatko s jednom smeđom papirnatom vrećicom punom šarki. Dok je Mike pričao, Ben je sjedio prekriženih nogu kao krojač i u dvjema dugim daskama izrađivao prozore bez stakla koji će se otvarati i zatvarati. Možda je samo Bili primijetio kako su mu se prsti micali brzo i lako; koliko su vješti i stručni bili, poput kirurških. Bili se tome divio.

„Tata mi je rekao da su neke od ovih slika starije od stotinu godina“, pričao im je Mike, držeći album u krilu. „On ih nabavlja na rasprodajama koje ljudi priređuju u svojim dvorištima ili na buvljacima. Ponekad ih otkupi ili se trampi s drugim kolekcionarima. Neke od njih su stereoskopske - po dvije na dugoj razglednici, i kad ih gledaš kroz tu neku stvarčicu kao kroz dalekozor, izgledaju kao jedna slika, samo trodimenzionalna. Kao Muzej voštanih figura ili Stvor iz Crne lagune. „

„Zašto voli te stvari?“ upita Beverly. Imala je na sebi obične levisice, ali je učinila nešto zgodno s nogavicama, našila neki kričavi šareni materijal na posljednjih desetak centimetara, pa su sličile hlačama iz gusarske škrinje.

„Aha“, reče Eddie. „Derry je uglavnom prilično dosadan.“

„Pa, ne znam pouzdano, ali mislim da je to zato što se on nije ovdje rodio“, reče Mike nesigurno. „Kao da... ne znam... kao da mu je sve to novo, ili kao ono... znate... kad uđete u kino u pola filma - „

„N-n-naravno, želiš vidjeti p-p-početak“, reče Bili.

„Aha“, reče Mike. „Derry ima dosta povijesti. Meni se to sviđa. A mislim da nešto od tog ima veze s tim stvorom - s Onim, ako ga tako želite zvati.“

On pogleda Billa i Bili kimne glavom, zamišljena pogleda.

„Pa sam ga prelistao poslije parade za Dan nezavisnosti jer sam znao da sam klauna već vidio. Znao sam. I pogledajte.“

On otvori album, prelista ga, pa ga pruži Benu, koji mu je sjedio s desne strane.

„N-n-ne d-d-dirajte s-s-stranice!“ reče Bili, a u glasu mu je bilo toliko usplahirenosti da su svi poskočili. Richie primijeti kako je ruku koju je porezao kad je posegnuo u Georgiejev album stisnuo u šaku. Stisnuo u čvrst, zaštitnički čvor.

„Bili je u pravu“, reče Richie i taj prigušeni, potpuno nerichiejevski glas bio je silno uvjerljiv. „Pazite. Kao što je Stan rekao: ako smo mi vidjeli da se to dogodilo, mogli biste vidjeti i vi.“

„Osjetiti“, doda Bili smrknuto.

Album krene iz ruke u ruku; svi su ga držali oprezno, za rubove, kao da je posrijedi stari dinamit iz kojeg izbijaju krupne graške nitroglicerina.

Album se vrati Mikeu. On ga otvori na jednoj od prvih stranica.

„Tata kaže da ne postoji način da se ovoj odredi datum, ali vjerojatno potječe s početka ili sredine osamnaestog stoljeća“, reče Mike. „Nekom je čovjeku popravio pilu za kutiju starih knjiga i fotografija. Ova je bila jedna od njih. Kaže da bi mogla vrijediti četrdeset dolara, pa i više.“

Slika je bila drvorez, dimenzija velike razglednice. Kad je došao red na Billa da je pogleda, on osjeti olakšanje kad primijeti da Mikeov otac ima jedan od onih albuma gdje se fotografije nalaze ispod zaštitne plastične folije. On pogleda, fasciniran, i pomisli: Eto. Vidim ga - ili Ono. Stvarno vidim. To je lice neprijatelja.

Slika je prikazivala komedijaša koji je žonglirao s prevelikim čunjevima nasred blatnjave ulice. Na obje strane ulice bilo je tek nekoliko kuća, kao i nekoliko baraka za koje je Bili pretpostavio da su bile trgovine, ili trgovišta, ili kako se to već tad zvalo. Uopće nije sličilo na Derry, s iznimkom Kanala. On je bio tu, uredno popločan kamenim kockama s obje strane. U gornjem dijelu slike, u drugom planu, Bili ugleda skupinu mazgi na teglećoj stazi, kako vuku teglenicu.

Oko komedijaša okupila se grupa od možda šestero djece. Jedno od njih imalo je na glavi slamnati pastirski šešir. Drugo je imalo obruč i štap za tjeranje. Nije to bio jedan od onih štapova koji se dobiju zajedno s obručem kakve se danas može kupiti u Woolworthu; bila je to grana. Bili je vidio gole kvržice tamo gdje su manje grančice bile odsječene nožićem ili sjekiricom. Ta igračka nije Made in Taiwan ili iz Koreje, pomisli on, očaran tim dječakom koji je mogao biti on, samo da se rodio prije četiri ili pet generacija.

Komedijaš je imao širok smiješak na licu. Nije imao nikakvu šminku (samo što je Billu čitavo njegovo lice izgledalo našminkano), ali je bio ćelav, s izuzetkom dva čuperka kose koji su mu stršili iznad ušiju poput rogova, i Billu nije bilo teško prepoznati njihova klauna.

Prije dvije stotine ili više godina, pomisli on, i osjeti kako ga prožimaju luđačka strava, gnjev i uzbuđenje. Dvadeset sedam godina kasnije, dok je sjedio u Gradskoj knjižnici u Derryju i prisjećao se trenutka kad je prvi put pogledao u album Mikeova oca, shvati da se osjećao onako kako bi se osjećao lovac kad bi naišao na prvi svježi trag starog tigra ubojice.

Prije dvije stotine godina... tako dugo, a sam Bogzna koliko duže. To ga je potaknulo da se upita koliko zapravo Pennywiseov duh stoluje u Derryju - ali shvati da je to misao o kojoj baš i ne želi više razmišljati.

„Daj mi ga, Bili!“ govorio je Richie, ali Bili zadrži album još trenutak, zureći u drvorez, uvjeren da će se ovaj početi micati: čunjevi (ako su to bili čunjevi) kojima je komedijaš žonglirao počet će se dizati i spuštati, dizati i spuštati, djeca će se nasmijati i zapljeskati (samo što se možda neće sva nasmijati i zapljeskati; neka bi umjesto toga mogla vrisnuti i pobjeći), zaprega mazgi koje vuku teglenicu izaći će izvan okvira slike.

No to se ne dogodi i on proslijedi album Richieju.

Kada se album vratio Mikeu on okrene još nekoliko stranica. „Evo“, reče on. „Ova je iz 1856., četiri godine prije no što je Lincoln izabran za predsjednika.“

Album ponovno krene ukrug. Ovo je bila slika u boji, neka vrsta karikature - koja je prikazivala gomilu pijanaca kako stoje ispred saluna a debeli političar sa zulufima koji su se širili od sljepoočnica prema vilici deklamira s daske postavljene između dvije goleme bačve. U jednoj ruci drži kriglu zapjenjena piva. Daska na kojoj stoji prilično se ugnula pod njegovom težinom. Malo podalje, skupina žena u šeširima-kapicama promatra s gađenjem taj prizor mješavine lakrdijašenja i neumjerenosti. Tekst ispod slike glasi: OD POLITIKE U DERRYJU ČOVJEK OŽEDNI, VELI SENATOR GARNER!

„Tata kaže da su ovakve slike bile jako popularne dvadesetak godina prije Građanskog rata“, reče Mike. „Nazivali su ih 'luckaste razglednice' i ljudi su ih slali jedni drugima. One su valjda bile kao neki štosovi iz MAD-a.⁶⁶„

„S-s-satira“, reče Bili.

„Aha“, reče Mike. „Ali pogledajte sad ovdje dolje, u kut.“ Slika je i na još jedan način sličila MAD-u - imala je jednako puno detalja i popratnih štosova kao i A3 format humorističnog prikaza filmova iz pera Morta Druckera u MAD-u.

Bio je tu nasmiješeni debeljko koji je ulijevao čašu piva u grlo pjegavom psu. Bila je tu i žena koja je sjela na tur u blatnjavu lokvu. Bila su tu i dva ulična derana koja su obješenjački ubacivala šibice sumpornih glava u potplate cipela uspješnog poslovnog čovjeka, te djevojčica koja se njihala obješena za pete na brijestu tako da su joj se vidjele gaćice. Ali usprkos tom zbunjujućem nanosu detalja, Mike nikome od njih nije morao pokazati klauna. Odjeven u kričavo karirano tijesno odijelo dobošara, šibicario je s gomilom pijanih drvosječa. Namigivao je drvosječi koji je, po tome kako je od iznenađenja zinuo, upravo pokazao pogrešnu kutijicu. Klaun/dobošar uzimao mu je novčić.

„Ponovno on“, reče Ben. „Koliko... sto godina kasnije?“

„Tako nešto“, reče Mike. „A evo jedne iz 1891.“

Bio je to isječak s naslovne stranice derryjevskog Newsa. TRIPUT HURA! objavljivao je naslov razdragano. OTVORENA ŽELJEZARA! Odmah ispod toga: „Žitelji masovno došli na gala piknik. Slika je prikazivala ceremoniju presijecanja vrpce u Kitchenerovoj željezari; njezin stil podsjeti Billa na grafike Curriera i Ivesa koje je njegova majka držala u blagovaonici, premda im ova po finoći nije bila ni u peti.

Čovjek uparađen u jutarnjem kaputu i cilindru držao je velike razjapljene škare iznad vrpce željezare a sve je to promatrala gomila od oko petstotinjak ljudi. S lijeve strane stajao je klaun - njihov klaun - koji je za grupu djece načinio premet naprijed. Umjetnik ga je uhvatio presavinutog, pretvorivši mu smiješak u vrisak.

Mike brzo proslijedi album Richieju.

Sljedeća slika bila je fotografija ispod koje je Will Hanlon napisao: 1933: Ukinuće u Derriju. Premda nijedan dječak nije znao puno o Volstead Actu ili njegovu ukidanju, slika je jasno pokazivala glavne činjenice. Bila je to snimka Wally's Spa dolje u Hell's Half-Acre.

Krčma je bila gotovo doslovce ispunjena do krovnih greda; muškarci su bili odjeveni u bijele košulje raskopčane oko vrata, slamnate šešire, radničke košulje, majice, bankarska odijela.

Svi su pobjednički visoko držali čaše i boce. U izlogu su bila dva velika natpisa. DOBRO NAM DOŠAO, JOHN BARLEYCORN⁶⁷! pisalo je najednom, a na drugom: VEČERAS BESPLATNO PIVO.

Klaun, odjeven kao najveći kicoš na svijetu (bijele cipele, gamaše, gangsterske hlače), držao je nogu na bočnoj dasci automobila marke Reo i pio pjenušac iz ženske cipele s visokom potpeticom.

„1945.“, reče Mike.

Ponovno derryjevski News. Naslov: JAPAN SE PREDAO - GOTOVO JE! BOGU HVALA, GOTOVO JE! Parada je gmizala glavnom ulicom prema Up-Mile Hillu. A u pozadini je bio klaun, u srebrnom kostimu s narančastim coflima-pucetima; zamrznut u točkastoj matrici koja je činila zrnastu novinsku fotografiju, kao da poručuje (barem Billu) kako ništa nije gotovo, kako se nitko nije predao, kako ništa nije postignuto, nula je i dalje pravilo, a ništica običaj; i, najvažnije, kao da poručuje da je sve još izgubljeno. Bili osjeti studen, osuši mu se grlo i obuzme ga strah.

Odjednom točkice na fotografiji iščeznu i ona oživi.

„To je - „ započne Mike.

„G-g-gledajte“, reče Bili. Riječ mu padne iz usta poput djelomice rastopljene kocke leda. ''S-s-svi p-p-pogledajte o-o-ovo!“ Oni se skupe oko njega.

„O moj Bože“, šapne Beverly sa strahopoštovanjem.

„To je ONO!“ Richie gotovo krikne, i odalami Billa po leđima od uzbuđenja. Okrene se i pogleda u Eddiejevo bijelo, izmučeno lice, i skamenjeno lice Stana Urisa. „To je ono što smo vidjeli u Georgeovoj sobi! Točno što smo -“

„Pssst“, reče Ben. „Poslušajte.“ I, gotovo jecajući: „Može ih se čuti - Isuse, može ih se čuti iznutra.“

I u tišini koju je remetilo samo blago zibanje ljetnog povjetarca, oni shvate da zaista čuju. Orkestar je svirao vojnu koračnicu, limenu i jedva čujnu zbog daljine... ili zbog prolaska vremena... ili zbog čega već ne. Klicanje gomile bilo je nalik zvukovima koji dopiru iz loše namještene radiopostaje. A čulo se i pucketanje, također jedva čujno, poput prigušena zvuka pucketanja prstiju.

„Petarde“, šapne Beverly i protrlja oči rukama koje su se tresle. „To su petarde, zar ne?“ Nitko ne odgovori. Promatrali su sliku, a oči su im gutale lica.

Parada je vijugala prema njima, ali tren prije no što bi sudionici stigli u prvi plan - u točku u kojoj se činilo da moraju izmarširati ravno iz slike u svijet trinaest godina u budućnosti - nestanu s vidika, kao u nekoj vrsti nevidljive krivulje. Najprije vojnici iz I. svjetskog rata, lica neobično starih ispod šljemova nalik na pladnjeve za pitu, s natpisom na kojem je pisalo: UDRUGA VETERANA DERRYJA ŽELI DOBRODOŠLICU SVOJIM HRABRIM DEČKIMA, zatim izviđači, kiwanijanci⁶⁸, Udruga medicinskih sestara iz bolnice Home, orkestar limene glazbe, a onda derryjevski veterani iz II. svjetskog rata, a iza njih gimnazijski orkestar. Gomila se micala i premještala. Vrpce i konfeti treperavo su se spuštali s prozora prvih i drugih katova poslovnih zgrada nanizanih s obje strane ulice. Klaun je skakutao sa strane, izvodio zvijezde, prekobacivao se, pantomimom oponašao snajperista, vojnički pozdravljao. I Bili prvi put primijeti da ljudi okreću glavu od njega - ali ne zbog toga što ga vide, nego kao da osjećaju propuh ili neki smrad.

Samo su ga djeca zaista vidjela i uzmicala od njega.

Ben pruži ruku prema slici, kao što je Bili učinio u Georgeovoj sobi.

„N-n-n-NE!“ vrisne Bili.

„Mislim da je u redu, Bille“, reče Ben. „Pogledaj.“ I on nakratko položi ruku na zaštitnu plastiku iznad fotografije, pa je povuče. „Ali kad bi se skinulo tu plastiku -“

Beverly vrisne. Klaun je prestao izvoditi svoje lakrdije kad je Ben povukao ruku. Ono jurne prema njima, dok su mu krvavo obojena usta brbljala i smijala se. Bili žmirne i lecne se, ali svejedno zadrži album u rukama, misleći da će se Ono izgubiti iz vidokruga kao što se dogodilo s paradom, i orkestrom, izviđačima i kabrioletom Cadillac u kojem se vozila miss Derryja za 1945. godinu.

Ali klaun nije iščeznuo niz tu krivulju koja kao da je ocrtavala rub tog nekadašnjeg postojanja. Umjesto toga, on zastrašujuće okretno i gipko skoči na uličnu svjetiljku koja se nalazila sasvim lijevo u prednjem planu slike. Uzverao se gore kao majmun po motki - i odjednom mu se lice nađe pritisnuto o tvrdu plastičnu navlaku kojom je Will Hanlon obložio svaki list svog albuma.

Beverly ponovno vrisne i ovaj joj se put pridruži i Eddie, iako je njegov vrisak bio slab i bez daha. Plastika se izboči - poslije će svi potvrditi da su to vidjeli. Bili ugleda kako se gomolj klaunova crvenog nosa spljoštio, onako kako ti se nos spljošti kad ga pritisneš o prozorsko okno.

„Sve ću vas pobiti!“ klaun se smijao i vrištao. „Pokušajte me zaustaviti i sve ću vas pobiti! Izludjet ću vas, a onda sve pobiti! Ne možete me zaustaviti! Ja sam jopac! Ja sam Vukodlak-tinejdžer!“

I na trenutak Ono i jest bilo Vukodlak-tinejdžer, mjesecom posrebreno lice likantropa koje je virilo u njih iznad ovratnika srebrnog odijela, iskeženih bijelih zuba.

„Ne možete me zaustaviti, ja sam gubavac!“

Sad je lice gubavca, sablasno i oderano, gnjilo od čireva, zurilo u njih očima živog mrtvaca.

„Ne možete me zaustaviti, ja sam mumija! „

Gubavčevo lice ostari i ispuni se sparušenim usjecima. Prastari zavoji zaplivaju s njegove kože i tu se ukrute. Ben okrene glavu, lica bijela kao sir, jedne ruke zalijepljene preko vrata i uha.

„Ne možete me zaustaviti, ja sam mrtvi dječaci!

„Ne!“ vrisne Stan Uris. Oči su mu se iskolačile iznad polukrugova kože koji su izgledali kao modrice - potresno meso, pomisli Bili nesuvislo, i bile su to riječi koje će on poslije dvanaest godina upotrijebiti u romanu, nemajući pojma odakle mu; jednostavno će se njima poslužiti, onako kako pisci uzimaju pravu riječ u pravo vrijeme, kao skroman dar iz tog vanjskog prostora (ono prostora) odakle ponekad dolaze dobre riječi.

Stan mu zgrabi album iz ruku i zalupi ga. Držao ga je sklopljenog objema rukama, tako da su mu žile iskočile na unutarnjoj strani zapešća i podlaktica. Pogleda u ostale očima koje su bile gotovo pomahnitale. „Ne“, reče brzo. „Ne, ne, ne.“

I odjednom Bili shvati da ga više brinu Stanova učestala nijekanja nego klaun, i shvati da je ova reakcija baš onakva kakvu je klaun želio izazvati, jer...

Jer nas se Ono možda boji.,, prvi se put zaista boji u svom dugom, dugom životu.

On zgrabi Stana i dvaput ga grubo prodrma za ramena. Stanovi zubi škljocnu a album mu padne iz ruke. Mike ga podigne i žurno odloži, ne želeći ga dodirivati poslije onog što je vidio. Ali je album ipak bio očev, no on je intuitivno osjećao da njegov otac nikad neće u njemu vidjeti ono što je on upravo vidio.

„Ne“, reče Stan tiho.

„Da“, reče Bili.

„Ne“, reče Stan ponovno.

„Da. S-s-svi smo - „

„Ne. „

„- to v-v-vidjeli, Stan“, reče Bili. On pogleda u ostale

„Da“, reče Ben.

„Da“ , reče Richie.

„Da“, reče Mike. „O mili Bože, da.“

„Da“, reče Bev.

„Da“, uspije procijediti Eddie, dahnuvši tu riječ iz grla koje mu se brzo zatvaralo.

Bili pogleda u Stana, zahtijevajući očima da mu Stan uzvrati pogled. „N-n-ne daj da te Ono u-u-uništi, čovječe“, reče Bili. „I ti si ga v-v-vidio.“

„Nisam želio!“ zakuka Stan. Po čelu mu se poput ulja ljeskao znoj.

„A-a-ali j-j-jesi.“

Stan pogleda ostale, jednog po jednog. Prođe rukama kroz svoju kratku kosu i otme mu se dubok, drhtav uzdah. Oči kao da su mu se razbistrile od tog greznućeg ludila koje je tako uznemirilo Billa.

„Da“, reče on. „Da. U redu. Da. To hoćeš? Da.“

Bili pomisli: Još smo svi zajedno. Ono nas nije spriječilo. Još možemo ubiti Ono. Još možemo ubiti Ono... ako budemo hrabri.

Bili pogleda ostale i ugleda u svim očima pomalo Stanove histerije. Ne u tolikoj mjeri, ali ipak prisutne.

„A-a-aha“, reče on i nasmiješi se Stanu. Trenutak potom Stan mu uzvrati osmijehom i nešto od onog užasno zgranutog izraza izgubi mu se s lica. „To sam h-h-htio, p-p-pizdek jedan.“

„Bi-bip, tupko“, reče Stan i svi se nasmiju. Bio je to histeričan vrišteći smijeh, ali bolje i to nego nikakav, zaključi Bili.

„H-h-hajde“, reče on, zato što je netko morao nešto reći. „Završimo k-k-klupsku kućicu. Što k-k-kažete na to?“

On im ugleda zahvalnost u očima i bude mu drago zbog njih... ali njihova zahvalnost nije zaliječila njegov užas. Zapravo, bilo je u njihovoj zahvalnosti nečeg zbog čega ih je želio mrziti. Zar on nikad neće moći izraziti svoj užas zbog straha da ti krhki šavovi koji su ih spojili u cjelinu ne popuste? Čak i sama ta pomisao nije zapravo bila poštena, zar ne? Zato što on njih, barem u određenoj mjeri, iskorištava - iskorištava svoje prijatelje, riskira njihove živote - da bi poravnao račune za svog mrtvog brata. A je li i to pravi razlog? Ne, jer je George mrtav, a ako se osveta može izvršiti, Bili je pretpostavljao da se može izvršiti samo u ime živih. A što to čini od njega? Sebično govance koje vitla limenim mačem i pokušava glumiti kralja Arthura?

O Isuse, zastenje on u sebi, ako je to ono o čemu odrasli moraju razmišljati, ne želim nikad odrasti.

Njegova je odlučnost i dalje bila jaka, ali s okusom gorčine.

Gorka.

PETNAESTO POGLAVLJE

Dimna rupa

1

RICHIE TOZIER GURNE NAOČALE VIŠE NA NOS (TAJ MU SE POKRET VEĆ ČINI SAVRŠENO poznatim, premda leće nosi već dvadeset godina) i s određenim čuđenjem razmišlja o tome kako se atmosfera u prostoriji promijenila dok je Mike ponovno pričao o incidentu s pticom u željezari i podsjetio ih na očev album fotografija i oživjelu sliku.

Richie je bio osjetio kako u prostoriji buja neka luda, ushićujuća energija. U posljednjih nekoliko godina, devet ili deset puta šmrkao je kokain - uglavnom na tulumima; kokain nije nešto što bi želio da ti se mota po kući kad si poznati DJ - i osjećaj je bio sličan tome, premda ne sasvim. Ovaj je osjećaj bio čišći, sličniji ubrizgavanju direktno u venu. Učini mu se da je prepoznao taj osjećaj iz djetinjstva, koji ga je obuzimao svakodnevno i koji je uzimao zdravo za gotovo. Da je ikad kao dijete pomislio na to duboko vrelo energije (nije se mogao sjetiti da je ikad to učinio), otpisao bi ga kao životnu činjenicu, nešto što će uvijek biti tu, poput boje njegovih očiju, ili njegovih odvratnih batićastih nožnih prstiju.

Pa, ispostavilo se da tome nije tako. Energija koju si crpio tako rasipnički kao dijete, energija za koju si mislio da je nepresušna, rasplinulo bi se negdje između osamnaeste i dvadeset četvrte, da bi je zamijenilo nešto puno neizrazitije, nešto lažno poput šmrkanja kokaina: svrha, možda, ili životni ciljevi, ili koju već riječ prpošna Gospodarska komora za mladež želi da upotrijebiš. Nije to bilo nešto bombastično; ne bi je izgubio odjednom, s praskom. A možda je to, pomisli Richie, ono zastrašujuće. To, kako ne prestaješ biti dijete odjedanput, sa snažnim eksplozivnim praskom, poput praska jednog od trik-balona onog klauna sa sloganima za Burma Shave⁶⁹. Dijete u tebi jednostavno isteče, kao zrak iz gume. I jednog se dana pogledaš u zrcalo, a pogled ti uzvraća odrasla osoba. Možeš i dalje nositi traperice, možeš odlaziti na Springsteenove i Segerove koncerte, možeš bojiti kosu, ali je u zrcalu svejedno lice odrasle osobe. Sve se to možda dogodilo dok si spavao, baš kao što dobra vila dođe po tvoj zub ispod jastuka.

Ne, pomisli on. Ne dobra vila. Vila starosti.

On se naglas nasmije besmislenoj pretjeranosti te slike, a kad ga Beverly upitno pogleda, on odmahne rukom. „Nije to ništa, dušo“, kaže on. „Samo si mislim svoje.“

Ali se sad ta energija vratila. Ne sasvim - barem ne još - ali se vraća. I nije stvar samo u njemu; osjeća kako se njome puni cijela prostorija. Mike Richieju izgleda dobro prvi put otkad su se okupili na onom jezivom objedu kod Derry Malla. Kad je Richie ušao u predvorje i tamo ugledao Mikea kako sjedi s Benom i Eddiejem, pomislio je, zgranut: eno čovjeka koji je na rubu pameti, koji se možda sprema izvršiti samoubojstvo. Ali je taj izraz sad nestao. Nije sublimiran - iščeznuo je. Richie sjedi ovdje i promatra kako se posljednji tragovi tog izraza iskradaju s Mikeova lica dok iznova proživljava ono iskustvo s pticom i albumom. Dobio je injekciju energije. A isto se dogodilo i ostalima. To im se vidi na licima, u glasovima, kretnjama.

Eddie si toči još jedan džin-tonik od suhih šljiva. Bili trusi viski, a Mike otvara još jedno pivo. Beverly gleda u balone koje je Bili privezao za snimač mikrofilmova kod glavnog pulta i žurno iskapi svoj treći votka-juice. Svi prilično duboko potežu iz boce, ali nitko nije pijan.

Richie ne zna odakle mu energija koju osjeća, ali svakako ne iz boce žestice. CRNJAMA IZ DERRYJA VRABAC NA GRANI: Plavo. GUBITNICI I DALJE GUBE, ALI STANLEY URIS NAPOKON MISLI SVOJOM GLAVOM: Narančasto.

Isuse, pomisli Richie, otvarajući za sebe novo pivo, nije dovoljno to što Ono može biti svako usrano čudovište koje poželi, i nije dovoljno to što se Ono može hraniti našim strahovima, nego se ispostavi da je Ono usto još i Rodney Dangerfield⁷⁰ prerušen u žensko.

Eddie je taj koji prekida šutnju. „Što mislite koliko Ono zna o tome što mi sad radimo?“ upita on.

„Ono je bilo ovdje, zar ne?“ upita Ben.

„Nisam siguran da to nešto znači“, odgovara Eddie.

Bili kima glavom. „To su samo slike“, kaže on. „Nisam siguran da to znači da nas Ono može vidjeti, ili da zna što smjeramo. Ti vidiš spikera na televizijskim vijestima, ali on ne vidi tebe. „

„Oni baloni nisu samo slike“, kaže Beverly, i palcem trzne prema njima preko ramena. „Oni su stvarni.“

„To ipak nije istina“, kaže Richie i oni ga svi pogledaju. „Slike jesu stvarne. Naravno da jesu. One - „

I odjednom nešto drugo sjedne na svoje mjesto, nešto novo sjedne na svoje mjesto uz tako glasan škljocaj i tako čvrsto da on rukama poklopi uši. Oči mu se rašire iza naočala.

„O moj Bože!“ zavapi on iznenada. Grčevito se uhvati za stol, napola ustane, a onda se skljoka natrag u stolicu uz tup udar kao da u njegovu tijelu nema nijedne koščice. Posegne za svojom limenkom piva, prevrne je, podigne pa popije ono što je ostalo u njoj. Gleda u Mikea dok ostali gledaju u njega, iznenađeni i zabrinuti.

„Pekle su me oči!“ gotovo je viknuo. „Pekle su me oči! Mike! To kako me peklo u očima - „

Mike kima glavom, lagano se smješkajući.

„R-R-Richie ? „ upita Bili. „Što j-j-je?“

Ali Richie ga jedva čuje. Silina sjećanja plavi ga poput plime, naizmjence mu je vruće i hladno, i on odjednom shvaća zašto su mu se ta sjećanja vratila jedno po jedno. Da se svega sjetio odjednom, silina toga bila bi slična pucnju iz psihološke sačmarice na udaljenosti od tri centimetara od njegove sljepoočnice. To bi mu raznijelo gornji dio glave.

„Vidjeli smo dolazak Onoga! „ kaže on Mikeu. „Vidjeli smo Ono kako dolazi, zar ne? Ti i ja... ili samo ja?“ On čvrsto uhvati Mikea za ruku koju ovaj drži na stolu. „Jesi li i ti to vidio, Mikey, ili samo ja? Jesi li i ti vidio? Šumski požar? Krater?“

„Vidio sam“, kaže Mike tiho i stisne Richiejevu ruku. Richie na trenutak zatvori oči, pomislivši kako nikad u životu nije osjetio tako topao i snažan val olakšanja, čak ni kad je PSA-ov mlažnjak kojim je krenuo iz L.A.-a za San Francisco sletio s piste i tamo se zaustavio - nitko nije poginuo, čak nije bilo ni ranjenih. Nekoliko je komada prtljage ispalo iz pretinaca iznad glava i to je bilo sve. On je skočio na žuti spasilački tobogan i pomogao jednoj ženi da se udalji od zrakoplova. Žena je uganula gležanj na izbočenju skrivenom u visokoj travi. Smijala se i govorila: „Ne mogu povjerovati da nisam mrtva, ne mogu vjerovati, naprosto ne mogu vjerovati.“ Pa je Richie, koji je jednom rukom napola nosio tu ženu, a drugom mahao vatrogascima koji su mahnitim pokretima požurivali iskrcale putnike, rekao: „Dobro, no onda ste mrtvi, mrtvi ste, je li vam sad lakše?“ i oboje su se luđački nasmijali. Bio je to smijeh olakšanja... ali je ovo olakšanje bilo veće.

„O čemu vi to, dečki, pričate?“ upita Eddie, gledajući sad u jednog sad u drugog.

Richie pogleda Mikea, ali Mike odmahne glavom. „Samo naprijed, Richie. Ja sam svoje za večeras odradio.“

„Vi ostali to ne znate, ili se možda ne sjećate, zato što ste otišli“, kaže im Richie. „Ja i Mikey smo bili posljednja dva Mohikanca u dimnoj rupi.“

„Dimna rupa“, razmišlja Bili. Oči su mu daleke i modre.

„To što su me pekle oči“, kaže Richie, „ispod kontaktnih leća. Prvi put sam to osjetio neposredno nakon što me Mike nazvao u Kaliforniju. Tad nisam znao što je to, ali sad znam. Bio je to dim. Dim star dvadeset sedam godina. „ Pogleda u Mikea. „Psihološki, bi li se moglo tako reći? Psihosomatski? Nešto iz podsvijesti?“

„Ne bih rekao“, odgovara Mike tiho. „Rekao bih da je to što si osjetio bilo stvarno koliko i ovi baloni, ili glava koju sam vidio u hladnjaku, ili leš Tonyja Trackera koji je vidio Eddie. Ispričaj im, Richie.“

Richie kaže: „Bilo je to četiri ili pet dana nakon što je Mike donio očev album u Jalovinu. Negdje sredinom srpnja, valjda. Klupska je kućica bila dovršena. Ali... to s dimnom rupom, to je bila tvoja zamisao, Plastu. Dobio si je iz jedne od svojih knjiga.“

Smješkajući se blago, Ben kima glavom.

Richie pomisli: Bilo je oblačno tog dana. Ni daška vjetra. Oluja u zraku. Kao onog dana oko mjesec dana kasnije kad smo stajali u rječici i načinili krug, a Stan nam porezao ruke onim komadićem boce Coca-Cole. Zrak je jednostavno tavorio i čekao da se nešto dogodi, a poslije je Bili rekao da se zrak u klupskoj kućici tako brzo ustajao zbog toga što nije bilo propuha.

Sedamnaesti srpanj. Da, tad je to bilo, to je bio dan dimne rupe. 17. srpanj 1958., gotovo mjesec dana poslije početka ljetnih praznika i nakon što se jezgra Gubitnika - Bili, Eddie i Ben - oblikovala dolje u Jalovini. Dopustite da pogledam vremensku prognozu u novinama za taj dan prije gotovo dvadeset sedam godina, pomisli Richie, a ja ću vam reći kako je glasila prije no što je pročitam: Richard Tozier, alijas Veliki Mozak. „Vruće, sparno, mogućnost pljuskova. I pripazite se vizija koje vam se mogu ukazati dok ste dolje u dimnoj rupi...“

Bilo je to dva dana nakon što je otkriveno tijelo Jimmyja Culluma, dan nakon što je gospodin Neil ponovno sišao u Jalovinu i sjeo ravno na klupsku kućicu a da nije znao da se ona tu nalazi, jer dotad su je već pokrili i Ben je osobno i pažljivo nadgledao nanošenje premaza ljepila i vraćanje busenja. Jedino da ste se spustili na sve četiri i puzali, primijetili biste da tu nečeg ima. Kao i brana, Benova klupska kućica bila je silan uspjeh, samo što ovaj put gospodin Neil o tome ništa nije znao.

Pažljivo ih je ispitivao, službeno, zapisujući njihove odgovore u crni notes, ali su mu malo toga mogli reći - barem u vezi s Jimmyjem Cullumom - i gospodin Neil je ponovno otišao, nakon što ih je još jednom upozorio da se ne bi smjeli sami igrati u Jalovini... nikad.

Richie je mislio da bi im gospodin Neil jednostavno rekao da se nose odatle da je bilo tko iz policije grada Derryja zaista vjerovao da je mali Cullum (ili netko od ostalih) bio ubijen u Jalovini. Ali su oni znali da nije tako; zbog sustava kanalizacijskih i odvodnih cijevi, to je samo bilo mjesto gdje su njihovi ostaci najčešće završavali.

Gospodin Nell je došao i šesnaestog, da, i to je bio vruć i sparan dan, ali sunčan. Sedamnaestog je bilo oblačno.

„Hoćeš nam pričati ili nećeš, Richie?“ upita Bev. Lagano se smješka, punih i blijedo rušičastocrvenih usana, užeglih očiju.

„Samo razmišljam odakle da počnem“, kaže Richie. Skine naočale, obriše ih o košulju, i odjednom zna odakle: od trenutka kad se zemlja otvorila ispod njegovih i Billovih nogu. Naravno da je znao za klupsku kućicu - kao i Bili i ostali, ali se ipak raspametio kad je ugledao kako se zemlja tek tako odjednom otvara u prorez tame.

Sjeća se kako ga je Bili vozio na Srebrenku do uobičajenog mjesta u Kansas Streetu a onda ostavio bicikl ispod mostića. Sjeća se kako su njih dvojica hodali stazom prema proplanku i ponekad se morali okretati postrance jer je šikara bila tako gusta - sad je bila sredina ljeta, i Jalovina je bila u apogeju bujanja. Sjeća se kako su tjerali komarce koji su im zujali izluđujuće blizu ušiju; sjeća se čak i Billa kako kaže: (o kako se jasno sad svega toga prisjeća, ne kao da se jučer dogodilo, nego kao da se događa sada) „P-p-pričekaj t-t-t...

2

...TRENUTAK, R-R-RICHIE. IMAŠ JEDNOG OPAKO V-V-VELIKOG OTRAGA NA v-v-vratu.“

„Isuse“, reče Richie. Mrzio je komarce. Mali leteći vampiri, eto što su bili kad se pogleda činjenicama u oči. „Ubij ga, Veliki Bille.“

Bili pljesne Richieja po vratu.

„Au!“

„V-v-vidiš?“

Bili ispruži ruku Richieju pred lice. Nasred nepravilne mrlje krvi nalazilo se zgnječeno tijelo komarca. Moja krv, pomislio je Richie, prolivena za tebe i za još mnoge. „Fuuuj“, reče on.

„Ne b-b-brini“, reče Bili. „Ovaj p-p-pizdek više n-n-nikad neće zaplesati t-t-tango.“

Hodali su tako, zamahujući na komarce, tjerajući od sebe oblake sitnih mušica privučenih nečim u mirisu njihova znoja - nečim što će se nakon puno godina identificirati kao „feromone“. Što god to bilo.

„Bili, kad ćeš ostalima reći za srebrne metke?“ upita Richie dok su se približavali čistini. U ovom slučaju „ostali“ su uključivali Bev, Eddieja, Mikea i Stana - premda je Richie nagađao da Stan već prilično dobro zna što to oni proučavaju u knjižnici. Stan je bio bistar - previše bistar za vlastito dobro, pomislio bi kadšto Richie. Onaj dan kad je Mike donio očev album u Jalovinu, Stan je zamalo sišao s uma. Richie je, zapravo, bio gotovo siguran da Stana više nikad neće vidjeti i da će Klub gubitnika postati sekstet (Richiejeva omiljena riječ, uvijek s naglaskom na prvom slogu). Ali se Stan sutra vratio, i Richie ga je još više cijenio zbog toga. „Danas ćeš im reći?“

„Ne d-d-danas“, reče Bili.

„Misliš da neće uspjeti, zar ne?“

Bili slegne ramenima a Richie, koji je možda razumio Billa Denbrougha bolje no itko drugi do Audre Phillips, nagađao je što bi Bili sve mogao reći da nije bile prepreke njegove govorne mane: da djeca koja izrađuju srebrne metke spadaju u dječje pustolovne knjige, stripove... Ukratko, sranje. Opasno sranje. Mogu pokušati, naravno. Benu Hanscomu bi čak možda to i uspjelo, naravno. Na filmu bi to uspjelo, naravno. Ali...

„Pa?“

„Imam i-i-ideju“, reče Bili. „Jednostavniju. Ali samo kad bi B-B-Beverly - „

„Kad bi Beverly što?“

„N-n-nema veze.“

I Bili više ni riječi nije želio reći o tome.

Došli su na čistinu. Kad bi se netko pomnije zagledao, možda bi mu se učinilo da trava djeluje pomalo ugaženo - pomalo rabljeno. Možda bi čak pomislio i da ima nečeg pomalo umjetnog - čak i namještenog - u načinu na koji su borove iglice i lišće bili rasipani preko busenja. Bili podigne omot Ring-Ding čokoladice - gotovo sigurno Benove - i stavi ga odsutno u džep.

Dječaci stignu nasred proplanka... i komad zemlje dužine oko dvadeset pet centimetara i širine osam centimetara podigne se uz prljavu škripu šarki, i pokaže se crni kapak. Iz te crne tame gledale su oči, od čega Richieja na trenutak prožme jeza. Ali bile su to samo oči Eddieja Kaspbraka, i Eddie, kojeg će za tjedan dana posjetiti u bolnici, šuplje zapoje: „Tko to tako po mom mostu hop-hop-hopše-še?“ Odozdo dopre smijuckanje i bljesne baterija.

„Mi smo ruralesi, senjor“, reče Richie i čučne, uvrćući nevidljivi brk, govoreći svojim Glasom Pancha Vanille.

„Je li?“ upita Beverly iz rupe. „Da vam vidim značke.“

„Mačke?“ drekne Richie, razdragan. „Ne compramos no stupidos mačkite!“

„Nosi se u materinu, Pancho“, odgovori Eddie i zalupi veliki kapak. Začuje se još prigušenog hihota ispod zemlje.

„Izlazite podignutih ruku!“ vikne Bili dubokim, zapovjedničkim glasom odrasle osobe. Počne stupati amo-tamo po busenjem prekrivenom poklopcu klupske kućice. Vidio je kako se tlo ziba gore-dolje dok on hoda amo-tamo, ali jedva primjetno; dobro su to sagradili.

„Nemate nikakve šanse!“ zaurla on, videći sebe u mislima kao neustrašivog Joea Fridaya iz losangeleske policije. „Izlazite odatle, propalice! Ili mi ulazimo PUCAJUĆI!“

On skoči da bi podcrtao svoje riječi. Vriska i hihot ispod zemlje. Bili se smješkao, nesvjestan toga da ga Richie mudro promatra - da ga gleda ne onako kako jedno dijete gleda drugo nego, u tom kratkom trenutku, onako kako odrasla osoba gleda dijete.

On ne zna da ne muca uvijek, pomisli Richie.

„Pusti ih unutra, Ben, prije no što razvale krov“, reče Bev. Trenutak potom tajna vrata u zemlji otvore se kao poklopac na podmornici. Ben proviri. Bio je rumen u licu. Richie je odmah znao da je Ben sjedio pokraj Beverly.

Bili i Richie se spuste kroz otvor i Ben ga ponovno zatvori. I tako su svi bili tu i ugodno sjedili uz daskama obložene zidove, podvučenih nogu, lica mutno otkrivenih svjetlosnim snopom Benove baterije.

„D-d-dakle, što se d-d-događa?“ upita Bili.

„Ništa naročito“, reče Ben. On je zaista sjedio pokraj Beverly, i lice mu je izgledalo ne samo zajapureno, nego i sretno. „Samo smo -“

„Reci im, Ben“, prekine ga Eddie. „Ispričaj im priču! Da vidimo što oni misle.“

„Ne bi koristilo tvojoj astmi“, reče Stan Eddieju svojim najuvjerljivijim netko-ovdje-mora-biti-praktičan glasom.

Richie sjedne između Mikea i Bena i obgrli koljena spojenim rukama. Ovdje dolje bilo je predivno svježe, predivno tajnovito. Dok je pogledom pratio treperenje baterije čiji je snop prelazio s lica na lice, privremeno je zaboravio ono što ga je vani toliko zapanjilo prije samo jedne minute. „O čemu vi to?“

„Ma Ben nam je pričao o jednom indijanskom obredu“, reče Bev. „Ali Stan ima pravo, Eddie, to ne bi bilo dobro za tvoju astmu.“

„Možda joj neće naškoditi“, reče Eddie, zazvučavši - kapa dolje, pomisli Richie - samo malo zabrinuto. „Uglavnom me spopadne kad se uzrujam. U svakom slučaju, volio bih pokušati.“

„Pokušati š-š-što?“ upita Bili.

„Obred dimne rupe“, reče Eddie.

''Što je t-t-to?“

Snop svjetlosti iz Benove baterije krene naviše i Richie ga isprati očima. Besciljno je šarao po drvenom krovu klupske kućice dok je Ben objašnjavao. Prijeđe preko izdubljenih i okrhnutih ploča vrata od mahagonija koja su njih sedmero donijeli ovamo s otpada prije tri dana - dan prije no što je nađeno tijelo Jimmyja Culluma. Ono čega se Richie sjećao u vezi s Jimmyjem Cullumom, tihim sitnim dječakom koji je također nosio naočale, jest da je u kišne dane volio igrati Scrabble“. Više neće igrati Scrabble, pomisli Richie i lagano zadrhti. U polutami taj drhtaj nitko ne primijeti, ali ga Mike Hanlon, koji je sjedio rame uz rame s njim, pogleda radoznalo.

„Dakle, prošli sam tjedan posudio iz knjižnice tu knjigu“, govorio je Ben. „Zove se Duhovi s Great Plainsa, a govori o indijanskim plemenima koja su živjela na zapadu Amerike prije stotinu pedeset godina.

O Paiutima, Pawneejima, Kiowama, Otoima i Komančima. Jako dobra knjiga. Volio bih jednom otići tamo gdje su oni živjeli. Iowa, Nebraska, Colorado, Utah...“

„Daj zaveži i pričaj o obredu dimne rupe“, reče Beverly, ćuškajući ga laktom.

„Naravno“, reče on. „Važi.“ A Richie je bio uvjeren da bi njegov odgovor bio isti i da ga je Beverly munula laktom i rekla: „Popij otrov, Ben, može?“

„Vidite, gotovo sva ta plemena imala su poseban obred, a naša me klupska kućica podsjetila na to. Kad god su morali donijeti neku važnu odluku - odseliti se za krdima bizona, ili naći izvor vode, zaratiti se s neprijateljima ili ne zaratiti - oni bi iskopali veliku rupu u zemlji i cijelu je prekrili granjem, osim malog ispušnog otvora na vrhu.“

„D-d-dimna rupa“, reče Bili.

„Tvoj me munjeviti mozak nikad ne prestaje čuditi, Veliki Bille“, reče Richie mrtav ozbiljan. „Trebao bi se prijaviti za kviz. Kladio bih se da bi pobijedio čak i starog Charlieja van Dorena⁷¹.“

Bili načini pokret kao da će ga udariti i Richie odskoči, prilično jako kresnuvši glavom u potporanj.

„Joj!“

„Z-z-zaslužio si“, reče Bili.

„Ja te ubim, truljavos gringo kučkinsin“, reče Richie. „Ne comprar no smrdljivos -“

„Hoćete li više prestati, narode?“ upita Beverly. „Ovo je zanimljivo.“ Ona podari Benu tako topao pogled da je Richie bio uvjeren kako će se za koji trenutak Plastu iz ušiju početi pušiti.

„U redu, B-B-Ben“, reče Bili. „N-n-nastavi.“

„Naravno“, reče Ben, ali to zazvuči kao da je zagraktao. Morao se nakašljati i ponovno početi. „Kad bi načinili dimnu rupu, onda bi zapalili vatru. Koristili bi vlažna drva da bi dobili vatru s puno dima. Onda bi svi hrabri ratnici sišli u rupu i sjeli oko vatre. Rupa bi se napunila dimom. U knjizi piše da je to bio vjerski obred, ali je to bilo u neku ruku ujedno i natjecanje, shvaćate? Poslije nekih pola dana većina bi ratnika izmiljela van zato što više ne bi mogli izdržati dim, i ostala bi samo dvojica ili trojica. A od njih se očekivalo da imaju vizije.“

„Aha, kad bih ja udisao dim pet ili šest sati, i ja bih i te kako imao svakojake vizije“, reče Mike i svi se nasmiju.

„Vizije su trebale plemenu reći što da radi“, reče Ben. „I ne znam je li taj dio istinit ili nije, ali u knjizi piše da su vizije mahom bile točne.“

Zavlada tišina i Richie pogleda u Billa. Bio je svjestan da svi gledaju u Billa, i imao osjećaj - ponovno - da je Benova priča o dimnoj rupi više od nečeg što se pročita u knjizi a onda se mora osobno isprobati, poput kemijskog eksperimenta, ili mađioničarskog trika.

Znao je to, svi su to znali. Možda je Ben to znao više od svih. To je bilo nešto što se od njih očekivalo.

Od njih se očekivalo da imaju vizije... Vizije su mahom bile točne. Richie pomisli: Kladim se da bi nam Plast rekao, kad bismo ga upitali, da mu je ta knjiga praktički uskočila u ruku. Kao da je nešto željelo da on pročita baš tu knjigu a onda nama ispriča o obredu dimne rupe. Jer i ovdje se nalazi jedno pleme, zar ne? Aha. Mi. Da, pretpostavljam da moramo doznati što se zatim događa.

Ova ga misao odvede do druge: Je li se ovo trebalo dogoditi? Nakon što je Benu pala na um zamisao o podzemnoj klupskoj kućici umjesto kućice na drvetu, je li se ovo trebalo dogoditi? Koliko od ovoga sami smišljamo, a koliko je unaprijed smišljeno za nas?

Na neki način, takva bi ga pomisao trebala zapravo utješiti. Bilo je lijepo zamisliti kako nešto veće od tebe, pametnije od tebe, razmišlja umjesto tebe, poput odraslih koji ti planiraju obroke, kupuju odjeću i upravljaju vremenom, i Richie je bio uvjeren da sila koja ih je spojila, sila koja je iskoristila Bena kao glasnika koji će im donijeti vijest o dimnoj rupi - da ta sila nije ista ona koja ubija djecu. Ovo je bila nekakva protusila toj drugoj...

(ma daj pa neće ti jezik otpasti)

Onome. Ali mu se svejedno nije sviđao taj osjećaj da ne upravlja svojim postupcima, da netko upravlja njime, da ga netko vodi.

Svi su gledali u Billa; svi su čekali da vide što će Bili reći. „Z-z-znate,“ reče on, „to zvuči baš z-z-zgodno.“ Beverly uzdahne, a Stan se nelagodno promeškolji... i to je bilo sve.

„Zaista z-z-zgodno“, ponovi Bili, pogleda svoje ruke, i možda je to bilo samo zbog nemirnog snopa svjetlosti iz baterije u Benovim rukama ili zbog njegove vlastite mašte, tek Richieju se učini da Bili izgleda malo blijedo i prilično uplašeno, iako se smješkao. „Možda bi i nama d-d-dobro došla v-v-vizija da nam kaže što da r-r-radimo s n-n-našim p-pproblemom.“

A ako će netko imati viziju, pomisli Richie, bit će to Bili. Ali se u tome prevario.

„Pa,“ reče Ben, „to vjerojatno djeluje samo kod Indijanaca, ali moglo bi biti zgodno pokušati.“

„Aha, vjerojatno ćemo se svi onesvijestiti od dima i umrijeti tu unutra“, reče Stan mračno.

„To bi zaista bilo zgodno, nego što.“

„Stan, ti ne želiš sudjelovati?“ upita Eddie.

„Pa, malo i želim“, reče Stan. Uzdahne. „Narode, mislim da me izluđujete, znate?“ Pogleda Billa. „Kad?“

Bili reče: „Pa, n-n-nema b-b-boljeg v-v-vremena od o-o-odmah sad, zar ne?“

Zavlada iznenađena, zamišljena tišina. Onda Richie ustane, gurne kapak ispruženim rukama i pusti unutra prigušenu svjetlost tog nepomičnog ljetnog dana.

„Imam sjekiricu“, reče Ben, pošavši za njim. „Tko mi želi pomoći da nasiječem malo granja?“ Na kraju mu pomognu svi.

3

TREBALO IM JE OKO SAT VREMENA DA OBAVE SVE PRIPREME. NASJEKLI SU ČETIRI-pet naramaka malih zelenih grana s kojih je Ben skinuo grančice i lišće. „Dimit će, i te kako“, reče on. „Ne znam ni hoćemo li ih uspjeti upaliti.“ Beverly i Richie spuste se do obale Kenduskeaga i donesu zbirku ovećeg kamenja, posluživši se Eddiejevom jaknom (njegova je majka uvijek zahtijevala da on nosi jaknu, čak i kad je vani bilo trideset stupnjeva - možda padne kiša, rekla bi gospođa Kaspbrak, a ako budeš imao jaknu da se ogrneš, nećeš pokisnuti do gole kože ako se to dogodi) kao priručnom trokutastom maramom. Dok su nosili kamenje u klupsku kućicu, Richie reče: „To nije za tebe, Bev. Ti si curica. Ben je rekao da su samo ratnici silazili u dimnu rupu, a ne i indijanske skvo.“

Beverly zastane pa se zagleda u Richieja s mješavinom veselja i netrpeljivosti. Uvojak kose skliznuo joj je iz konjskog repa; ona izbaci donju usnu i otpuše ga s čela.

„Richie, mogla bih te pobijediti s rukom svezanom na leđima kad se sjetim. I ti to znaš.“

„To nema vezu, gospa Skavlet!“ reče Richie, izbečivši se na nju. „Ti si ipak cura i uvjek ćeš bit! Nisi ti nikvi indijski ratnik!“

„Onda ću biti ratnica“, reče Beverly. „A sad, hoćemo li odnijeti ovo kamenje natrag do klupske kućice ili ću te odalamiti s nekoliko komada po toj usranoj tintari?“

„Mili bogo moj, gospa Skavlet, ne serem ja kroz tintaru!“ zakriješti Richie, i Beverly se nasmije tako jako da je pustila svoj kraj Eddiejeve jakne i kamenje ispadne. Dok su ih skupljali, cijelo je vrijeme korila Richieja, a Richie se sprdao i kreštao raznim Glasovima, i mislio u sebi kako je lijepa.

Premda Richie nije mislio ozbiljno kad je rekao da bi nju trebalo isključiti iz obreda dimne rupe zbog njezina spola, Bili Denbrough jest.

Ona se ustoboči pred njim, ruku na bokovima, obraza zažarenih od ljutnje. „To si lijepo možeš nataknuti na dugačku motku i zagurati znaš kamo, Mucavi Bille! I ja sudjelujem u ovome, ili možda više nisam član vašeg usranog kluba?“

Strpljivo, Bili reče: „N-n-nije u tome s-s-stvar, B-B-Bev, i ti to z-z-znaš. Netko mora ostati g-g-gore.“

„Zašto?“

Bili pokuša objasniti, ali je barikada u njegovu grlu ponovno bila podignuta. Pogledom od Eddieja potraži pomoć.

„Zbog onoga što je Stan rekao“, tiho joj reče Eddie. „Ono o dimu. Bili kaže da bi se to zaista moglo dogoditi - da se onesvijestimo tamo dolje. A onda bismo pomrli. Bili kaže da se to događa većini ljudi u kućnim požarima. Ne izgore. Uguše se dimom. Oni - „

Beverly se sad okrene Eddieju. „No dobro. On hoće da netko ostane na vrhu za slučaj da bude problema?“ Sav jadan, Eddie kimne glavom. „A što je s tobom? Ti imaš astmu.“

Eddie ne reče ništa. Ona se ponovno okrene Billu. Ostali su stajali okolo, ruku u džepovima, i gledali u svoje tenisice.

„To je zato što sam ja žensko, je li? O tome je zapravo riječ, je li?“

„B-B-B-B - „

„Ne moraš govoriti“, sikne ona na njega. „Samo kimni glavom ili odmahni. Glava ti ne muca, zar ne? Je li to zato što sam ja žensko?“ Nevoljko, Bili kimne glavom.

Ona ga pogleda na trenutak, drhtavih usana, i Richie pomisli da će zaplakati. Umjesto toga, ona prasne.

„E pa jebi se!“ Strelovito se okrene i pogleda u ostale, a oni se lecnu od njezina pogleda, toliko vrućeg da je bio gotovo radioaktivan. „Jebite se svi ako isto to mislite!“ Okrene se natrag prema Billu i počne brzo govoriti, zasipajući ga riječima. „Ovo je nešto više od neke bezvezne dječje igre kao što je igranje lovice ili kauboja i Indijanaca ili skrivača, i ti to znaš, Bili. Od nas se očekuje da to učinimo. To je dio toga. A ti me nećeš isključiti samo zato što sam žensko. Shvaćaš li? Bolje da shvatiš, u protivnom smjesta odlazim. A ako odem, otišla sam. Zauvijek. Shvaćaš?“

Ona zašuti. Bili je pogleda. Činilo se kao da se pribrao, ali se Richie bojao. Osjećao je da su svi izgledi koje su imali da pobijede, da nađu načina kako da dođu do stvora koje je ubilo Georgea Denbrougha i ostalu djecu, da pronađu Onoga i da ga ubiju, sad ugroženi. Sedam, pomisli Richie: To je magičan broj. Mora nas biti sedam. Tako treba biti. Negdje zapjeva ptica; prestane; zapjeva ponovno.

„U r-r-redu“, reče Bili i Richie ispusti zrak. „Ali n-n-netko mora ostati g-g-gore. Tko to ž-ž-želi?“

Richie pomisli da će se Eddie ili Stan prijaviti kao dobrovoljci za tu zadaću, ali Eddie ne reče ništa. Stan je stajao blijed, zamišljen i nijem. Mike je zataknuo palce za remen kao Steve McQueen u Traži se živ ili mrtav; ništa se na njemu nije micalo osim očiju.

„No d-d-dajte“, reče Bili i Richie shvati da više nema pretvaranja; Bevin vatreni govor i Billovo ozbiljno, starmalo lice pobrinuli su se za to. Ovo je bio dio cijelog pothvata, opasno možda koliko i ekspedicija koju su on i Bili poduzeli do kuće u Neiboltovoj 29. Znali su to... i nitko nije uzmicao. On se odjednom silno ponosio njima, ponosio što je s njima. Poslije tolikih godina otpisanosti, sad se računalo na njega. Naposljetku se računalo na njega. Nije znao jesu li još gubitnici ili nisu, ali je znao da su zajedno. Bili su prijatelji. Vraški dobri prijatelji. Richie skine naočale i protrlja ih žustro krajem košulje.

„Znam kako ćemo“, reče Bev i izvadi iz džepa kutiju šibica. Na prednjoj strani bile su slike ovogodišnjih kandidatkinja za titulu Miss Rheingold, toliko sićušne da ti je trebalo povećalo da ih stvarno dobro pogledaš. Beverly upali šibicu pa puhne i ugasi je. Nervozno izvuče još šest i doda im izgorjelu šibicu. Onda im se okrene leđima, a kad se okrenula prema njima, iz stisnute šake virili su joj bijeli svršeci sedam šibica. „Izvlačite“, reče ona, pa ispruži šibice prema Billu. „Onaj tko izabere šibicu s izgoijelom glavom ostaje gore i izvlači ostale ako se onesvijeste.“

Bili ju je gledao netremice. „T-t-to ž-ž-želiš?“

Ona mu se nasmiješi i osmijeh joj ozari lice. „Da, tupko jedan veliki, to želim. A ti?“

„V-v-volim te, B-B-Bev“, reče on, a njoj u obraze šikne boja poput hitrih plamenova.

Bili kao da to nije primijetio. Pomnjivo se zagledao u krajeve šibica koji su joj virili iz šake, i naposljetku izabere jednu. Glavica joj je bila plava, neizgorena. Ona se okrene Benu i ponudi mu preostalih šest.

„I ja te volim“, promuklo će Ben. Lice mu je imalo boju šljive; činilo se da je na rubu srčanog udara. Ali nitko se ne nasmije. Negdje dublje u Jalovini, ponovno zapjeva ona ptica. Stan bi znao koja je to ptica, pomisli Richie nesuvislo.

„Hvala ti“, reče ona smiješeći se. Ben odabere šibicu. Glava joj nije bila izgoijela.

Ona ih zatim ponudi Eddieju. Eddie se nasmiješi, stidljivim smiješkom koji je bio nevjerojatno mio i ranjiv da ti srce pukne. „Mislim da te i ja volim, Bev“, reče on, a onda naslijepo odabere šibicu. Glava joj je bila plava.

Beverly sad ponudi četiri kraja šibica Richieju.

„Ja te volem, gospa Skavlet!“ vrisne Richie iz sveg glasa i zamigolji usnama u prenaglašenom pokretu ljubljenja. Beverly ga samo pogleda blijedo se osmjehnuvši i Richie se odjednom osjeti postiđeno. „Stvarno te volim, Bev“, reče on, i dotakne joj kosu. „Super si.“

„Hvala ti“, reče ona.

On odabere šibicu i pogleda je, uvjeren da je odabrao izgorjelu. Ali nije. Ona ih ponudi Stanu.

„Volim te“, reče Stan, i izabere jednu šibicu iz njezine ruke. Neizgorena.

„Ti i ja, Mike“, reče ona, i ponudi mu da odabere jednu od dvije preostale.

On načini korak naprijed. „Ja te ne poznam dovoljno dobro da bih te volio,“ reče on, ali te svejedno volim. Mogla bi mojoj majci održati lekciju iz vikanja.“

Oni se svi nasmiju i Mike uzme šibicu. Njezina je glava također bila neizgorena.

„Čini se d-d-da ćeš to ipak b-b-biti ti, Bev“, reče Bili. S izrazom gađenja - toliko vike nizašto - Beverly otvori šaku.

Glava preostale šibice bila je također plava i neizgorena.

„I-i-izmiješala si ih“, optuži je Bili.

„Ne. Nisam.“ Njezin ton nije bio ton srditog prosvjeda - što se moglo očekivati - već zabezeknutog iznenađenja. „Tako mi Boga, nisam.“

Ona im tad pokaže dlan. Svi tamo ugledaju slab trag čađe od izgorjele šibice. „Bili, majke mi!“

Bili je pogleda na trenutak, a onda kimne glavom. Kao po općem neizgovorenom dogovoru, oni svi vrate šibice Billu. Sedam komada, netaknutih glava. Stan i Eddie počnu puzati po zemlji, ali tamo nije bilo nikakve izgorjele šibice.

„Nisam“, ponovi Beverly, nikom određenom.

„I što sad da radimo?“ upita Richie.

„S-s-svi idemo d-d-dolje“, reče Bili. „Zato što se t-t-to o-o-očekuje. „

„A ako se svi onesvijestimo?“ upita Eddie.

Bili ponovno pogleda Beverly. „Ako B-B-Bev govori istinu - a g-g-govori - n-n-nećemo.“

„Otkud znaš?“ upita Stan.

„Z-z-znam.“

Ona ptica ponovno zapjeva.

4

BEN I RICHIE SIĐU PRVI, A OSTALI IM POČNU DODAVATI KAMENJE JEDAN PO JEDAN. Richie ih je dodavao Benu, koji načini mali kameni krug nasred zemljanog poda klupske kućice. „U redu je“, reče on. „Dosta.“

Ostali siđu, svatko s pregršt zelenih grančica koje su nasjekli Benovom sjekiricom. Bili stigne posljednji. Zatvori vrata i otvori uski prozor na šarkama. „E-e-evo“, reče on. „To je n-n-naša d-d-dimna rupa. Imamo li nešto za p-p-potpalu?“

„Možeš upotrijebiti ovo ako hoćeš“, reče Mike i izvadi raskupusanu knjižicu stripa o Archieju iz džepa na hlačama. „Već sam pročitao.“

Bili je trgao stranice iz stripa jednu po jednu, polako i ozbiljno. Ostali su sjedili oko zidova, dodirujući se koljenima, rame uz rame, promatrajući, ništa ne govoreći. Napetost je bila gusta i nepomična.

Bili položi grančice i grane preko papira a onda pogleda Beverly. „T-t-ti imaš š-š-šibice“, reče on.

Ona upali jednu, sićušan žuti žar u pomrčini. „To se sranje vjerojatno neće htjeti uhvatiti“, reče ona pomalo nesigurnim glasom, i dotakne šibicom papir na nekoliko mjesta. Kad se plamen šibice približio njezinim prstima, ona je baci u središte potpale.

Plamenovi buknu žuto, pucketavi, pa im lica postanu reljefna, i u tom trenutku Richie glatko povjeruje u Benovu indijansku priču pa pomisli kako je ovako jamačno bilo u ona drevna vremena kad je pojam bijelog čovjeka bio tek glasina ili lovačka priča za te Indijance koji su slijedili krda bizona tako velika da su mogla prekriti zemlju od obzora do obzora, krda tako velika da bi od njihova prolaska zemlja podrhtavala kao u potresu.

U tom trenutku Richie je mogao zamisliti sve te Indijance, Kiowe ili Pawneeje ili koje sve ne, kako sjede u svojoj dimnoj rupi, dotiču se koljenima i ramenima, promatraju kako plamičci lelujaju pa uranjaju u drvo poput vrućih čireva, slušaju jedva čujno i postojano ssssss soka koji curi iz vlažnog drva, i čekaju da im dođe vizija.

Aha. Sjedeći ovako ovdje mogao je u sve to povjerovati... a pogledavši u njihova ozbiljna lica zagledana u plamenove i pocrnjele stranice Mikeova stripa, shvati da i oni vjeruju u to. Plamen je zahvaćao grane. Klupska kućica počne se puniti dimom. Malo dima, bijelog poput pamučnih dimnih signala iz filmova sa subotnjih matineja s Randolphom Scottom ili Audiejem Murphyjem, izlazilo je kroz dimnu rupu. Ali s obzirom na nepomičan zrak vani koji nije mogao načiniti propuh, najveći se dio zadržao u rupi. Grizao je za oči, pa su ih oči pekle a u grlu im kuckalo. Richie je čuo kako je Eddie dvaput zakašljao - plitak zvuk sličan zvuku koji proizvedu dvije suhe daske kad udare jedna o drugu - a onda ponovno zašutio. On ne bi trebao biti ovdje, pomisli on... ali je nešto drugo očito mislilo drukčije.

Bili baci još jednu pregršt grančica na tinjajuću vatru i upita utanjenim glasićem koji nije jako sličio njegovu uobičajenom glasu: „Ima li t-t-tko neku v-v-viziju?“

„Viziju sebe kako brišem odavde“, reče Stan Uris. Beverly se tome nasmije, ali joj se smijeh pretvori u napad kašlja i gušenja.

Richie nasloni glavu na zid i pogleda u dimnu rupu - tanak pravokutnik mekane bijele svjetlosti. On pomisli na spomenik Paulu Bunyanu onog ožujskog dana... ali to je bila samo prikaza, halucinacija.

(vizija)

„Dim me ubija“, reče Ben. „Joj!“

„Pa idi onda“, promrmlja Richie, ne skidajući pogleda s dimne rupe. Osjećao je kao da počinje nešto doživljavati. Osjećao se kao da je izgubio pet kilograma. I neka je proklet ako mu se ne čini da je klupska kućica postala veća. U ovo potonje je bio potpuno siguran. Bio je sjedio tako da mu je debela desna noga Bena Hanscoma bila priljubljena uz njegovu lijevu a koščato lijevo rame Billa Denbrougha bolo ga u desnu ruku. No sad nije doticao nijednog od njih. On lijeno pogleda udesno i ulijevo da provjeri točnost svoje percepcije i shvati da je to istina. Ben je bio pola metra od njega slijeva. S njegove desne strane, Bili je bio još i dalje.

„Rupa je veća, prijatelji i susjedi“, reče on. Udahne jače i jako zakašlje. Zaboli ga, zaboli duboko u grudima, onako kako kašalj boli kad imaš gripu ili tako nešto. Neko je vrijeme mislio da ga kašalj nikad neće proći; da će nastaviti kašljati sve dok ga ne budu morali izvući van. Budu li još mogli, pomisli on, ali je ta misao bila odveć nejasna da bi bila zastrašujuća. Bili ga počne lupati pa leđima i napad kašlja prođe.

„Nemaš pojma da nekad to ne radiš“, reče Richie. Ponovno je gledao u dimnu rupu umjesto u Billa. Kako mu je izgledala svijetla! Kad je zatvorio oči, i dalje je mogao vidjeti pravokutnik, kako lebdi tamo u mraku, ali kričavo zelen umjesto blještavo bijel.

„Što? K-k-kako to m-m-misliš?“ upita Bili.

„Na mucanje.“ On pošuti, svjestan da netko drugi kašlje, ali nije znao tko. „Ti bi trebao oponašati Glasove, a ne ja, Veliki Bille. Ti - „

Onaj kašalj postane glasniji. Odjednom klupsku kućicu preplavi sunčana svjetlost, toliko iznenadna i jarka da je Richie morao zaškiljiti. Raspozna obrise Stana Urisa, kako se penje i grčevito se pentra van.

„Oprostite“, uspije Stan propentati kroz svoj grčeviti kašalj. „Oprostite, ne mogu - „

„U redu je“, začuje Richie svoj glas. „Ne compramos no smrdljivos mačkite.“ Glas mu je zvučao kao da dopire iz nekog drugog tijela.

Vrata-poklopac zalupe se trenutak potom, ali je ušlo dovoljno svježeg zraka da mu se glava malo razbistri. Prije no što se Ben malo pomaknuo kako bi popunio prostor koji je Stan bio oslobodio, Richie postane svjestan da Benova noga ponovno pritišće njegovu. Odakle mu samo pomisao da je klupska kućica postala veća?

Mike Hanlon baci još grančica na vatru iz koje se jako dimilo. Richie ponovno počne plitko disati i gledati gore u dimnu rupu. Nije imao osjećaj prolaska stvarnog vremena, ali je bio neodređeno svjestan toga da, osim što klupska kućica postaje zadimljena, postaje i ugodna i vruća.

On pogleda oko sebe, u svoje prijatelje. Bilo ih je teško vidjeti, napola progutane sjenovitim dimom i nepomičnom bijelom ljetnom svjetlošću. Bevina je glava bila zabačena i naslonjena na dio potpornja, ruke je položila na koljena, oči zatvorila, a suze su joj curile niz obraze prema ušnim resicama. Bili je sjedio prekriženih nogu, s bradom na prsima. Ben je bio -

Ali odjednom Ben ustane i ponovno se otvore vrata. „Ode i Ben“, reče Mike. On je sjedio po indijanski točno preko puta Richieja, očiju crvenih kao u lasice.

Ponovno ih preplavi relativna svježina. Zrak se osvježio kad je dim pokuljao kroz kapak.

Ben je kašljao a želudac mu se nadimao. Izvukao se iz rupe uz Stanovu pomoć, i prije no što je netko od njih stigao zatvoriti vrata, Eddie se već teturajući uspravljao, lica smrtno blijedog osim mrlja nalik na masnice ispod očiju i jednakih takvih poteza tik ispod jagodica. Njegov mršavi prsni koš nadimao se u brzim, plitkim grčevima. Slabašno se uhvatio za rub izlaznog otvora i bio bi pao da ga Ben nije zgrabio za jednu, a Stan za drugu ruku.

„Oprostite“, uspije reći Eddie piskutavim šaptom, a onda ga oni izvuku van. Poklopac vrata ponovno se zalupe s treskom.

Zavlada duga šutnja. Dim je kuljao sve dok nije načinio gustu, nepomičnu maglu u klupskoj kućici. Meni sliči na juhu od graška, Watsone, pomisli Richie i na trenutak zamisli da je Sherlock Holmes (Holmes koji poprilično sliči Basilu Rathboneu i koji je potpuno cmo-bijeli) koji odlučno hoda niz Baker Street; Moriarty je negdje u blizini, kočija čeka, lov počinje.

Ova je misao bila zapanjujuće jasna, zapanjujuće solidna. Gotovo kao da ima težinu, kao da nije posrijedi mali džepni san na javi kakve stalno ima (četvrti udarac za momčad Boston Soxa, posljednja igra, baze krcate igračima, i eno lopte, diže se... NEMA JE! Home-run, Tozier... i time je srušen Babeov rekord!), nego nešto gotovo stvarno.

U njemu je još ostalo dovoljno od vic-mahera da pomisli kako je cijela ova zamisao s vizijama prilično precijenjena ako iz svega izvuče samo viziju Basila Rathbonea kao Sherlocka Holmesa.

Samo što vani, naravno, nije Moriarty. Ono je vani - neko Ono - i Ono je stvarno. Ono -

Tad se vrata-poklopac ponovno otvore i Beverly se iskoprca van, kašljući suho, jedne ruke na ustima. Ben je uhvati za jednu ruku, a Stan zgrabi ispod druge. Napola izvučena, napola se iskobeljavši, ona se popne i iščezne.

„Zaista je v-v-veća „, reče Bili.

Richie se osvrne. Ugleda krug od kamenja i vatru koja je u njemu tinjala i izbacivala oblake dima. Preko puta ugleda Mikea kako sjedi prekriženih nogu kao totem izdjeljan iz mahagonija i zuri u njega kroz vatru očima crvenim od dima. Samo što je Mike bio na udaljenosti većoj od dvadeset metara, a Bili je bio još dalje, Richieju s desne strane.

Podzemna klupska kućica sad je bila veličine najmanje plesne dvorane.

„Nema veze“, reče Mike. „Uskoro će se dogoditi. Nešto hoće.“

„A-a-aha“, reče Bili. „Ali ja... ja... ja - „

Počne kašljati. Pokušao je obuzdati kašalj, ali se ovaj pogoršao i pretvorio u suho krkljanje. Richie nejasno ugleda kako Bili posrćući ustaje, baca se na vrata i otvara ih, snažno ih gurnuvši.

„S-s-sret - „

A onda nestane, kad ga ostali izvukoše.

„Čini se da smo ostali samo ti i ja, Mikey“, reče Richie, a onda i sam počne kašljati. „Bio sam uvjeren da će to biti Bili - „

Kašalj se pogorša. On se presavine, hripljući suho, u nemogućnosti da dođe do daha. U glavi mu je potmulo bubnjalo - gromoglasno kuckalo - kao u džepnom satu ispunjenom krvlju. Oči mu se zasuze iza naočala.

Iz daljine, začuje Mikeov glas: „Popni se ako moraš, Richie. Nemoj se onesvijestiti. Nemoj se ubiti.“

On podigne ruku prema Mikeu i mahne mu mlitavo

(no smrdljivos mačkite)

odrečnom kretnjom. Malo-pomalo počeo je svladavati kašalj. Mike je imao pravo; nešto će se dogoditi, i to brzo. Želio je biti ovdje kad se to dogodi.

On zabaci glavu i ponovno pogleda u dimnu rupu. Od napada kašlja imao je osjećaj ošamućenosti i sad kao da je lebdio na zračnom jastuku. Bio je to ugodan osjećaj. Plitko je disao i mislio: Jednog ću dana postati zvijezda rock'n 'rolla. Tako je, da. Bit ću slavan. Snimat ću ploče, albume i filmove. Imat ću crni sportski sako, bijele cipele i žuti Cadillac. A kad se vratim u Derry, svi će se živi izjesti od muke, čak i Bowers. Nosim naočale, ali jebi ga, pa što? I Buddy Holly nosi naočale. Skakat ću dok ne poplavim i plesati dok ne pocrnim. Bit ću prva rock'n'roll zvijezda koja je potekla iz Mainea. Bit ću -

Misao otplovi. Ništa zato. Shvati da sad ne mora plitko disati. Pluća su mu se prilagodila. Mogao je udisati dima koliko god želi. Možda je on s Venere.

Mike nabaca još grančica na vatru. Da ne bi bio nadmašen, i Richie baci pregršt.

„Kako se osjećaš, Richie?“ upita Mike.

Richie se osmjehne. „Bolje. Dobro, gotovo. A ti?“

Mike kimne glavom i uzvrati mu smiješak. „Dobro sam. Motaju li se tebi po glavi neke čudne misli?“

„Aha. Mislio sam trenutak da sam Sherlock Holmes. Onda sam pomislio kako mogu plesati kao Dovellsi. Oči su ti crvene da ne bi povjerovao, znaš?“

„I tvoje. Obične dvije lasice u kokošinjcu, eto što smo.“

„Ma nemoj?“

„Ma moj.“

„Hoćeš reći da je sve u redu?“

„U redu. Hoćeš reći da si dočuo riječ?“

„Dočuo sam je, Mikey.''

„Aha, da ne bi.“

Nacere se jedan drugom a onda Richie pusti da mu se glava ponovno nasloni na zid i pogleda gore u dimnu rupu. Uskoro otplovi dalje. Ne... zapravo ne dalje. Nego gore.

Otplovio je prema gore. Kao (ovdje dolje plovimo svi) balon.

„D-d-dečki, d-d-dobro ste?“

Billov glas, koji se spušta kroz dimnu rupu. Dopire s Venere. Zabrinut. Richie osjeti kako uz tup udarac pada natrag u samog sebe.

„Dobro“, začuje svoj glas, dalek, iznerviran. „Dobro smo, rekli smo dobro, tiše, Bili, pusti nas da dočujemo riječ, hoćemo reći da smo dočuli (svijet) riječ.“

Klupska je kućica bila veća no ikad, a pod je sad bio od nekog ulaštenog drva. Dim je bio gust kao magla i bilo je teško vidjeti vatru. Taj pod! Isusa mu! Bio je velik kao pod plesne dvorane u nekom raskošnom MGM-ovu mjuziklu. Mike ga je gledao s druge strane, obličje gotovo izgubljeno u magli.

Dolaziš, Mikey?

Pokraj tebe sam, Richie.

Još želiš reći da je u redu?

Aha... ali drži me za ruku... možeš se uhvatiti?

Mislim da mogu.

Richie ispruži ruku, i premda je Mike bio na suprotnoj strani ove ogromne prostorije, on osjeti kako mu se snažni smeđi prsti sklapaju oko zapešća. O, to je bilo dobro, dobar dodir - dobro je naći žudnju u utjesi, utjehu u žudnji, naći predmetnost u dimu i dim u predmetnosti-

On zabaci glavu i pogleda u dimnu rupu, tako bijelu i malenu. Sad je bila na puno većoj visini. Kilometre visoko. Svjetlost Venerina noćnog neba na tavanskom prozorčiću.

Događa se. Počeo je lebdjeti. Pa hajde onda, pomisli on, i počne se dizati brže kroz dim, maglu, izmaglicu, što god to bilo.

5

VIŠE NISU BILI UNUTRA.

Njih su dvojica stajali zajedno usred Jalovine. Bližio se sumrak.

Bila je to Jalovina, to je znao, ali je sve bilo drukčije. Raslinje je bilo bujnije, dublje, raspojasano mirisno. Bilo je tu biljaka koje nikad prije nije vidio, i Richie shvati da su neke biljke koje je isprva smatrao drvećem zapravo divovska paprat. Čuo se zvuk tekuće vode, ali je bio puno glasniji no što je trebao biti - ova voda nije zvučala kao ležeran tijek rječiceKenduskeag nego više onako kako je zamišljao da bi zvučala rijeka Colorado dok si krči put kroz Grand Canyon.

A bilo je i vruće. Ne znači da u Maineu ljeti nije znalo biti vruće i dovoljno sparno da bi se ponekad zalijepio od znoja samo dok bi noću ležao u krevetu, ali ovdje je bilo toplije i sparnije no što mu je ikad u životu bilo. Niska izmaglica, dimna i gusta, polijegala je po udubinama u zemlji i omotala se dječacima oko nogu. Imala je razrijeđen, jedak miris, kao goruće vlažno drvo.

On i Mike bez riječi krenu prema zvuku vode, probijajući se kroz čudno raslinje. Debele lijane-konopci ležale su između nekih stabala poput paučinastih visećih mreža, a Richie jednom začuje i kako se nešto probija kroz grmlje. Zvučalo je veće od jelena.

On zastane dovoljno dugo da pogleda oko sebe, okrećući se ukrug, pretražujući pogledom obzor. Znao je gdje bi trebao biti debeli bijeli cilindar vodotornja, ali ga nije bilo. Kao ni željezničkog nadvožnjaka koji je vodio do ranžirnog kolodvora u dnu Neiboltove, a ni stambenog naselja Old Cape - tamo gdje je trebao biti Old Cape stršile su niske litice i sljemena stijena od crvenog pješčenjaka iz gustih gajeva divovskih paprati i borova.

Iznad njihovih glava začuje se lepet. Dječaci se sagnu kad zdrug šišmiša proleprša pokraj njih. Bili su to najveći šišmiši koje je Richie ikad vidio, i na trenutak se uplaši čak i više nego onda kad je Bili pokušavao pokrenuti Srebrenka, a on čuo vukodlaka kako ih sustiže. I nepomičnost i čudan izgled ovog krajolika bili su užasni, ali je nekako još gora od toga bila njegova poznatost.

Ne moraš se bojati, reče si on. Sjeti se da je to samo san, odnosno vizija, ili kako već želiš to nazvati. Ja i dobri stari Mikey smo zapravo tamo, u klupskoj kućici, nagutali se dima. Uskoro će Velikom Billu proraditi živci jer više ne odgovaramo na njegova pitanja, pa će on i Ben sići i izvući nas. Baš kao što kaže Conway Twitty⁷² - sve je to samo fol.

Ali je primijetio kako je krilo jednog šišmiša bilo tako izlizano da je mutno sunce sjalo kroz njega, a dok su prolazili ispod jedne od divovskih paprati, ugleda kako se tusta žuta gusjenica gega preko širokog zelenog lista, ostavljajući za sobom sjenu. Po tijelu gusjenice skakutale su i cvrčale sićušne grinje. Ako je ovo san, bio je to najstvarniji san koji je ikad sanjao.

Krenu dalje prema zvuku vode u gustoj, do koljena visokoj izmaglici. Richie nije mogao odrediti dodiruju li mu stopala tlo ili ne. Oni stignu do mjesta gdje je prestajalo i tlo i izmaglica. Richie pogleda ne vjerujući svojim očima. Ovo nije Kenduskeag - a opet i jest.

Rječica je ključala i vrtložila se kroz uski prolaz probijen kroz to isto mrvljivo stijenje. Kad je pogledao na drugu stranu, ugleda eone usječene u naslagane slojeve kamena, crvene, pa narančaste, pa ponovno crvene. Preko ove rječice nije se moglo prijeći po kamenju; trebao bi ti viseći most, a ako bi pao u nju, smjesta bi te odnijela. Zvuk vode bio je zvuk ogorčenog, bezumnog gnjeva, i dok je Richie gledao, zinuvši, ugleda ružičasto-srebrnastu ribu koja je iskočila u nemoguće visokom luku, škljocnuvši čeljustima u lovu na mušice koje su tvorile nestalne oblake tik iznad površine vode. Ona pljusne natrag u vodu, dajući Richieju taman toliko vremena da registrira njezinu prisutnost i da shvati kako nikad nije vidio takvu ribu u životu, čak ni u knjizi.

Ptice su se jatile na nebu i oštro kreštale. Ne desetak ili dvadesetak ptica; na trenutak je nebo bilo tako tamno od ptica da su pomračile sunce. Još se nešto probije kroz grmlje, a zatim još nešto. Richie se strelovito okrene na peti, dok mu je srce bolno tuklo u grudima, i ugleda kako je pokraj njega projezdilo nešto slično antilopi i otišlo prema jugoistoku.

Nešto će se dogoditi. A one to znaju.

Ptice prelete iznad njihovih glava, vjerojatno će sletjeti negdje en masse dalje prema jugu.

Još jedna životinja zaždi pokraj njih... pa još jedna. A onda zavlada tišina, osim stalne grmljavine Kenduskeaga. U toj je tišini bilo nekakvog iščekivanja, bremenitosti, što se Richieju nije sviđalo. Osjeti kako mu se kosa na zatiljku miče i pokušava se nakostriješiti i on ponovno posegne za Mikeovom rukom.

Znaš li gdje smo? vikne on Mikeu. Dočuo si riječ?

Isuse, da! vikne Mike. Jesam! Ovo je negdašnjost, Richie! Negdašnjost!

Richie kimne glavom. Negda, kao bilo negda, negda, kad smo svi živjeli u šumi i nitko nije živio nigdje drugdje. Bili su u Jalovini kao što su to bili prije bogzna koliko tisuća godina. Bili su u nekoj nezamislivoj prošlosti prije ledenog doba, kad je Nova Engleska bila tropska kao Južna Amerika danas.... ako danas još postoji.

On se ponovno osvrne, nervozno, gotovo kao da očekuje da će ugledati brontosaura kako prema nebu izvija svoj vrat nalik dizalici i pilji u njih, usta punih blata i biljaka iščupanih s korijenom, ili sabljozubog tigra kako im se prikrada iz grmlja.

Ali čula se samo ta tišina, kao u onih pet ili deset minuta prije no što neko područje pogodi snažan potres, kad se ljubičasti oblaci gomilaju u beskraj neba a svjetlost postane čudna, modrikasto ljubičasto žuta, a vjetar sasvim zamre i u zraku se osjeti težak miris sličan preopterećenom automobilskom akumulatoru.

Mi smo u negdašnjosti, možda milijun godina u prošlosti, ili deset milijuna, ili osamdeset milijuna, ali smo tu, i dogodit će se nešto, ne znam što, ali nešto, i bojim se i želim da tome dođe kraj želim se vratiti i Bili molim te Bili molim te izvuci nas ovo je kao da smo upali u neki film i to kakav film molim te molim te pomozi -

Mikeova ruka stisne njegovu i on shvati da je tišina razbijena. Čule su se postojane, duboke vibracije - više ih je osjećao nego čuo, kako mu pritišću zategnutu kožicu bubnjića, zuje po koščicama koje provode zvuk. Zvuk je postupno jačao. Nije imao ton. Bio je: (riječ u početku bješe riječ svijet) zvuk bez intonacije, bez duše. On se uhvati za stablo pokraj kojeg su stajali, i kad ga njegova ruka dotakne, ona se sklopi oko obline debla, i on osjeti vibraciju zatočenu u njemu. U istom trenutku shvati da osjeća vibraciju i u stopalima, škakljanje koje mu se uspinje preko gležnjeva u listove do koljena, i pretvara mu tetive u viljušku za ugađanje. Zvuk je jačao. I jačao.

Dopirao je s neba. Ne želeći, ali ne mogavši si pomoći, Richie podigne lice. Sunce je bilo rastopljena kovanica koja je progorijevala krug u niskoj naoblaci, okruženo vilinskim kolom vlage. Ispod njega, dubok rez bujnog zelenila Jalovine ležao je potpuno nepomičan. Richie pomisli da shvaća što se događa u ovoj viziji: uskoro će vidjeti kako Ono dolazi.

Vibracije dobiju glas - gromoglasnu riku koja naraste do razornog zvučnog krešenda. On poklopi rukama uši i vrisne, ali se nije mogao čuti kako vrišti. Pokraj njega, Mike Hanlon je učinio isto, i Richie primijeti da Mikeu iz nosa malo curi krv.

Oblaci na zapadu rasvijetle se ružom crvene vatre. Oganj krene prema njima, šireći se iz potočića u rječicu, pa u rijeku zloslutne boje; a tad, kad se gorući predmet u padu probio kroz pokrivač od oblaka, naduo se vjetar. Bio je vruć i suh, pun dima i zagušljiv. Onaj predmet na nebu bio je divovski, plamena glava šibice gotovo suviše jarka da se u nju gleda. Iz nje sijevnu lukovi elektriciteta, plavi bičevi koji bijesnu i ostave za sobom trag u obliku grmljavine.

Svemirski brod! vrisne Richie, padne na koljena i pokrije oči. O, Bože moj, to je svemirski brod! Ali je bio uvjeren - a to će poslije ispričati ostalima, najbolje što bude mogao - da to nije bio svemirski brod, premda je možda stiglo kroz svemir. Što god da se spustilo tog pradavnog dana došlo je s mjesta mnogo daljeg od neke druge zvijezde ili zviježđa, a ako su svemirski brod bile prve riječi koje su mu pale na pamet, to je vjerojatno bilo samo zato što njegov um nije mogao ni na koji drugi način pojmiti ono što su njegove oči gledale.

Tad se začuje eksplozija - rika zvuka praćena zvučnim udarom koji ih sruši obojicu. Ovaj put Mike potraži Richiejevu ruku. Začuje se još jedna eksplozija. Richie otvori oči i ugleda kako se ognjena kugla i stup dima dižu u nebo.

Ono! vrisne on Mikeu, sad u ekstazi užasa - nikad u životu, ni prije ni poslije, nije osjetio nijednu emociju tako duboko, niti bio tako njome svladan. Ono! Ono! Ono!

Mike ga povuče na noge i oni potrče niz visoku obalu mladog Kenduskeaga, i ne primjećujući koliko su blizu ponora. Mike se jednom spotakne i odskliže na koljenima.

Potom je bio red na Richieja da padne, odere goljenicu i potrga hlače. Onaj se vjetar naduo i gurao prema njima miris goruće šume. Dim postane gušći i Richie postane nejasno svjestan toga da on i Mike ne trče sami. Životinje su se ponovno pokrenule, dale u bijeg od dima, vatre, smrti u plamenu. U bijeg od Onoga, možda. Od novopridošlice u njihov svijet.

Richie počne kašljati. Čuo je Mikea pokraj sebe kako i on kašlje. Dim je bio gušći, i ispirao zelenilo, sivilo i crvenilo iz dana. Mike ponovno padne i Richie izgubi njegovu ruku.

Posegne za njom, ali je ne uspije naći.

Mike! Vrisne on usplahireno, kašlj ući. Mike, gdje si? Mike! MIKE!

Ali je Mike nestao; Mikea nigdje nije bilo. richie! richie! richie!

(UZVEKANU)

„richie! richie! richie, je li ti...

6

...DOBRO?“

Njegove oči zatrepću i otvore se, i on ugleda Beverly kako kleči pokraj njega i briše mu usta rupčićem. Ostali - Bili, Eddie, Stan i Ben - stajali su iza nje, lica ozbiljnih i uplašenih. Richieja je vraški bolio obraz. Pokušao je nešto reći Beverly, ali je uspio samo zagraktati. Pokuša se nakašljati i gotovo povrati.

Grlo i pluća kao da su mu bili obloženi dimom.

On naposljetku uspije reći: „Jesi li me ošamarila, Beverly?“

„Bilo je to jedino čega sam se mogla sjetiti“, reče ona.

„Zvek“, promrmlja Richie.

„Pomislila sam da ti neće biti dobro, to je sve“, reče Bev, pa brizne u plač.

Richie je nespretno potapše po ramenu, a Bili joj položi ruku na zatiljak. Ona odmah posegne za njom, uhvati je i stisne.

Richie uspije sjesti. Svijet zapliva u valovima. Kad se ustabilio, on ugleda Mikea naslonjena na obližnje drvo, lica ošamućena i pepeljasto blijeda.

„Jesam li povraćao?“ Richie upita Bev. Ona kimne glavom, još zaplakana. Napuklim, nesigurnim Glasom irskog murjaka, on je upita: „Je 1' poprskalo i tebe, dušo?“

Bev se nasmije kroz suze i odmahne glavom. „Okrenula sam te na bok. Bojala sam se... b-b-bojala da ćeš se u-u-ugušiti.“ Ponovno se jako rasplakala.

„N-n-nije fer“, reče Bili, držeći je i dalje za ruku. „Ja sam taj k-k-koji ovdje m-m-muca.“

„Nije loše, Veliki Bille“, reče Richie. Pokuša ustati ali ponovno sjedne. Svijet je još plivao. Počne kašljati i okrene glavu u stranu, svjestan da će ponovno povratiti samo trenutak prije no što se to dogodilo. On povrati napoj zelene pjene i guste sline koja uglavnom izađe u obliku niti. Čvrsto zatvori oči i zarokće: „Želi li netko nešto prezalogajiti?“

„Sranje!“ vikne Ben, istovremeno se gadeći i smijući.

„Meni više sliči na bljuvotinu“, reče Richie, premda su mu, istine radi, oči još bile čvrsto zatvorene. „Sranje obično izlazi na drugom kraju, bar kod mene. Ne znam za tebe, Plastu.“ Kad je najzad ponovno otvorio oči, ugleda klupsku kućicu dvadesetak metara dalje. I prozorčić i velika vrata bili su širom otvoreni. Dim, sve rjeđi, pućkao je kroz oba otvora.

Ovaj put Richie uspije ustati. Na trenutak je bio sasvim siguran da će ponovno povraćati, ili se onesvijestiti, ili oboje.

„Ludo“, promrmlja on, promatrajući kako mu se svijet leluja i gubi obrise pred očima. Kad ga je taj osjećaj minuo, ode do mjesta gdje je stajao Mike.

Mikeove su oči još bile crvene kao u lasice, a po vlažnoj mrlji na njegovim nogavicama Richie zaključi da se možda i Mikeyjev želudac provozao gore-dolje dizalom.

„Za jednog bijelca, bio si prilično dobar“, zahropće Mike i slabašno udari Richieja po ramenu.

Richie je ostao bez riječi - iznimno rijetka pojava. Priđe im Bili. Ostali dođu s njim. „Ti si nas izvukao?“ upita Richie.

„J-j-ja i B-B-Ben. V-v-vrištali ste. Obojica. A-a-ali -“ On pogleda u Bena.

Ben reče: „To je sigurno bilo zbog dima, Bili.“ Ali u glasu krupnog dječaka nije bilo nimalo uvjerenosti.

Neuzbuđeno, Richie reče: „Želite li reći ono što mislim da želite reći?“

Bili slegne ramenima. „A š-š-što to, R-R-Richie?“

Mike odgovori. „Najprije nismo bili tamo, zar ne? Sišli ste u rupu jer ste nas čuli vrištati, ali najprije nas nije bilo.“

„Bilo je jako zadimljeno“, reče Ben. „To što smo vas čuli kako obojica vrištite bilo je dovoljno strašno. Ali to vrištanje... zvučalo je... pa...“

„Z-z-zvučalo je jako d-d-daleko“, reče Bili. Jako zamuckujući, on im ispriča da kad su on i Ben sišli, nisu vidjeli ni Richieja ni Mikea. Bauljali su po zadimljenoj klupskoj kućici, uspaničeni, u strahu da bi, ne učine li nešto brzo, njih dvojica mogli umrijeti od trovanja dimom. Najzad Bili dohvati nečiju ruku - Richiejevu. „V-v-vraški ju je jako povukao“ i Richie je izletio iz polutame, samo djelomice svjestan. Kad se Bili okrenuo, ugledao je Bena s Mikeom u zagrljaju, kako obojica kašlju. Ben je Mikea izbacio kroz vrata.

Ben je slušao kimajući glavom.

„Samo sam naslijepo grabio po zraku. Zapravo ništa nisam učinio osim što sam pružao ruku kao da se namjeravam rukovati. Ti si je zgrabio, Mike. Baš dobro da si je tad uhvatio. Mislim da si bio na izmaku snaga.“

„Po tome kako pričate, dečki, klupska kućica kao da je puno veća no što jest“, reče Richie. „To kako ste unutra bauljali i sve to. Pa zidovi nisu ni dva metra dugi.“

Na trenutak nastane tišina. Svi pogledaju u Billa, koji je stajao i koncentrirano se mrštio. „B-b-bila je veća“, reče on naposljetku. „Z-z-zar ne, Ben?“

Ben slegne ramenima. „Svakako se činila većom. Osim ako to nije bilo zbog dima.“

„Nije to bilo zbog dima“, reče Richie. „Neposredno prije nego što se to dogodilo - prije no što smo izašli iz nje - sjećam se kako sam pomislio da je velika barem koliko i plesna dvorana iz nekog filma. Kao iz nekog starog mjuzikla. Sedam nevjesta za sedmero braće, nešto takvo. Jedva sam vidio Mikea kod suprotnog zida.“

„Prije no što ste izašli?“ upita Beverly.

„Ovaj... hoću reći... kao...“

Ona zgrabi Richieja za ruku. „Dogodilo se, zar ne? Zaista se dogodilo! Imali ste viziju, baš kao u Benovoj knjizi!“ Lice joj se užeglo. „Stvarno se dogodilo!''

Richie spusti pogled, a onda pogleda Mikea. Jednog koljena Mikeovih hlača od rebrastog samta nije bilo, a oba koljena na Richiejevim trapericama bila su potrgana. Kroz rupe na oba koljena vidio je krvave ogrebotine.

„Ako je to bila vizija, ne želim više nikad nijednu ponovno imati“, reče on. „Ne znam za ovog ovdje glavonju, ali kad sam ušao u rupu, nisam imao rupa na hlačama. Skoro su nove, jebiga. Mama će me živog pojesti.“

''Što se dogodilo?“ upitaju Ben i Beverly uglas.

Richie i Mike se pogledaju, a onda Richie reče: „Bewie, imaš pljugu?“

Imala je dvije, umotane u komad papirnate maramice. Richie stavi jednu od njih u usta i kad mu je ona pripali, prvi ga dim tako potjera na kašalj da joj on vrati cigaretu. „Ne mogu“, reče on. „Oprosti.“

„Bila je to prošlost“, reče Mike.

„Poserem ti se na to“, reče Richie. „Nije to bila samo prošlost. Bila je to negdašnjost.“

„Da, tako je. Bili smo u Jalovini, ali Kenduskeag je tekao dva kilometra u minuti. Bio je dubok. Bio je divlji, jebote. Oprosti, Bewie, ali bio je. A u njemu je bilo riba. Lososa, čini mi se.“

„M-m-moj t-t-tata kaže da u K-K-Kenduskeagu nije o-o-odavno bilo n-n-nikakvih r-r-riba. Z-z-zbog k-k-kanalizacije.“

„Ovo i jest bilo davno, i te kako“, reče Richie. Pogleda ih nesigurno. „Mislim da je bilo prije najmanje milijun godina.“

Ovo bi popraćeno zapanjenim mukom. Beverly ga naposljetku razbije. „Ali što se dogodilo?“

Richie osjeti riječi u grlu, ali se morao boriti da ih izgovori. Gotovo kao da ponovno povraća. „Vidjeli smo kako dolazi Ono“, reče on najzad. „Mislim da je bilo Ono.“

„Isuse“, promrmlja Stan. „O Isuse.“ Začuje se oštar siktav udisaj zraka kad se Eddie poslužio aspiratorom.

„Došlo je s neba“, reče Mike. „Ne želim više nikad u životu vidjeti nešto slično. Bilo je tako plamteće i vruće, da nisi mogao gledati u to. I frcale su munje i grmjelo je. A buka...“ On zavrti glavom i pogleda u Richieja. „Zvučalo je kao smak svijeta. A kad je udarilo, izazvalo je šumski požar. I to je bio kraj.“

„Je li to bio svemirski brod?“ upita Ben.

„Da“, reče Richie. „Ne“, reče Mike. Oni se pogledaju.

„Pa, valjda je bio“, reče Mike, a u isti trenutak Richie reče: „Ne, zapravo i nije bio svemirski brod, znate već, nego -“

Ponovno zašute dok su ih ostali gledali, zbunjeni.

„Ti pričaj“, reče Richie Mikeu. „Mislimo na isto, rekao bih, ali oni ne kuže.“

Mike se nakašlje u ruku, a onda podigne pogled k ostalima, gotovo kao da se ispričava. „Naprosto ne znam kako bih vam to opisao“, reče on.

„P-p pokušaj“, reče Bili žurno.

„Došlo je s neba,“ ponovi Mike, „ali to nije baš bio svemirski brod. Nije bio ni meteor. Bio je više sličan... ovaj... zavjetnom kovčegu iz Biblije, u kojem je trebao biti Duh Božji... samo što ovo nije bio Bog. Bilo je dovoljno osjetiti Ono, gledati Ono kako dolazi, pa da znaš da Ono smjera zlo, da Ono jest zlo.“ On ih pogleda.

Richie kimne glavom. „Ono je došlo... izvana. Imao sam takav osjećaj. Izvana.“

„Odakle izvana, Richie?“ upita Eddie.

„Izvan svega“, reče Richie. „A kad se Ono spustilo, jebote... načinilo je najveću rupu koju ste ikad vidjeli u životu. Pretvorilo je jedno veliko brdo u uštipak, otprilike. Sletjelo je baš tamo gdje je sad središte Derryja.“ On ih pogleda. „Kužite?“

Beverly baci napola popušenu cigaretu i smrvi je cipelom.

Mike reče: „Ono je oduvijek bilo tu, od iskona... prije no što je igdje bilo ljudi, osim ako ih možda nije bilo nekoliko negdje u Africi, gdje su se ljuljali po drveću ili živjeli u špiljama. Kratera sad nema, a ledeno je doba vjerojatno izdubilo dolinu, promijenilo okolicu i ispunilo krater... ali je Ono tad bilo ovdje, uspavano, možda, čekalo da se led otopi, čekalo dolazak ljudi.“

„Zato se Ono služi kanalizacijom i odvodima“, ubaci Richie. „To su za Ono uobičajene prometnice.“

„Niste vidjeli kako Ono izgleda?“ upita Stan Uris iznebuha i pomalo promuklo. Oni odmahnu glavama.

„Možemo li pobijediti Ono?“ reče Eddie u tišini. „Takvo što?“

Nitko ne odgovori.

ŠESNAESTO POGLAVLJE

Eddiejev gadni prijelom

1

KAD JE RICHIE ZAVRŠIO S PRIČOM, SVI ZAKIMAJU GLAVAMA. EDDIE KIMA ZAJEDNO s njima, sjećajući se zajedno s njima, kad mu iznenadna bol prožme lijevu ruku. Prožme? Ne. Razdire je: kao da mu netko na kosti pokušava naoštriti zahrđalu pilu. On iskrivi lice i maši se za džep sportske jakne, gdje pipajući prebere po nekoliko bočica i izvadi Excedrin. Proguta dva uz gutljaj džin - tonika od suhih šljiva. Ruka ga je povremeno boljela cijelog dana. Isprva je to otpisao kao probadanje u laktu koje ponekad osjeti kad je vlažno vrijeme. Ali negdje na pola Richiejeve priče, novo sjećanje legne na svoje mjesto i on shvati taj bol. Više ne lunjamo Stazom uspomena, pomisli on, ovo sve više nalikuje na autocestu za Long Island.

Prije pet godina, za rutinskog pregleda (Eddie odlazi na rutinske sistematske preglede svakih šest tjedana), liječnik mu je činjenično rekao: „Ovdje imate stari prijelom, Ed... Jeste li pali sa stabla kao dijete?“

„Nešto slično“, potvrdio je Eddie, ne potrudivši se reći doktoru Robbinsu da bi se njegova majka nedvojbeno srušila mrtva od moždane kapi da je vidjela ili čula da se njezin Eddie penjao po drveću. Istina je bila da se zapravo nije mogao točno sjetiti kako je slomio ruku. Nije mu se činilo važno (premda je, pomisli sad Eddie, ta nezainteresiranost bila sama po sebi jako čudna - ta on je čovjek koji pridaje važnost kihanju ili maloj promjeni boje stolice). Ali bio je to stari prijelom, nevažna smetnja, nešto što se dogodilo davno, u djetinjstvu kojeg se jedva mogao sjetiti, i kojeg se nije ni želio sjećati. Malo bi ga zaboljelo kad bi morao voziti duge ture u kišne dane. Dva aspirina bi sve to dovela u red. Ništa strašno.

Ali sad to nije samo nevažna smetnja; sad neki luđak oštri zahrđalu pilu, izvodi napjeve po kosti, i on se prisjeti da se tako osjećao u bolnici, naročito kasno noću, prva tri ili četiri dana nakon što se to dogodilo. Ležao je u krevetu, znojio se na ljetnoj vrućini, čekao da mu sestra donese tabletu, dok su mu suze nijemo tekle niz obraze u uške, i mislio: Kao da neki manijak tamo unutra oštri pilu.

Ako je ovo Staza uspomena, pomisli Eddie, mijenjao bih je za jedno temeljito moždano klistiranje: temeljitu duševnu klizmu.

Nesvjestan da će progovoriti, on kaže: „Henry Bowers mi je slomio ruku. Sjećate se toga?“

Mike kima glavom. „To je bilo uoči nestanka Patricka Hockstettera. Ne sjećam se datuma.“

„Ja se sjećam“, kaže Eddie ravnodušno. „Bilo je to 20. srpnja. Nestanak malog Hockstettera prijavljen je... kad?... dvadeset trećeg?“

„Dvadeset drugog“, kaže Beverly Rogan, premda im ne kaže zašto je tako sigurna u datum: zato što je vidjela kako Ono uzima Hockstettera. A ne kaže ni kako je onda vjerovala, a vjeruje i sad, da je Patrick Hockstetter bio lud, možda čak i luđi od Henryja Bowersa. Reći će im, ali je sad red na Eddieja. Ona će govoriti sljedeća, a onda će, pretpostavi ona, Ben ispričati o vrhuncu tih srpanjskih događaja... o srebrnom metku koji se nikad nisu usudili izraditi. Prioritet strave, ako je ikad tako nešto postojalo, misli ona - ali je onaj pomamni ushit ne napušta. Kad se posljednji put osjećala ovako mladom? Jedva može mirno sjediti na mjestu.

„Dvadeseti srpanj“, razmišlja Eddie naglas, kotrljajući aspirator po stolu od jedne ruke do druge. „Tri ili četiri dana poslije dimne rupe. Ostatak ljeta proveo sam u gipsu, sjećate se?“

Richie se udari po čelu kretnjom koje se svi oni sjećaju iz starih dana i Bili pomisli, s mješavinom veselja i nelagode, da je Richie na trenutak izgledao kao Beaver Cleaver. „Pa, naravno, tako je! Bio si u gipsu kad smo otišli do one kuće u Neiboltovoj, zar ne? A poslije... u tami... „Ali tu Richie lagano zavrti glavom, zbunjen.

„Što u tami, R-R-Richie?'' upita Bili.

„Još se ne mogu sjetiti tog dijela“, prizna Richie. „A ti?“ Bili polako odmahne glavom.

„Tog je dana Hockstetter bio s njima „, kaže Eddie. „Bilo je to posljednji put da sam ga vidio živog. Možda je on bio zamjena za Petera Gordona. Pretpostavljam da Bowers više nije želio da se Peter mota oko njih nakon što je onog dana pobjegao za vrijeme bitke kamenjem.“

„Svi su oni umrli, zar ne?“ upita Beverly tiho. „Poslije Jimmyja Calluma, smrtno su stradali samo prijatelji Hentyja Bowersa... ili njegovi bivši prijatelji.“

„Svi osim Bowersa“, potvrdi Mike, pogledavši u balone privezane za uređaj za mikrofilmove. „A on je u Juniper Hillu. U privatnoj ludnici u Augusti.“

Bili kaže: „Š-š-što je s time kad su ti slomili ruku, E-E-Eddie?“

„Mucanje ti se pogoršava, Veliki Bille“, kaže Eddie ozbiljno, i strusi piće u jednom gutljaju.

„Ne obaziri se na to „, kaže Bili. „Ispričaj nam.“

„Ispričaj nam“, ponovi Beverly i lagano položi ruku na njegovu. Tamo mu ponovno bukne bol.

„Uredu“, kaže Eddie. Natoči si novo piće, zagleda se u nj, a onda kaže: „Dva dana nakon što sam se vratio kući iz bolnice vi ste, narode, došli k meni, pokazati mi one srebrne kuglice. Sjećaš se, Bili?“

Bili kimne glavom.

Eddie pogleda u Beverly. „Bili te upitao hoćeš li gađati njima ako dođe do toga... budući da ti imaš najbolje oko. Mislim da si rekla da ne bi... da bi se previše bojala. I rekla si nam i još nešto, ali se ne mogu sjetiti što. Kao da -“ Eddie isplazi jezik i potegne njegov vršak, kao da mu je nešto tamo zapelo. Richie i Ben se veselo nasmiješe. „Je li to bilo nešto o Hockstetteru?“

„Da“, kaže Beverly. „Ispričat ću kad ti dovršiš svoju priču. Hajde, nastavi.“

„Poslije toga, kad ste svi vi otišli, došla je moja mama pa smo se gadno dohvatili. Nije htjela da se više viđam s ikim od vas. A mogla me prisiliti da pristanem - imala je načina, znala je obraditi čovjeka, znate već...“

Bili ponovno kima glavom. Sjeća se gospođe Kaspbrak, goleme žene čudna šizofrenična lica, lica koje je moglo izgledati i nemilosrdno i jarosno i očajno i uplašeno, sve u isto vrijeme.

„Aha, bila bi me privoljela da pristanem“, kaže Eddie. „Ali se dogodilo još nešto istog dana kad mi je Bowers slomio ruku. Nešto što me pošteno uzdrmalo.“

On se kratko nasmiješi, pomislivši: Uzdrmalo me, nego što... I to je sve što možeš reći? Koje koristi od pričanja ako nikad ne možeš ljudima priopćiti kako se točno osjećaš? U knjizi ili filmu, ono što sam toga dana otkrio prije no što mi je Bowers slomio ruku zauvijek bi mi promijenilo život i ništa se ne bi dogodilo onako kako se dogodilo... u knjizi ili filmu to bi me oslobodilo. U knjizi ili filmu ne bih imao kovčeg pun tableta u svojoj sobi u hotelu Town House, ne bih bio oženjen za Myru, ne bih ovdje sad imao ovaj glupi, jebeni aspirator. U knjizi ili na filmu. Zato -

Odjednom, dok oni svi gledaju u nj, Eddiejev se aspirator zakotrlja sam od sebe po stolu. Dok se kotrlja proizvodi suh čegrtav zvuk, pomalo nalik na zvečke, pomalo na kosti... pomalo na smijeh. Kad je stigao do suprotne strane stola, između Richieja i Bena, prekobicne se sam od sebe u zraku pa padne na pod. Richie načini iznenađen polupokret da će ga uhvatiti, no Bili oštro vikne: „Ne d-d-diraj ga!“

„Baloni!“ vikne Ben, i svi se okrenu.

Na oba balona privezana za uređaj za mikrofilmove sad piše OD LIJEKOVA PROTIV ASTME DOBIVA SE RAK! Ispod slogana su iscerene lubanje.

Oni puknu udvostručenim praskom.

Eddie to gleda, suhih usta, dok ga poznati osjećaj gušenja počinje stezati u prsima poput zasuna.

Bili ponovno pogleda u njega. „Tko t-t-ti je rekao i š-š-što ti je rekao?“ Eddie obliže usne, želeći posegnuti za svojim aspiratorom, ali i ne usuđujući se baš. Tko zna što bi sad u njemu moglo biti?

On misli na taj dan, dvadeseti, na to kako je bilo vruće, kako mu je mama dala ček, popunjen osim iznosa, i dolar u gotovini za njega - njegov džeparac.

„Gospodin Keene „, kaže on, a glas mu u vlastitim ušima zvuči daleko, bez snage. „Bio je to gospodin Keene. „

„Ne baš najljubazniji čovjek u Derryju „, kaže Mike, ali Eddie ga, izgubljen u mislima, jedva čuje.

Da, bilo je vruće tog dana, ali je u drogeriji u Center Streetu bilo svježe, drveni ventilatori lijeno su se okretali ispod stropa od prešanog lima, a bio je tu i onaj utješni miris prašaka i nadrilijekova. Bilo je to mjesto gdje se prodavalo zdravlje - to je bilo neizrečeno ali sasvim jasno priopćeno uvjerenje njegove majke, i sa svojim biosatom navijenim na pola dvanaest, Eddie nikad nije sumnjao da bi se njegova majka mogla varati glede toga, ili bilo čega drugog.

E pa, gospodin Keene je tome učinio kraj, pomisli on sad s nekom vrstom slatkog bijesa.

Sjeća se kako stoji kod police sa stripovima, dokono je okreće da vidi ima li novih Batmana ili Superboya, ili njemu najdražeg Plastičnog čovjeka. Predao je majčin popis (ona ga je slala u drogeriju onako kako majke druge dječake šalju u trgovinu živežnih namirnica na uglu) i ček za gospodina Keenea koji će ispuniti narudžbu i upisati iznos na ček, a Eddieju dati priznanicu kako bi ona mogla odbiti taj iznos sa stanja na svom tekućem računu. Sve je to za Eddieja bio standardan postupak. Tri recepta za njegovu majku, plus boca Geritola jer, rekla mu je tajanstveno: „On je pun željeza, Eddie, a ženama je željezo potrebnije nego muškarcima. „A bit će tu i njegovi vitamini, i boca Eliksira dr. Sweeta za djecu... i naravno, njegov lijek protiv astme.

Uvijek isto. A poslije će sa svojim dolarom svratiti u supermarket u Aveniju Costello i kupiti dvije čokoladice i Pepsi. Pojest će slatkiše, popiti Colu i sve do kuće zveckati sitnišem u džepu. Ali je ovaj dan bio drukčiji; završit će njegovim odlaskom u bolnicu, i to je svakako bilo drukčije, ali je i počeo drukčije kad ga je zazvao gospodin Keene. No umjesto da mu pruži veliku bijelu vrećicu punu lijekova i priznanicu, opominjući ga da priznanicu stavi u džep kako je ne bi izgubio, gospodin Keene ga pogleda zamišljeno i reče: „Eddie, dođi...

2

...NA MINUTU OTRAGA U URED. POPRIČAO BIH S TOBOM.“

Eddie ga na trenutak pogleda, trepćući, pomalo uplašen. Kroz glavu mu projuri misao da je gospodin Keene možda pomislio da je on nešto ukrao u njegovoj trgovini. Pokraj vrata se nalazio natpis koji bi Eddie uvijek pročitao kad bi ušao u ovu drogeriju. Bio je ispisan optužujućim crnim slovima i tako krupnim da se kladio da bi ih čak i Richie Tozier mogao pročitati bez naočala: KRAĐE PO DUĆANIMA NISU NI „FORA“ NI „ŠTOS“ NI „GUBA“! KRAĐE U DUĆANIMA SU KRIMINAL I MI ĆEMO VAS KRIVIČNO GONITI!

Eddie nikad u životu nije ništa ukrao u nekoj trgovini, ali bi se zbog tog natpisa uvijek osjećao krivim - kao da je gospodin Keene o njemu znao nešto što ni on sam ne zna. A onda ga gospodin Keene još više zbuni rekavši: „Hoćeš sladoled?“

„Pa - „

„Kuća časti. Uvijek pojedem jedan u uredu u ovo doba dana. Daje energiju, osim ako se ne mora paziti na kilažu, a rekao bih da nijedan od nas dvojice to ne mora. Moja žena kaže da izgledam kao punjeni žniranac. Onaj tvoj kompić, mali Hanscom, taj mora paziti na težinu. Koji okus, Eddie?“

„Pa, moja je mama rekla da se vratim kući čim - „

„Meni izgledaš kao da bi mogao voljeti čokoladu. Čokolada ti odgovara?“ Oči gospodina Keenea zasvjetlucaju, ali suhim žarom, poput sunca koje u pustinji obasjava tinjac. Odnosno tako se Eddieju, obožavatelju vestern pisaca kao što su Max Brand i Archie Joceylen, učinilo.

„Naravno“, popusti Eddie. Obuzme ga nervoza zbog nečeg u načinu na koji je gospodin Keene gurnuo naočale zlatnih okvira na nos. Zbog nečeg u načinu na koji je gospodin Keene izgledao nervozan a opet potajice zadovoljan. Nije želio otići u ured s gospodinom Keeneom. Nije ovdje riječ o sladoledu. A-a. A što god bilo posrijedi, Eddieju se činilo da nije posrijedi nikakva sjajna vijest.

Možda će mi reći da imam rak ili tako nešto, pomisli Eddie izbezumljeno. Onaj dječji rak. Leukemiju. Isuse!

O, ne budi tako glup, odbrusi on sam sebi, pokušavajući, barem u glavi, zazvučati kao Mucavi Bili. Mucavi je Bili zamijenio Jocka Mahoneyja, koji je subotom ujutro glumio Range Ridera na televiziji, velikog heroja Eddiejeva života. Usprkos činjenici da nije mogao govoriti kako spada, Veliki Bili kao da je uvijek na sve imao spreman odgovor. Ovaj ovdje čovjek je ljekarnik, a ne liječnik, zaboga. Ali je Eddie i dalje bio nervozan.

Gospodin Keene je podigao preklopna vrata pulta i jednim koščatim prstom davao znak Eddieju. Eddie pode, ali nevoljko.

Ruby, prodavačica, sjedila je pokraj registar-kase i čitala Silver Screen. „Ruby, molim te donesi nam dva sladoleda“, dovikne joj gospodin Keene. „Jedan od čokolade, a jedan od moke.“

„Naravno“, reče Ruby, označi mjesto u časopisu staniolom od kaugume i ustane.

„Donesi ih u ured.“

„Naravno.“

„Hajde, sinko. Neću te ugristi.“ I gospodin Keene mu namigne, potpuno zaprepastivši Eddieja.

On nikad prije nije bio iza pulta, i sa zanimanjem se zagleda u sve te boce, tablete i staklenke. Da je bio sam, postajao bi malo tu, pregledao avan i tučak gospodina Keenea, njegovu vagu i utege, staklene posude pune kapsula. Ali gospodin Keene ga ugura u ured i čvrsto za sobom zatvori vrata. Kad su škljocnula, Eddie osjeti upozoravajuće stezanje u grudima i pokuša mu se othrvati. Među stvarima za njegovu mamu jamačno je i njegov novi aspirator pa će, čim izađe odavde, moći iz njega srknuti dugo, dosita.

Boca s lizaljkama stajala je na kraju radnog stola gospodina Keenea. On ponudi Eddieja.

„Ne, hvala“, reče Eddie uljudno.

Gospodin Keene sjedne u stolicu na okretanje iza radnog stola i uzme jednu. Onda otvori ladicu i izvadi nešto. Položi to pokraj boce s lizaljkama i Eddie osjeti kako ga obuzima prava panika. Bio je to aspirator. Gospodin Keene se zavali u stolici sve dok mu glava nije gotovo dodirivala kalendar na zidu iza njega. Slika na kalendaru prikazivala je tabletu. Pisalo je SQUIBB⁷³l - i jedan užasavajući trenutak, kad je gospodin Keene otvorio usta da će progovoriti,

Eddie se sjeti onoga što se dogodilo u prodavaonici cipela kad je bio jako mali, kad je majka vrisnula na njega jer je gurnuo nogu u spravu s rendgenskim zrakama. U tom je užasnom trenutku Eddie pomislio da će gospodin Keene reći: „Eddie, devedeset posto liječnika slaže se da se od lijekova za astmu može dobiti rak, baš kao i od uređaja s rendgenskim zrakama kakve su imali u prodavaonicama cipela. Ti ga već vjerojatno imaš. Samo sam smatrao da bi trebao znati.“

Ali ono što gospodin Keene jest rekao bilo je tako neobično da se Eddie uopće nije mogao sjetiti što bi odgovorio; mogao je samo ostati sjediti kao budala u drvenoj stolici tvrdog naslona s druge strane radnog stola gospodina Keenea.

„Ovo već dovoljno dugo traje.“ Eddie otvori usta pa ih ponovno zatvori. „Koliko imaš godina, Eddie? Jedanaest, je li?“

„Da, gospodine“, reče Eddie jedva čujno. Disanje mu je zaista bilo sve pliće. Još nije zviždao kao čajnik (Richie bi tako rekao: Neka netko isključi Eddieja! Voda je zavrela!) ali bi se to moglo dogoditi svakog trenutka. Čežnjivo pogleda u aspirator na radnom stolu gospodina Keenea i, budući da se činilo da se očekuje da još nešto kaže, on reče: „U studenom ću navršiti dvanaest.“

Gospodin Keene kimne glavom, a onda se nagne naprijed kao ljekarnik u televizijskoj reklami i sklopi ruke. Naočale su mu sjale na jakom svjetlu koje su odozgo bacale fluorescentne cijevi. „Eddie, znaš li što je to placebo?“

Nervozno, pokušavajući pogoditi najbolje što može, Eddie reče: „To je ono na kravama iz čega izlazi mlijeko, zar ne?“

Gospodin Keene se nasmije i zaljulja prema natrag u stolici. „Ne“, reče on i Eddie pocrveni do korijena svoje jež frizure. Sad je čuo kako mu se zviždanje uvlači u dah. „Placebo je - „

Prekine ga žustro dvostruko kucanje na vratima. Ne čekajući da je se pozove da uđe, Ruby uđe noseći u svakoj ruci po jednu staromodnu zdjelicu za sladoled.

„Tvoj je sigurno od čokolade“, reče ona Eddieju, i nasmiješi mu se. On joj uzvrati najbolje što je mogao, ali njegovo zanimanje za sladoled sad je bilo na najnižoj točki u cijeloj povijesti njegova života. Bojao se na način koji je bio istodobno i neodređen i određen; tako se bojao kad bi u gaćicama sjedio na stolu kod doktora Handora, čekajući da liječnik dođe i znajući da je njegova majka vani, u čekaonici, da je zauzela veći dio sofe, s knjigom (najvjerojatnije Moć pozitivnog mišljenja Normana Vincenta Pealea i Vermontski narodni lijekovi dr. Jarvisa) odlučno podignutom pred oči poput crkvene pjesmarice. Bez odjeće i bez obrane, osjećao se uhvaćen između njih dvoje.

On srkne malo sladoleda dok je Ruby izlazila, jedva osjetivši okus. Gospodin Keene pričeka da se vrata zatvore a onda se ponovno nasmiješi svojim suhim osmijehom sunca na tinjcu.

„Opusti se, Eddie. Neću te ugristi, niti učiniti nešto nažao.“

Eddie kimne glavom, zato što je gospodin Keene bio odrasla osoba, a odraslima moraš povlađivati po svaku cijenu (majka ga je to naučila), ali u sebi je mislio: O, već sam čuo to sranje. To je otprilike ono što liječnik kaže dok otvara sterilizator, a oštar, zastrašujući miris alkohola širi se iz njega i zapeče te u nosu. Ono je bio miris injekcija a ovo je bio miris kenjaže, a oba su se svodila na jedno te isto: kad ti kažu da je to samo mala pikica, da ćeš jedva osjetiti, tad znaj da će te jako boljeti

On pokuša još jednom mlako srknuti sladoled na slamku, ali nikakve koristi; bio mu je potreban čitav prostor njegova stegnutog grla samo da bi uvukao zrak. Pogleda u aspirator koji je ležao nasred bugačice gospodina Keenea, dođe mu da zamoli da mu ga da, ali se nekako nije usudio. Padne mu na pamet neobična misao: možda gospodin Keene zna da ga on želi, ali da se nekako ne usudi pitati, možda ga gospodin Keene

(muči)

zafrkava. Samo što je to bila baš glupa misao, zar ne? Odrasla osoba - pogotovo ona koja udjeljuje zdravlje - ne bi na takav način zadirkivala jedno malo dijete, zar ne? Jamačno ne bi. To se nije moglo čak ni pomisliti, jer bi takva pomisao mogla izazvati zastrašujuću reviziju Eddiejeva doživljaja svijeta.

Ali eno ga, eno ga, tako blizu, a opet tako daleko, kao voda nadohvat čovjeku koji u pustinji skapava od žeđi. Tu je, stoji na radnom stolu ispod nasmiješenih očiju od tinjca gospodina Keenea.

Eddie je želio, najviše od svega, da je u Jalovini, okružen svojim prijateljima. Pomisao da neman, neko veliko čudovište, vreba ispod grada u kojem je rođen i u kojem je odrastao, da se služi kanalizacijom i odvodima da bi se šuljalo s mjesta na mjesto - bila je zastrašujuća, a pomisao da bi se oni zaista upustili u borbu s tim stvorenjem, da mu se suprotstave, bila je još užasnija... ali je ova nekako bila još gora. Kako se oduprijeti odraslom čovjeku koji ti kaže da te neće boljeti, a ti znaš da hoće? Kako se boriti protiv odrasle osobe koja ti postavlja čudna pitanja i govori potmulo zlokobne stvari kao što je: Ovo već dovoljno dugo traje?

I gotovo slučajno, kao nekakvu primisao, Eddie shvati jednu od velikih istina svog djetinjstva. Odrasli su prava čudovišta, pomislio je. Nije to bilo ništa posebno, nije to bila misao koja bi mu se otkrila u bljesku objavljenja ili u fanfarama trublji i zvonjavi zvona. Došla je i otišla, gotovo zakopana ispod jače, dominantne misli: Želim svoj aspirator i želim otići odavde.

„Opusti se“, ponovi gospodin Keene. „Većina tvojih problema, Eddie, potječe od toga što si cijelo vrijeme tako ukočen. Na primjer, tvoja astma. Pogledaj ovo.“

Gospodin Keene otvori ladicu svog radnog stola, prekopa po njoj, a onda izvadi balon.

Napuhne svoj uski prsni koš najviše što je mogao (kravata mu poskoči poput uskog čamca koji uzjahuje blagi val) i napuše balon. DROGERIJA CENTER STREET, pisalo je na balonu. RECEPTI, LIJEKOVI, KIRURŠKA POMAGALA. Gospodin Keene prstima stisne gumeni grlić balona i ispruži balon. „A sad zamisli na trenutak da je ovo plućno krilo“, reče on. „Tvoje plućno krilo. Naravno, trebao bi napuhati dva, ali budući da mi je ostao samo jedan od božićne rasprodaje -“

„Gospodine Keene, mogu li sad dobiti svoj aspirator?“ Eddieju je počelo bubnjati u glavi. Osjeti kako mu se dušnik stišće. Srce mu je zabrzalo, a znoj izbio na čelu. Njegov je sladoled od čokolade stajao na rubu radnog stola gospodina Keenea, a višnja na vrhu polako je tonula u kaljužu tučenog vrhnja.

„Za minutu“, reče gospodin Keene. „Obrati pozornost, Eddie. Želim ti pomoći. Vrijeme je da to netko učini. Ako Russ Handor nema dovoljno hrabrosti za to, morat ću ja. Tvoja su pluća kao ovaj balon, samo što su okružena mišićnom ovojnicom; ti su mišići poput ruku čovjeka koji upravlja mjehovima, shvaćaš? U zdrave osobe, ti mišići pomažu plućima da se lako šire i skupljaju. Ali ako je vlasnik tih zdravih pluća stalno napet i ukočen, mišići počnu raditi protiv pluća umjesto s njima. Gledaj!“

Gospodin Keene obavije smežuranu, koščatu, pjegavu ruku oko balona i stisne. Balon se izboči iznad i ispod njegove šake i Eddie žmirne, pripremajući se za prasak. Istovremeno osjeti kako je sasvim prestao disati. Nagne se preko stola i posegne za aspiratorom na podmetaču. Ramenom udari o tešku čašu sa sladoledom. Ona se prevrne s radnog stola i rasprsne se na podu poput bombe.

Eddie je to čuo kao u magli. Grčevito je petljao oko poklopca aspiratora, nabio si njegovu njušku u usta, i pritiskao. Uvuče zrak u pluća silovito, duboko, a misli su mu panično brzale po glavi kao i uvijek u takvim trenucima: Molim te mamice gušim se ne mogu DISATI o mili Bože o Isuse dragi i dobri ne mogu DISATI molim te ne želim umrijeti molim -

Tad mu se kapljičasta maglica iz aspiratora kondenzira na oteklim stijenkama grla i on ponovno može disati.

„Oprostite“, reče on, gotovo plačući. „Oprostite zbog čaše... počistit ću i platiti je... samo vas molim da ne kažete mojoj majci, važi? Oprostite, gospodine Keene, ali nisam mogao disati -“

Ponovno se začuje dvostruko kucanje na vratima i Ruby gurne glavu unutra. „Je li sve -“

„Sve je u redu“, otrese se gospodin Keene. „Ostavi nas.“

„Pa, oprostite!“ reče Ruby. Prevrne očima i zatvori vrata.

Eddieju je dah ponovno počinjao pištati u grlu. On ponovno potegne iz aspiratora pa onda iznova počne sa svojim nespretnim isprikama. Prestao je tek kad je primijetio da mu se gospodin Keene smješka - tim čudnim suhim osmijehom. Ruke gospodina Keenea bile su isprepletene na trbuhu. Balon je ležao na njegovu stolu. Eddieju padne na um jedna misao; pokušao ju je zatomiti, ali nije uspio. Gospodin Keene je izgledao kao da mu je Eddiejev napad astme više bio u slast od polupojedenog sladoleda od moke.

„Ne brini ništa“, reče on. „Ruby će kasnije počistiti nered, a ako baš želiš znati istinu, drago mi je da si razbio čašu. Zato obećavam da neću reći tvojoj majci da si je razbio ako ti obećaš da joj nećeš reći za ovaj naš mali razgovor.“

„Aha, obećavam“, reče Eddie usrdno.

„Dobro“, reče gospodin Keene. „Sporazumjeli smo se. A sad ti je puno bolje, zar ne?“

Eddie kimne glavom.

„Zašto?“

„Zašto? Pa... zato što sam uzeo lijek.“ On pogleda gospodina Keenea onako kako bi u školi pogledao gospođu Casey kad bi joj dao odgovor u koji nije bio potpuno siguran.

„Ali ti nisi uzeo nikakav lijek“, reče gospodin Keene. „Uzeo si placebo. Eddie, placebo ti je nešto što izgleda kao lijek i ima okus lijeka, ali nije lijek. Placebo nije lijek zato što nema aktivnih sastojaka. Ili, ako jest lijek, onda je poseban lijek. Lijek za glavu.“ Gospodin Keene se nasmiješi. „Razumiješ li to, Eddie? Lijek za glavu.“

Eddie je razumio, i te kako; gospodin Keene mu želi reći da je on lud. Ali kroz odrvenjele usne on reče: „Ne, ne shvaćam vas.“

„Dopusti da ti ispričam jednu pričicu“, reče gospodin Keene. „Godine 1954. na De Paul Universityju izvršen je niz medicinskih testova na pacijentima koji su imali čir na želucu. Stotinu pacijenata dobilo je tablete. Rekli su im da će im tablete pomoći protiv čira, ali je pedeset pacijenata zapravo dobilo placebo... Bili su to M&M bomboni samo svi s jednakom ružičastom glazurom.“ Gospodin Keene oglasi se čudnim, kreštavim hihotom čovjeka koji se sprema opisati neku podvalu, a ne eksperiment. „Od tih stotinu pacijenata, devedeset troje je reklo da im je osjetno bolje. I - što ti misliš? Kakav ti zaključak izvodiš iz tog eksperimenta, Eddie?“

„Ne znam“, reče Eddie jedva čujno.

Gospodin Keene se ozbiljno čvrkne pa glavi. „Većina bolesti počinje ovdje, to je ono što mislim. Dugo sam već u ovom poslu, jako dugo, i znao sam za placebo popriličan broj godina prije no što su liječnici s De Paul Universityja proveli svoju studiju. Najčešće se starim ljudima daje placebo. Neki starčić ili starica dođu k liječniku, uvjereni da imaju srčanu bolest, rak, šećernu bolest ili nekog drugog vraga. Ali u velikoj većini slučajeva to nema veze ni sa čim. Oni se ne osjećaju dobro zato što su stari, i to je sve. Ali što da liječnik učini? Da im kaže da su oni kao satovi kojima je istrošena glavna opruga? Ha! Teško. Liječnici previše vole svoje honorare.“ Sad je na licu gospodina Keenea bio izraz negdje između osmijeha i poruge.

Eddie je samo sjedio i čekao da se sve ovo završi, da se završi, svrši. Nisi ti uzeo nikakav lijek, te su mu riječi odzvanjale u ušima.

„Liječnici im to ne kažu, a ne kažem im ni ja. Čemu se gnjaviti? Ponekad se neka starija stranka pojavi s praznim receptom na kojem crno na bijelom piše: Placebo ili 25 kuglica Plavog neba, kako je to znao nazvati stari Doc Pearson.“ Gospodin Keene se nakratko zasmijulji, a onda srkne malo svog sladoleda od moke.

„Pa, što tome fali?“ upita on Eddieja, a budući da je Eddie samo sjedio i šutio, gospodin Keene odgovori na vlastito pitanje. „Ništa! Baš ništa! Odnosno... najčešće. Placebo je blagoslov za stare ljude. A onda tu ima i drugih slučajeva - ljudi s rakom, ljudi s degenerativnim bolestima srca, ljudi s užasnim boleštinama o kojima još ništa ne znamo, a neki među njima su i djeca poput tebe, Eddie! U takvim slučajevima, ako se zbog placeba pacijent osjeća bolje, što fali? Vidiš li ti da tome nešto fali, Eddie?“

„Ne, gospodine“, reče Eddie i spusti pogled na mrlju sladoleda od čokolade, tučenog vrhnja i razbijenog stakla na podu. Usred svega toga bila je višnja maraska, optužujuća koliko i ugrušak krvi na mjestu zločina. Od pogleda na taj nered ponovno osjeti stezanje u prsima.

„Onda smo kao prst i nokat! Mislimo isto! Prije pet godina, kad je Vernon Maitland imao rak jednjaka - a to je jako bolna vrsta raka - i liječnici nisu više znali što bi mu dali a što bi djelovalo na njegove bolove, ja svratim u njegovu bolničku sobu s bočicom šećernih tableta. On mi je bio posebno drag prijatelj, shvaćaš. I tako mu kažem: 'Vern, ovo su specijalne eksperimentalne tablete protiv bolova. Tvoj liječnik ne zna da ti ih dajem, pa te zato molim kao Boga da budeš na oprezu i nemoj se izbrbljati. Možda neće djelovati, ali ja mislim da hoće. Uzimaj samo po jednu dnevno, i to jedino ako su bolovi iznimno opaki.' On mi zahvali sa suzama u očima. Suzama, Eddie! I tablete su kod njega djelovale! Da! Bile su to samo šećerne tablete, ali su one ublažile najveći dio bola... zato što je bol ovdje.“ Svečana izraza lica, gospodin Keene se ponovno kvrcne po glavi.

Eddie reče: „Moj lijek djeluje.“

„Znam da djeluje“, odgovori gospodin Keene i nasmiješi se izluđujuće samozadovoljnim osmijehom odrasle osobe. „Djeluje na tvoj grudni koš zato što ti djeluje na glavu. Eddie, Hydr-Ox je zapravo voda sa zrncem kamfora da bi imala okus lijeka.“

„Ne“, reče Eddie. Dah mu je ponovno počeo piskati.

Gospodin Keene otpije malo kole, zagrabi žličicom malo sladoleda koji se topio i uredno obriše bradu rupčićem. Eddie se ponovno posluži aspiratorom. „Rado bih sad pošao“, reče Eddie.

„Dopusti mi da završim, molim te.“

„Ne! Želim otići, dobili ste svoj novac i želim otići!“

„Dopusti da završim“, reče gospodin Keene, tako strogo da Eddie sjedne natrag u stolac. Odrasli su kadšto tako mrski u svojoj moći. Tako mrski. „Dio tvog problema je u tome što je tvoj liječnik, Russ Handor, slabić. Drugi dio tvog problema je u tome što je tvoja majka čvrsto odlučila da si ti bolestan. A ti si, Eddie, uhvaćen između njih.“

„Ja nisam lud“, dahne Eddie i te riječi izađu iz njegovih usta u jedva čujnom hropcu.

Stolica gospodina Keenea zaškripi poput čudovišnog cvrčka. „Što?“

„Rekao sam da nisam lud!“ vikne Eddie. A onda mu, istog trenutka, jadno rumenilo bukne na licu.

Gospodin Keene se nasmiješi. Misli što želiš, govorio je taj smiješak. Misli ti što hoćeš, a ja ću misliti što ja hoću.

„Eddie, samo ti želim reći da fizički nisi bolestan. Tvoja pluća nemaju astmu; ima je tvoj mozak.“

„Mislite da sam lud.“

Gospodin Keene se nagne naprijed, zagledavši se netremice u njega iznad sklopljenih ruku.

„Ne znam“, reče on blago. „Jesi li?“

„To je laž!“ drekne Eddie, iznenađen s kolikom su mu snagom riječi izašle iz stisnutog prsnog koša. Mislio je na Billa, kako bi Bili reagirao na takve zapanjujuće optužbe. Bili bi znao što reći, bez obzira na mucanje. Bili bi znao kako biti hrabar. „Sve je to jedna velika laž! Ja imam astmu, imam!“

„Da“, reče gospodin Keene, i sad se onaj suhi smiješak pretvori u mrtvački cer. „Ali tko ti ju je dao, Eddie?“

U Eddiejevu je mozgu bubnjalo i vrtložilo se. O, kako se samo osjeća bolesno, jako bolesno.

„Prije četiri godine, 1954. - zanimljivo, iste godine kad su izvršeni i testovi na De Paulu - doktor Handor počeo ti je prepisivati Hydr-Ox. To znači vodik i kisik, dva sastojka vode. Otad podržavam tu podvalu, ali više neću. Tvoj lijek protiv astme djeluje na tvoju glavu a ne na tijelo. Tvoja je astma rezultat nervoznog stisnuća dijafragme po naredbi tvog uma... ili tvoje majke. Ti nisi bolestan.“

Zavlada neobična tišina.

Eddie je sjedio na stolici, dok su mu se misli kovitlale. Na trenutak je razmišljao o mogućnosti da gospodin Keene možda govori istinu, ali takva je pomisao povlačila za sobom mnogobrojne zaključke s kojima se nije mogao suočiti. A opet, zašto bi gospodin Keene lagao, pogotovo o nečem tako ozbiljnom? Gospodin Keene je sjedio i smješkao se svojim suhim, nemilosrdnim pustinjskim osmijehom.

Ja imam astmu, imam. Onog dana kad me Henry Bowers udario po nosu, onog dana kad smo Bili i ja pokušavali načiniti branu u Jalovini, zamalo sam umro. Zar bih trebao povjerovati da je to moj mozak samo... samo zamišljao?

Ali zašto bi gospodin Keene lagao? (Tek je poslije puno godina, u knjižnici, Eddie sebi postavio još užasnije pitanje: A zašto bi mi rekao istinu?) Nejasno, on začuje kako gospodin Keene govori:

„Promatram te, Eddie. Rekao sam ti sve ovo zato što si dovoljno odrastao da shvatiš, ali i jer sam primijetio da si najzad našao prijatelje. Oni su ti dobri prijatelji, zar ne?“

„Jesu“, reče Eddie.

Gospodin Keene nagne stolicu prema natrag (ona ponovno ispusti zvuk sličan glasanju cvrčka), i zatvori jedno oko slično nečemu što je moglo, ali i nije moralo biti namigivanje. „A kladio bih se da tvojoj majci nisu jako simpatični, zar ne?“

„Simpatični su joj“, reče Eddie, prisjetivši se oštrih primjedbi koje je njegova majka uputila na račun Richieja Toziera (Taj ima pogana usta... a omirisala sam mu i dah, Eddie... mislim da on puši), pa na to kako je prezrivo frknula nosom i rekla da Stanu Urisu ne treba posuđivati novac jer je Židov, pa to kako joj se na prvi pogled nisu svidjeli Bili Denbrough i „onaj debeljko“.

On ponovi gospodinu Keeneu: „Jako su joj simpatični.“

„A je li?“ reče gospodin Keene i dalje se smješkajući. „Pa, možda je u pravu, a možda i nije, ali barem imaš prijatelje. Možda bi trebao s njima popričati o svom problemu. O toj... toj mentalnoj slabosti. Da vidiš što će oni reći na to.“

Eddie nije odgovorio. On je završio razgovor s gospodinom Keeneom, što se njega tiče; to se činilo sigurnije. A bojao se da će se stvarno rasplakati ako uskoro ne ode.

„No dobro!“ reče gospodin Keene ustajući. „Mislim da bi to bilo otprilike sve, Eddie. Ako sam te uznemirio, oprosti. Samo sam učinio ono što sam smatrao svojom dužnošću. Ja - „

Ali prije no što je stigao reći još nešto, Eddie zgrabi aspirator i bijelu vrećicu s tabletama i nadrilijekovima i pobjegne. Jedno stopalo posklizne mu se na razmazanom sladoledu na podu i on umalo ne padne. A onda potrči, izjuri iz drogerije Center Street Drug bez obzira na svoj šištavi dah. Ruby je otvorenih usta zurila za njim preko filmskog časopisa.

Eddieju se činilo da osjeća kako gospodin Keene, suhonjav, uredan, zamišljen i nasmiješen, stoji na vratima svog ureda i preko pulta promatra njegov navrat-nanos uzmak. S tim svojim suhim pustinjskim smiješkom.

Zaustavi se na uglu trostrukog raskrižja Kansas, Main i Center Streeta. Još jednom duboko potegne iz aspiratora dok je sjedio na niskom kamenom zidu pokraj autobusne postaje - grlo mu je sad bilo sluzavo od tog medicinskog okusa

(to je samo voda s malo kamfora)

i on pomisli da će, bude li se danas još jednom morao poslužiti aspiratorom, vjerojatno povratiti.

On ga ubaci u džep i zagleda se u vozila koja su se kretala amo-tamo, niz Main Street i Up-Mile Hill. Pokušavao je ne misliti. Sunce mu je udaralo u glavu, jarosno vruće. Svaki automobil u prolazu bacao bi mu žarke sulice odsjaja u oči, i u sljepoočnicama mu se začne glavobolja. Nije se uspijevao nastaviti ljutiti na gospodina Keenea, ali uopće mu se nije bilo teško sažaliti na Eddieja Kaspbraka. Zaista je žalio Eddieja Kaspbraka. Pretpostavljao je da Bili Denbrough nikad nije gubio vrijeme na samosažaljenje, ali si Eddie nije mogao pomoći.

Više od svega želio je učiniti ono što mu je gospodin Keene predložio: spustiti se u Jalovinu i sve ispričati prijateljima, da vidi što će oni reći, da ispita kakve odgovore oni imaju. Ali to ne može učiniti sada. Majka očekuje da se on uskoro vrati kući s lijekovima

(tvoj mozak... ili tvoja majka)

i ako se ne stvori tamo

(tvoja majka je čvrsto odlučila da si ti bolestan)

bit će vraga. Pretpostavit će da je s Billom, ili Richiejem, ili sa „Židovčićem“, kako je zvala Stana (uporno tvrdeći da ona nema nikakvih predrasuda, nego da jednostavno „igra otvorenih karata“ - njezin izraz za govorenje istine u teškim situacijama). I stojeći na tom uglu, pokušavajući bespomoćno dovesti svoje uskovitlane misli u red, Eddie je znao što bi ona rekla kad bi znala da je jedan od njegovih prijatelja crnac, a drugi djevojčica - i to djevojčica dovoljno odrasla da joj rastu grudi.

Krene polako prema Up-Mile Hillu, užasavajući se strmog uspona po ovoj žezi. Činilo se da je dovoljno vruće da bi se na pločniku moglo ispeći jaje. Prvi se put uhvati kako želi da škola ponovno počne, da dobije novi razred i nove hirove nastavnika s kojima se valja baktati. Da ovo užasno ljeto završi.

Zaustavi se na polovici uzbrdice, nedaleko od mjesta gdje će Bili Denbrough, dvadeset sedam godina kasnije, ponovno pronaći svoj bicikl, Srebrenka, pa izvadi aspirator iz džepa.

Hydr-Ox Maglica, pisalo je na etiketi.

Primjenjivati prema potrebi.

Još nešto sjedne na svoje mjesto. Primjenjivati prema potrebi. On je još dijete, još miriše na majčino mlijeko (kako bi mu majka ponekad rekla kad bi „igrala otvorenih karata“), ali čak i dijete od jedanaest godina zna da se nikome ne daje pravi lijek a da na etiketi piše: Primjenjivati prema potrebi. Da je to pravi lijek, bilo bi odveć lako ubiti se njime kad bi se zajebavao s tom uputom i primjenjivao lijek prema potrebi. Čovjek bi se mogao na taj način ubiti i najobičnijim aspirinom.

Zagleda se napeto u svoj aspirator, ne primijetivši staru gospođu koja ga radoznalo pogleda dok je silazila prema Main Streetu, košare prebačene preko ruke. Osjećao se izigranim. Na trenutak je zamalo bacio plastičnu sprej-bočicu u slivnik - a bilo bi još i bolje, pomislio je, da je baci kroz rešetku kanalizacijskog poklopca. Naravno! Zašto da ne? Neka bude Onome tamo dolje u njegovim tunelima i vlažnim kanalizacijskim cijevima. Uzmi placebo, ti nakazo sa stotinu lica! On se neobuzdano nasmije, na rubu da to i učini. Ali ipak, navika je bila prejaka. Vrati aspirator u prednji desni džep hlača i krene dalje, jedva čuvši povremeni pisak automobilskih truba ili zujanje dizelskih motora kad je autobus za park Bassey prošao pokraj njega. A nije bio ni svjestan koliko je blizu toga da otkrije stvarno značenje riječi bol - jaka bol.

3

KAD JE POSLIJE DVADESET PET MINUTA IZAŠAO IZ SUPERMARKETA U AVENIJI Costello, držeći Pepsi u jednoj a dvije čokoladice Payday u drugoj ruci, Eddie se neugodno iznenadi kad ugleda Henryja Bowersa, Victora Crissa, Losa Sadlera i Patricka Hockstettera kako kleče na šljunku ulijevo od trgovine. Na trenutak Eddie pomisli da se pikulaju, no onda shvati da skupljaju novac u Victorov bejzbolski dres. Njihove knjige za popravnu nastavu ležale su sa strane u neurednoj hrpi.

Da je bio običan dan, Eddie bi se jednostavno tiho uvukao natrag u trgovinu i zamolio gospodina Gedreaua da ga pusti na stražnja vrata, ali ovaj dan nije bio običan. Umjesto toga, Eddie se skameni na mjestu, jednom rukom još držeći ulazna vrata s limenim oglasima za cigarete (O WINSTONE DUHANU MILI MOJ, LIJEP LI JE OKUS TVOJ, DVADESET JEDNA SORTA NAJPROBRANIJIH DUHANA ZA DVADESET PREDIVNIH CIGARETA, liftboj koji izvikuje TRAŽI SE PHILIP MORRIS), a drugom stežući smeđu vrećicu iz trgovine i bijelu iz drogerije.

Victor Criss ga ugleda i gume Henryja laktom. Henry podigne pogled; isto učini i Patrick Hockstetter. Los, čiji su se klikeri sporije palili, nastavi brojiti novce još nekih pet sekundi prije no što mu iznenadan tajac dođe do mozga pa i on podigne pogled.

Henry ustane i otare komadiće šljunka s koljena svog radničkog kombinezona. S obje strane njegova zavojima omotana nosa imao je udlage, a glas mu je zvučao unjkavo poput sirena za maglu. „Neka me vrag odnese“, reče on. „Jedan od kamenobacača. Gdje su ti prijatelji, seronjo? Unutra?“

Eddie je obamrlo odmahnuo glavom prije no što je shvatio da je učinio još jednu pogrešku.

Henryjev se osmijeh razvuče. „Ma ništa zato“, reče on. „Nemam ništa protiv da vas sredim jednog pa jednog. Dolazi ovamo, seronjo.“

Victor stane pokraj Henryja; Patrick Hockstetter dovuče se za njima, smješkajući se praznim svinjskim smiješkom, Eddieju poznatom iz škole. Los je još ustajao.

„Dođi, seronjo“, reče Henry. „Da popričamo o bacanju kamenja. Da popričamo o tome, hoćeš?“

Sad, kad je bilo prekasno, Eddie zaključi da bi bilo pametno vratiti se u trgovinu. Natrag u trgovinu gdje se nalazi odrasla osoba. Ali dok je on uzmicao, Henry se zaleti prema njemu i zgrabi ga. Potegne Eddieja za ruku, potegne snažno, a smiješak mu se pretvori u režanje. Eddiejeva je ruka strgnuta s ulaznih vrata. Odvuku ga sa stuba i bio bi tresnuo naglavce na šljunak da ga Victor nije grubo uhvatio ispod pazuha. Potom ga Victor gurne. Eddie uspije ostati na nogama, ali tek nakon što se dvaput zavrtio oko sebe. Njih četvorica ustoboče se pred njim na udaljenosti od tri metra, nasmiješeni Henry malo ispred ostalih. Kosa mu je straga stršila kao da ga je krava polizala.

Ulijevo iza Henryja stajao je Patrick Hockstetter, istinski užas od djeteta. Eddie ga do danas nikad nije vidio s nekim drugim djetetom. Bio je taman toliko predebeo da mu trbuh uvijek malo visi preko remena s kopčom Red Rydera. Lice mu je bilo savršeno okruglo i najčešće blijedo kao sir. Sad je bio malo izgorio od sunca, najviše po nosu koji se gulio, ali su mu se opekline širile na oba obraza poput krilaca.

U školi, Patrick je svojim zelenim plastičnim ravnalom volio ubijati muhe i stavljati ih u pernicu. Ponekad bi u školskom dvorištu za vrijeme odmora pokazao svoju zbirku muha nekom novom učeniku, nasmiješenih debelih usana, hladnokrvna i staložena pogleda svojih sivozelenih očiju. Nikad ne bi rekao ni riječi kad bi izlagao svoje mrtve muhe pogledima druge djece, bez obzira na to što bi mu to novo dijete reklo. I sad je imao takav izraz lica.

„Kako si, Kamenjarac?“ upita Henry, prelazeći razdaljinu između njih. „Imaš koji kamen kod sebe?“

„Ostavi me na miru“, reče Eddie drhtavim glasom.

„Ostavi me na miru“, oponašao ga je Henry, mašući rukama u tobožnjem strahu. Victor se nasmije. ''Što ćeš učiniti ako ja to ne učinim, Kamenjarac? Ha?“ Ruka mu sune, nevjerojatno brzo, i eksplodira na Eddiejevu obrazu s praskom pucnja. Eddiejeva glava odleti natrag. Suze mu se izliju iz lijevog oka.

„Moji su prijatelji unutra“, reče Eddie.

„Moji su prijatelji unutra“, zaskviči Patrick Hockstetter. „Oooooo! Ooooo! Ooooo!'' On počne kružiti s Eddiejeve desne strane.

Eddie se počne okretati na tu stranu, no Henryjeva ruka ponovno bljesne i ovaj put Eddieju bukne drugi obraz.

Ne plači, pomisli on, to je ono što oni žele, ali da to nisi učinio Eddie, Bili to ne bi učinio, Bili ne bi plakao, i da nisi ni ti -

Victor iskorači i snažno gurne Eddieja dlanom posred grudi. Eddie zatetura pola koraka natrag, a onda se opruži preko Patricka, koji mu je čučnuo odmah iza nogu. Tresne na šljunak i odere ruke. Začuje se vuf! kad mu je zrak izletio iz pluća.

Trenutak potom Henry Bowers bio je na njemu; koljenima je prikovao Eddiejeve ruke, stražnjicom sjeo na Eddiejev trbuh.

„Imaš koji kamen, Kamenjarac?“ bjesnio je Henry na njega, i Eddie se više prestrašio luđačkog žara u Henryjevim očima nego bola u rukama ili nemogućnosti da povrati dah. Henry je bio lud. Negdje u blizini zacereka se Patrick.

„Hoćeš bacati kamenje? Ha? Dat ću ti ja kamenja! Evo! Evo ti kamenja!“

Henry uhvati pregršt šljunka i nabije ga Eddieju u lice. Utrlja šljunak u Eddiejevu kožu, rasiječe mu obraze, vjeđe, usne. Eddie otvori usta i vrisne.

„Hoćeš kamenje? Dat ću ti ja kamenja! Evo ti kamenja, Kamenjarac! Hoćeš kamenja? Važi! Može! Važi!“

Grubo nagurani šljunak ispuni Eddiejeva usta, razdere desni, zaškripi na zubima. Osjeti kako mu iskre plombe. Ponovno vrisne i ispljune šljunak. „Hoćeš još malo kamenja? Može? Može još malo? Što kažeš - „

„Prekini s tim! Hej, ti! Prekini s tim! Dečko! Ostavi ga! Smjesta! Čuješ li me? Ostavi ga!“

Kroz poluzatvorene, suzama zamućene oči, Eddie ugleda kako se spušta glomazna ruka i grabi Henryja za ovratnik košulje i desnu naramenicu kombinezona. Ruka naglim trzajem odvuče Henryja s njega. Henry tresne na šljunak pa ustane. Eddie se sporije podizao. Pokušavao se teškom mukom osoviti na noge, ali njegov uređaj za osovljavanje kao da je privremeno bio neispravan. Grčevito udahne i ispljune komade krvavog šljunka iz usta.

Bio je to gospodin Gedreau, odjeven u dugu bijelu pregaču. Izgledao je bijesno. Na licu mu nije bilo straha, premda ga je Henry nadvisivao sedam centimetara i bio od njega vjerojatno teži dvadeset pet kilograma. Na licu mu nije bilo straha jer je on bio odrasla osoba a Henry samo dijete. Samo što ovaj put, pomisli Eddie, to možda ne mora ništa značiti. Gospodin Gedreau nije shvaćao. Nije shvaćao da je Henry lud.

„Gubi se odavde“, reče gospodin Gedreau, prilazeći Henryju dok se nije našao licem u lice s glomaznim mrgudom od dječaka. „Gubi se i da se više nikad nisi vratio. Ne sviđa mi se tvoja nasilnost. Ne sviđa mi se četvorica protiv jednog. Što bi pomislile vaše majke?“

On ošine ostale svojim užeglim, srditim očima. Los i Victor poniknu pogledom i zagledaju se u svoje tenisice. Patrick je samo zurio u gospodina Gedreaua i kroz njega tim praznim sivozelenim pogledom. Gospodin Gedreau svrne pogled na Henryja i uspije izgovoriti: „Da ste se popeli na bicikle i -“ kad ga Henry snažno gurne.

Izraz iznenađenja, koji bi u drugim okolnostima bio komičan, raširi se licem gospodina Gedreaua kad je poletio natraške, a šljunak mu frcnuo ispod peta. Udari o stube koje su vodile k ulaznim vratima i ljosne na tur. „Ma nemoj da te - „ zausti on.

Henryjeva sjena padne na njega. „Ulazi unutra“, reče on.

„Ti -“ reče gospodin Gedreau, no ovaj put zašuti sam od sebe. Gospodin Gedreau je najzad primijetio - shvati Eddie - žar u Henryjevim očima. Ustane brzo, a pregača zaleprša za njim. Uspne se uza stube najbrže što je mogao, spotakne se na drugoj od vrha i na trenutak klone na jedno koljeno. Odmah ponovno ustane, ali kao da mu je to spoticanje, ma kako kratko bilo, oduzelo ono malo autoriteta odrasle osobe što mu je ostalo.

On se okrene na vrhu i vikne: „Zvat ću policiju! „

Henry načini pokret kao da će se zaletjeti prema njemu i gospodin Gedreau se kosne. Bio je to kraj, shvati Eddie. Koliko god izgledalo nevjerojatno, nezamislivo, za njega ovdje nema zaštite. Vrijeme je za pokret.

Dok je Henry stajao u dnu stuba i piljio u gospodina Gedreaua a ostali buljili, zapanjeni (i, osim Patricka Hockstettera, nemalo užasnuti) ovim neočekivano uspješnim prkošenjem autoritetu odraslih, Eddie ugleda svoju priliku. Munjevito se okrene, podbrusi pete i pobjegne.

Bio je već na pola ulice prije no što se Henry okrenuo, užegla pogleda. „Držte ga!'' drekne on.

S astmom ili bez nje, Eddie im je tog dana pružao dobar trkački otpor. Bilo je dijelova ceste, ponekih i dužine dvadeset metara, kad se nije mogao sjetiti jesu li potplati njegovih P. F. Flyersa dotaknuli pločnik ili ne. Nekoliko je trenutaka čak gajio vrtoglavu nadu da bi im mogao umaknuti.

A onda, taman na dohvatu Kansas Streeta i onoga što je moglo predstavljati spas, neki klinac na triciklu izleti s kolnog prilaza ravno pred Eddieja. Eddie ga pokuša zaobići, ali u punom trku možda bi bio bolje učinio da ga je preskočio (to se dijete zvalo Richard Cowan; ono će se, kad odraste, oženiti i postati otac sina po imenu Frederick Cowan, kojeg će u zahodskoj školjci utopiti i djelomice pojesti stvor koji je izašao iz školjke u obliku crnog dima a onda poprimio nezamisliv oblik) ili barem to pokušao.

Jedno je Eddiejevo stopalo zapelo za stražnji dio tricikla, na onom dijelu gdje bi neki pustolovno nastrojeni balavac mogao stajati i gurati tricikl kao romobil. Richard Cowan, čijeg će tad još nerođenog sina Ono ubiti poslije dvadeset sedam godina, jedva da se zanjihao na triciklu. No Eddie je odletio. Tresne o pločnik ramenom, odskoči, ponovno padne i odskliže se tri metra, ogulivši kožu s laktova i koljena. Pokušavao je ustati, kad Henry Bowers grune u njega kao granata iz bazuke i obori ga. Eddiejev se nos oštro spoji s betonom. Brizne krv.

Henry se brzo otkotrlja bočno kao padobranac i ponovno ustane. Zgrabi Eddieja za zatiljak i desno zapešće. Dah koji mu je frktavo izlazio kroz natečeni i udlagama podbočeni nos, bio je topao i vlažan.

„Hoćeš kamenja, Kamenjarac? Naravno! Sranje!“ On snažnim trzajem podigne Eddiejev zglob do polovice leđa. Eddie zavapi. „Kamenje za Kamenjarca, je li tako, Kamenjarac?“

Trgne Eddiejevim zapešćem još više. Eddie vrisne. Iza njega, kao u magli, čuo je kako se ostali približavaju, i kako je onaj klinac na triciklu počeo tuliti. Pridruži se klubu, mali, pomisli on i usprkos bolu, usprkos suzama i strahu, on se nasmije i glasno zareve kao magarac i-a.

„Misliš da je ovo smiješno?“ upita Henry i odjednom je zvučao više zapanjeno nego bijesno. „Misliš da je ovo smiješno?“ Je li Henry usto zvučao i uplašeno? Poslije puno godina, Eddie će pomisliti: Da, uplašeno, zvučao je uplašeno.

Eddie izmigolji zapešće iz Henryjeva stiska. Henry je bio vlažan od znoja i Eddie mu je gotovo umaknuo. Možda je zbog toga Henry još jače svinuo Eddiejevo zapešće. Eddie začuje kako mu se nešto u ruci lomi, kao da zaliha drva za zimu pucketa pod ledenim oklopom. Bol koji se zavaljao iz njegove slomljene ruke bio je tup i silan. On krikne, ali taj zvuk zazvuči kao da dopire iz daljine. Boje su se ispirale iz svijeta, i kad ga je Henry pustio i odgurnuo, Eddie kao da je otplovio prema pločniku. Dugo mu je trebalo da se prizemlji na taj stari pločnik. Dok je klizio prema njemu, imao je vremena dobro zagledati svaku pukotinu. Imao je priliku nadiviti se odsjajima lipanjskog sunca na krpicama tinjca na tom starom pločniku. A uspio je i uočiti ostatke jako stare školice nacrtane ružičastom kredom na tom istom pločniku. A onda, na trenutak, školica zapliva i postane slična nečem drugom. Postane slična kornjači.

U tom se trenutku mogao onesvijestiti, ali udari o pločnik svojom netom slomljenom rukom i taj svježi bol bio je oštar, žarki, vruć, užasan. Osjeti kako se smrskani krajevi loma taru jedan o drugi. Ugrize se za jezik i ponovno ga raskrvari. Prevrne se na leđa i ugleda Henryja, Victora, Losa i Patricka kako stoje iznad njega. Djelovali su nemoguće visoki, nemoguće visoko, poput nosača mrtvačkog kovčega koji zaviruju u raku.

„Sviđa ti se ovo, Kamenjarac?“ upita Henry, glasom koji doplovi do Eddieja iz velike daljine, kroz oblake bola. „Sviđa ti se ovakav razvoj događaja, Kamenjarac? Sviđati se ova tlaka-šljaka?“

Patrick Hockstetter zahihoće.

„Tata ti je lud,“ začuje Eddie sebe kako govori, „a i ti si.“

Henryjev cer iščezne tako brzo da se činilo kao da mu ga je netko šamarom zbrisao s lica. On zamahne da će ga udariti nogom... no uto se u nepomičnom vrućem poslijepodnevu oglasi sirena. Henry zastane. Victor i Los nelagodno zirnu lijevo-desno.

„Henry, mislim da je bolje da se nosimo odavde“, reče Los. „Ja znam da se ja nosim odavde, jebeš sve“, reče Victor. Kako su daleki zvučali ti glasovi! Poput klaunovih balona, činilo se da plove kroz zrak. Victor potrči prema knjižnici, presjekavši kroz park McCarron da bi se maknuo s ulice.

Henry je oklijevao još trenutak, nadajući se da policijski automobil dolazi nekim drugim poslom a da on može nastaviti sa svojim. Ali se sirena ponovno oglasi, sad bliže. „Imaš sreće, gaboru jedan“, reče on. Pa on i Los odjezde za Victorom.

Patrick Hockstetter pričeka trenutak. „Evo male sitnice za tebe“, šapne on svojim dubokim, promuklim glasom. Uvuče zrak iz pete pa ispljune krupnu zelenu kavernu na Eddiejevo podignuto, znojno i krvavo lice. Špljak. „Nemoj pojesti sve odjednom ako ne želiš“, reče Patrick, smješkajući se svojim zajedljivim, uznemirujućim smiješkom. „Sačuvaj malo i za poslije, ako želiš.“

A onda se polako okrene pa i on ode.

Eddie pokuša obrisati pljuvačku zdravom rukom, ali mu se čak i zbog tog malog pokreta ponovno rasplamsa bol.

Dakle, kad si pošao u drogeriju nisi ni pomislio da ćeš završiti na pločniku Avenije Costello slomljene ruke i da će ti se hračak Patricka Hockstettera cijediti niz lice, zar ne? Nisi stigao ni Pepsi popiti. Život je pun iznenađenja, nije li?

Nevjerojatno, ali se on ponovno nasmije. Bio je to slabašan zvuk, a slomljena bi ga ruka zaboljela kad bi se nasmijao, ali mu je to godilo. A i još nešto: ni traga astmi. Disao je bez problema, barem zasada. I to godi. Ionako se ne bi uspio dočepati aspiratora. Ni za tisuću godina.

Sirena je sad bila jako blizu i uporno zavijala. Eddie zatvori oči i ugleda crvenilo ispod vjeđa. A tad se to crvenilo prometne u crnilo kad ga prekrije sjena. Bio je to onaj klinac s triciklom.

„Si dobro?“ upita klinac.

„Zar izgledam dobro?“ upita Eddie.

„Ne, izgledaš grozno“, reče klinac, i odveze se dalje, pjevajući „The Farmer in the Dell“.

Eddie se počne smijuljiti. Evo policijskog automobila; čuo je škripu njegovih kočnica. Uhvati se kako se maglovito nada da je u njemu gospodin Nell, premda je znao da je gospodin Nell običan redarstvenik. Zašto se cerekaš, za ime Božje?

Nije znao, jednako kao što nije znao zbog čega, usprkos bolu, osjeća tako intenzivno olakšanje. Možda zato što je još živ, da je najgore što mu se dogodilo to što su mu slomili ruku, i što još ima dijelova koji se mogu zakrpati? On se zadovolji tim objašnjenjem, ali godinama kasnije, dok sjedi u derryjevskoj knjižnici s čašom džin-tonika od suhih šljiva ispred sebe i s aspiratorom nadohvat ruci, kaže ostalima kako misli da je u tome bilo nešto više od toga; bio je dovoljno odrastao da osjeti to nešto više, ali ne i dovoljno odrastao da to pojmi ili definira.

Mislim da je to bila prva prava bol koju sam osjetio u životu, reći će ostalima. Nije to bilo ni slično onome što sam mislio da će biti. Nije to bio moj kraj. Mislim... da mi je to osiguralo elemente za usporedbu, spoznaju da se može nastaviti postojati unutar boli, usprkos boli.

Eddie slabašno okrene glavu udesno i ugleda velike crne Firestoneove gume, zasljepljujuće kromirane poklopce kotača i pulsirajuća plava svjetla. Tad začuje glas gospodina Nella, promuklo irski, nemoguće irski, više kao Richiejev Glas irskog murjaka nego pravi glas gospodina Nella... ali je to možda bilo zbog udaljenosti: „Sveca mu, ma je l' to onaj Kaspbrakičin mali?“ U tom trenutku Eddie otplovi u tamu.

4

I, S JEDNIM IZUZETKOM, ZADRŽI SE TAMO PRILIČNO DUGO.

Nakratko je došao k svijesti u vozilu prve pomoći. Ugleda gospodina Nella kako sjedi preko puta, pijucka iz smeđe bočice i čita džepnu knjigu s naslovom: Ja, porota. Djevojka na koricama imala je najveće grudi koje je Eddie ikad vidio. Pogled mu prijeđe s gospodina Nella na vozača. Vozač se okrene i zirne u Eddieja cereći se od uha do uha, kože sablasno bijele od masne boje i talka, očiju sjajnih poput novih kovanica od četvrt dolara. Bio je to Pennywise.

„Gospodine Neil“, zahripa Eddie.

Gospodin Neil podigne pogled i nasmiješi se. „Kako si, dečko moj?“

„...vozač... naš vozač...“

„Aha, za tren oka smo tamo“, reče gospodin Neil i pruži mu onu smeđu bočicu. „Pocuclaj malo ovog, bit će ti bolje.“

Eddie otpije gutljaj nečeg što je imalo okus tekuće vatre. Zakašlje i zaboli ga ruka. Pogleda naprijed i ponovno ugleda vozača. Običan čovjek s jež frizurom. Nikakav klaun. On ponovno izgubi svijest.

Puno kasnije dođe k sebi na odjelu za traumatologiju; bolničarka mu je hladnom krpom brisala krv, zemlju, pljuvačku i šljunak s lica. Peklo ga je, ali se istovremeno izvrsno osjećao.

Čuo je kako se ispred vrata ore trublje njegove majke i pokuša reći sestri da je ne pusti unutra, ali riječi nikako da izađu, ma koliko se trudio.

„...ako umire, želim to znati!“ urlala je njegova majka. „Čujete li? Moje je pravo da znam i moje je pravo da ga vidim! Mogu vas tužiti, da znate! Poznajem ja advokate, puno advokata! Neki od mojih najboljih prijatelja su advokati!“

„Ne pokušavaj govoriti“, reče bolničarka Eddieju. Bila je mlada, i osjećao je kako mu njezine grudi pritišću ruku. Na trenutak mu padne na um luda pomisao da je ta bolničarka Beverly Marsh, a onda ponovno izgubi svijest.

Kad je došao k sebi, njegova je majka bila u sobi i zasipala doktora Handora rafalnom paljbom riječi. Sonia Kaspbrak bila je golema žena. Njezine noge, oklopljene dokoljenicama protiv vena, bile su nalik na trupce, ali čudnovato glatke. Lice joj je bilo blijedo s iznimkom nasumičnih poteza plamtećih mrlja ruža.

„Mama,“ uspije Eddie reći, „...dobro... dobro mi je...“

„Nije, nije“, stenjala je gospođa Kaspbrak. Kršila je ruke. Eddie začuje kako joj zglobovi na prstima pucketaju i škripe. Počeo je osjećati kako mu se dah skraćuje kad je pogledao u nju i vidio u kakvu je ona stanju, koliko ju je koštao ovaj najnoviji nestašluk. Želio joj je reći da se smiri, ili će doživjeti srčani udar, ali nije mogao. Grlo mu je bilo presuho. „Nije ti dobro, imao si ozbiljnu nesreću, jako ozbiljnu nesreću, ali bit će ti dobro, to ti obećajem, Eddie, bit će ti dobro, makar morali dovesti sve specijaliste iz imenika, o Eddie... Eddie... tvoja jadna ruka...“

Ona počne trubeći jecati. Eddie primijeti da je medicinska sestra koja mu je oprala lice gleda bez prevelikog suosjećanja.

Za vrijeme te arije, doktor Handor je zamuckivao: „Sonia... molim vas, Sonia... Sonia...?“

Bio je on mršav, slabašan čovjek s brčićima koji mu nisu baš dobro rasli i koji su usto bili neravno poštucani pa su bili dulji na lijevoj nego na desnoj strani. Djelovao je nervozno. Eddie se sjeti što mu je gospodin Keene tog jutra rekao pa osjeti za doktora Handora neku vrstu sažaljenja.

Naposljetku, pribravši se, Russ Handor uspije reći: „Sonia, ako se ne budete mogli kontrolirati, morat ćete otići.“

Ona se munjevito okrene prema njemu i on ustukne. „Ne pada mi na pamet! Da niste to ni pomislili! Ovo ovdje leži moj sin u smrtnim mukama! Moj sin leži ovdje u svojoj postelji bola!“

Eddie ih sve zaprepasti povrativši glas. „Želim da odeš, mama. Ako mi budu radili nešto zbog čega ću vikati, a mislim da hoće, bolje bi bilo da odeš.“

Ona se okrene prema njemu, zapanjena... i povrijeđena. Kad je ugledao bol na njezinu licu, njegov se prsni koš počne neumoljivo stezati.

„Ne dolazi u obzir!“ uzvikne ona. „Kako možeš reći nešto tako užasno, Eddie! Ti buncaš! Ti ne shvaćaš što govoriš, to je jedino objašnjenje!“

„Ne znam koje je objašnjenje, a nije me ni briga“, reče sestra. „Sve što znam jest da stojimo ovdje i ne činimo ništa umjesto da namještamo ruku vašem sinu.“

„Želite li reći -“ zausti Sonia, dok joj se glas dizao prema visokom, trubećem tonu koji je poprimao uvijek kad bi se jako uzrujala.

„Molim vas, Sonia“, reče doktor Handor. „Nemojmo se svađati ovdje. Pomozimo Eddieju.“

Sonia se odmakne, ali su njezine užegle oči - oči majke medvjedice čije je mladunče ugroženo - obećavale bolničarki da će poslije biti nevolja. Možda čak i tužba. A onda joj se oči zamagle, pa se onaj bijesni žar ugasi, ili barem sakrije. Ona uhvati Eddieja za zdravu ruku i stisne je tako bolno da je žmirnuo.

„Gadno je, ali ćeš uskoro biti dobro“, reče ona. „Uskoro ponovno dobro. To ti obećavam.“

„Naravno, mama“, zapišti Eddie. „Mogu li dobiti aspirator?“

„Naravno“, reče ona. Sonia Kaspbrak pobjedonosno pogleda u medicinsku sestru kao da je oslobođena neke smiješne krivične optužbe. „Moj sin ima astmu“, reče ona. „Jako je ozbiljna, ali on nju predivno podnosi.“

„U redu“, reče bolničarka ravnodušno.

Mama mu pridrži aspirator da bi mogao udahnuti. Trenutak potom doktor Handor opipavao je Eddiejevu slomljenu ruku. Činio je to najnježnije što je mogao, ali je bol i dalje bio silan. Eddieju dođe da krikne, ali stisne zube. Bojao se da će, vrisne li on, vrisnuti i njegova majka. Znoj mu izbije po čelu u krupnim, bistrim grašcima.

„Nanosite mu bol“, reče gospođa Kaspbrak. „Znam to! Nema potrebe zatim! Prestanite! Nema potrebe da mu nanosite bol! On je jako osjetljiv, ne može izdržati takav bol!“

Eddie primijeti kako su se sreli gnjevan pogled medicinske sestre i umoran, zabrinut pogled doktora Handora. Ispratio je nijemi razgovor između njih: Doktore, udaljite ovu ženu. A u tome kako je on spustio pogled: Ne mogu. Ne usuđujem se.

U bolu je bilo nečeg krajnje jasnog (premda, istinu govoreći, to nije bila jasnoća koju je Eddie želio češće iskusiti: cijena je bila previsoka), i u tom nijemom razgovoru Eddie prihvati sve što mu je gospodin Keene rekao. Njegov aspirator Hydr-Ox napunjen je samo mirisnom vodicom. Astma nije u njegovu grlu, grudima ili plućima, već u glavi. Na ovaj ili onaj način morat će se pomiriti s tom istinom.

Pogleda u majku i ugleda je jasno u svom bolu: svaki cvijet na njezinoj neukusnoj haljini, znojne mrlje ispod pazuha na mjestu na kojem su promočili podmetači koje je nosila, ogrebotine na njezinim cipelama. Primijeti kako su joj oči male u mesnatim kesicama i padne mu na um strašna misao: te su oči bile gotovo grabežljive, poput očiju gubavca koji je ispuzao iz podruma u Neiboltovoj 29. Evo me, sve je u redu... ništa ti ne pomaže da bježiš, Eddie...

Doktor Handor nježno obavije rukama Eddiejevu slomljenu ruku i stisne je. Bol eksplodira.

Eddieju se zamrači svijest.

5

DALI SU MU DA PIJE NEKU TEKUĆINU A DOKTOR HANDOR NAMJESTI MU SLOMLJENU ruku. Čuo je kako doktor Handor govori njegovoj mami da je kost samo napukla, da nije ništa ozbiljnije od bilo kojeg prijeloma u dječjoj dobi. „Takvi se lomovi događaju kad djeca padnu s drveta“, reče on, a Eddie začuje kako njegova mama bijesno odgovara: „Eddie se ne penje po drveću! A sad hoću istinu! Koliko mu je loše?“

Onda mu sestra da tabletu. Ponovno osjeti njezine grudi na svom ramenu i bio je zahvalan na njihovu utješnom pritisku. Čak i kroz sumaglicu primijetio je da je bolničarka ljuta i učini mu se da je rekao: Ona nije gubavac, molim vas, nemojte to misliti, ona me jede samo zato što me voli, ali vjerojatno ništa od tog nije izašlo na njegova usta, jer se bolničarkino srdito lice nije promijenilo.

Nejasno se prisjećao da su ga gurali hodnikom u invalidskim kolicima i da se glas njegove majke gubio negdje u pozadini: „Kako to mislite, u vrijeme posjeta? Nemojte vi meni o vremenu posjeta, to je moj sin!“

Njezin se glas gubi. Bilo mu je drago da se njezin glas gubi, drago što se i on gubi. Bol je nestao, a s njim i ona jasnoća. Nije želio misliti. Želio je polako izgubiti svijest. Bio je svjestan toga da mu je desna ruka jako teška. Pitao se jesu li mu već stavili gips. Kao da nije mogao vidjeti jesu li ili nisu. Bio je nejasno svjestan da u sobama svira radio, da pacijenti izgledaju kao duhovi u bolničkim pidžamama dok hodaju gore-dolje po širokim hodnicima, i da je vruće... jako vruće. Kad su ga dovezli u njegovu sobu, ugleda sunce kako zalazi u srditom narančastom vrutku krvi i pomisli neusvislo: Poput ogromnog klaunskog coflapuceta.

„Hajde, Eddie, možeš hodati“, govorio je glas, i on ustanovi da zaista i može. Ubace ga među uštirkane, hladne plahte. Glas mu reče da će ga noću boljeti, ali ako pozvoni da će mu netko donijeti sredstvo protiv bolova, no jedino ako bol postane neizdrživa. Eddie zamoli čašu vode. S vodom je dobio i slamku koja je imala harmoniku-pregib na sredini tako da se mogla svijati. Voda je bila hladna i ukusna. Popije ju svu.

Boljelo ga je noću, i to prilično. Ležao je budan u krevetu, držeći u lijevoj ruci tipku za poziv, ali je nije pritisnuo. Vani je bilo olujno nevrijeme, i kad bi munja bljesnula plavobijelim žarom, okrenuo bi lice od prozora, u strahu da će u toj električnoj vatri ugledati čudovišno, iscereno lice ugravirano na nebu.

Najzad ponovno zaspi i, dok je spavao, usni san. U njemu je vidio Billa, Bena, Richieja, Stana, Mikea i Bev - svoje prijatelje - kako dolaze u bolnicu na biciklima (Bili je vozio Richieja na Srebrenku). Iznenadio se kad je primijetio da Beverly na sebi ima haljinu - bila je ljupko zelena, boje Kariba na sjajnom papiru National Geographica. Nije se mogao sjetiti je li ju ikad vidio u haljini; sjećao se samo traperica, sportskih hlača i onoga što su curice zvale „školskim kompletom“: suknja i bluza, bluza najčešće bijela s okruglim ovratnikom, suknje najčešće smeđe i plisirane, a dosezale su do pola goljenice da se ne bi vidjele kraste na njihovim koljenima.

U snu ih je vidio kako dolaze u dva sata poslije podne, u vrijeme posjeta, i majku, koja je strpljivo čekala od jedanaest sati, kako viče na njih tako glasno da su se svi okrenuli i gledaju je.

Ako mislite da ćete ući, e pa, to ne bi išlo! vikala je Eddiejeva majka, a klaun, koji je cijelo vrijeme sjedio u čekaonici (ali povučen, u kutu, sve dosad, s primjerkom Looka podignutim ispred nosa), skoči i zaplješće pantomimom, brzo lupkajući rukama u bijelim rukavicama. Skakutao je i plesao, izvodio zvijezde, vješto izvodio premet natrag, dok je gospođa Kaspbrak urlala na Eddiejeve prijatelje Gubitnike i dok su se oni zavlačili, jedno po jedno, iza Billa, koji je samo stajao, blijed ali izvana miran, ruku duboko gurnutih u džepove traperica (možda zato da nitko, uključujući i Billa, ne bi mogao vidjeti drhte li mu one ili ne).

Nitko nije vidio klauna osim Eddieja... premda se beba koja je mirno spavala u majčinu naručju probudila i počela zdušno plakati.

Već ste dovoljno zla učinili! vikala je Eddiejeva mama. Znam tko su bili ti dječaci! Imali su oni problema i u školi, imali su problema čak i s policijom! Samo zato što ti dječaci imaju nešto protiv vas, to nije razlog da imaju nešto i protiv njega. Rekla sam mu to, i on se slaže sa mnom. On želi da vam kažem da idete, završio je s vama, i ne želi vas više nikad vidjeti. On više ne želi vaše nazoviprijateljstvo! Bilo kojeg od vas! Znala sam da će to završiti naopako, i pogledajte sad! Eddie je u bolnici! Dječak nježan kao što je on...

Klaun se ludirao i skakao, radio špagu i izvodio stoj na jednoj ruci. Njegov je osmijeh bio stvaran, i u snu Eddie shvati da je to, naravno, ono što je klaun i želio - lijepi veliki klin koji će zabiti između njih, razdvojiti ih i upropastiti sve izglede za usklađenu akciju. U nekoj vrsti kvarnog ushita, klaun izvede dvostruki premet s vijkom u zraku i kreveljeći se odglumi kao da ljubi obraz njegove majke.

T-t-ti d-d-dječaci koji su to u-u-učinili - zausti Bili.

Da mi nisi odgovarao! zakriješti gospoda Kaspbrak. Da mi nisi odgovarao! On je s vama završio, rekla sam! Završio!

A onda neki stažist utrči u čekaonicu i reče Eddiejevoj mami da mora stišati glas ili napustiti bolnicu. Klaun izblijedi, počne gubiti boju i istovremeno se počne mijenjati. Eddie ugleda gubavca, mumiju, pticu; ugleda vukodlaka i vampira čiji su zubi bile Gilletteove britvice postavljene pod neobičnim kutom poput labirinta zrcala u lunaparku; ugleda kreaturu Frankensteina, i nešto mesnato nalik na školjku što se otvaralo i zatvaralo poput usta; ugleda još desetak - stotinu - užasnih stvari. No trenutak prije no što je klaun potpuno iščeznuo, on ugleda najstravičniji prizor od svih: lice svoje mame.

Ne! pokuša on vrisnuti. Ne! Ne! Ne ona! Ne moja mama!

Ali nitko se ne okrene; nitko nije čuo. I u posljednjim trenucima sna on shvati s hladnim i puzavim užasom da ga i nisu mogli čuti. Bio je mrtav! Ono ga je ubilo i bio je mrtav. Bio je duh.

6

OSJEĆAJ GORKO-SLATKE POBJEDE SONIE KASPBRAK ZBOG TOGA ŠTO JE OTJERALA takozvane Eddiejeve prijatelje ispari gotovo odmah čim je stupila nogom u Eddiejevu jednokrevetnu sobu idućeg poslijepodneva, 21. srpnja. Nije mogla točno odrediti zbog čega bi taj osjećaj trijumfa tako izblijedio, ili zašto bi ga zamijenio neodređeni strah; bilo je to zbog nečeg u blijedom licu njezina sina koje nije bilo zamućeno bolom ili tjeskobom, već imalo izraz za koji se nije mogla sjetiti da ga je ikad tamo vidjela. Bilo je nekako pronicavo. Pronicavo, oprezno, odrješito.

Sukob između Eddiejevih prijatelja i Eddiejeve mame nije se odigrao u čekaonici, kao u Eddiejevu snu; ona je znala da će oni doći - Eddiejevi „prijatelji“, koji ga vjerojatno uče pušiti usprkos astmi, „prijatelji“ koji na njega vrše tako nezdrav utjecaj da bi navečer, kad dođe kući, samo o njima pričao, njegovi „prijatelji“ zbog kojih mu je ruka slomljena. Sve je to ona ispričala prvoj susjedi, gospođi van Prett.

„Došlo je vrijeme“, smrknuto je bila rekla gospođa Kaspbrak, „da se s kartama izađe na stol.“ Gospođa van Prett, koja je imala užasnih problema s kožom i s kojom se moglo računati da će se usrdno, gotovo patetično, složiti sa svime što bi Sonia Kaspbrak rekla, ovom je prigodom imala smjelosti usprotiviti se.

Mislila sam da će vam biti drago da je našao prijatelje, rekla je gospođa van Prett dok su vješale rublje u svježe, rano jutro prije posla - bilo je to u prvom tjednu srpnja. A i sigurniji je ako je s drugom djecom, gospođo Kaspbrak, nije li tako? S obzirom na to što se sve događa u ovom gradu, i na svu tu jadnu ubijenu djecu?

Jedini odgovor gospođe Kaspbrak bio je ljutit frktaj (zapravo, u tom trenutku nije mogla smisliti odgovarajuću repliku, premda ih se sjetila više desetaka - nekih krajnje ubojitih - ali naknadno), i kad ju je gospođa van Prett te večeri pozvala, prilično tjeskobna, i upitala hoće li gospođa Kaspbrak po običaju s njom do Beanoa kod crkve Svete Marije, gospođa Kaspbrak je hladno odgovorila kako joj se čini da će te večeri ostati kod kuće i odmarati se.

E, pa nada se da je gospođa van Prett sad zadovoljna. Nada se da je gospođa van Prett sad shvatila da ovog ljeta jedina opasnost u Derryju nije seksualni manijak koji ubija djecu i bebe. Njezin je sin ovdje, leži u bolesničkom krevetu u Gradskoj bolnici, možda se nikad više neće moći služiti desnom rukom (čula je ona za takve slučajeve), ili bi mu - ne daj Bože - okrhnuti komadići prijeloma mogli prodrijeti krvotokom do srca, probiti ga i ubiti; naravno, Bog nikad neće dopustiti da se to dogodi, ali ona je čula da se to događa, što je značilo da Bog dopušta da se takvo što dogodi. U nekim slučajevima.

I zato se tako dugo zadržala na dugom i sjenovitom trijemu bolnice, znajući da će se oni pojaviti, hladno odlučna da jednom zasvagda stane na kraj tom takozvanom „prijateljstvu“, tom prijateljevanju koje se završava slomljenim rukama i bolesničkim krevetima.

I oni su došli, kao što je znala da će doći, i na svoj užas ona primijeti da je jedan od njih crnjo. Nema ona ništa protiv crnja; smatrala je da oni imaju pravo sjediti gdje god žele u autobusima dolje na Jugu, i jesti u bjelačkim restoranima, i da ih se ne treba prisiljavati da sjede u crnačkim zabranima u kinima ako ne dodijavaju bijelcima

(bjelkinjama)

ali je jednako tako čvrsto vjerovala u ono što je nazivala ptičjom teorijom: kosovi lete s drugim kosovima, ne sa crvendaćima. Čvorci se gnijezde s čvorcima; ne miješaju se s drozdovima ili slavujima. Svatko svome, to je bio njezin moto, i kad je vidjela Mikea Hanlona kako se dovezao biciklom zajedno s ostalima kao da mu je tu mjesto, njezina odlučnost, baš kao i njezin gnjev i zapanjenost, naglo se pojača. Pomisli prijekorno, kao da je Eddie tu i može je čuti: Nikad mi nisi rekao da je jedan od tvojih „prijatelja“ crnjo.

Pa, pomisli ona, dvadeset minuta poslije, dok je ulazila u bolničku sobu gdje joj je sin ležao s rukom u golemom gipsu pričvršćenom za grudi (srce ju je boljelo od tog prizora), otjerala ih je dok bi rekao crnjo... igra riječima je slučajna. Nitko od njih, osim malog Denbrougha, onog koji je tako užasno mucao, nije imao petlje da joj nešto odgovori.

Djevojčica, čija god bila, ošinula je Soniju pogledom nesumnjivo kurvinskih očiju boje žada - mala je iz Lower Main Streeta, ili iz nekog još ogavnijeg mjesta, bilo je mišljenje Sonije Kaspbrak - ali je mudro držala jezik za zubima. Da se usudila pisnuti, čula bi ona svog boga od Sonije; rekla bi joj kakve se djevojčice smucaju s dječacima. Za takve curice postoje nazivi i ona neće dopustiti da njezin sin ima ikakve veze, sad ili bilo kada, s djevojkama koje tako zovu.

Ostali su samo gledali u svoja stopala i premještali se s noge na nogu. To je bilo otprilike ono što je i očekivala. Kad je rekla sve što je imala reći, oni se popnu na bicikle i odvezu. Mali Denbrough vozio je malog Toziera otraga na prtljažnoj rešetki na ogromnom biciklu nesigurna izgleda, pa gospođa Kaspbrak zadrhti u sebi upitavši se koliko se puta Eddie vozio na tom opasnom biciklu, izlažući opasnosti ruke, noge, vrat, i život.

Učinila sam ovo za tebe, Eddie, pomisli dok je ulazila u bolnicu čvrsto podignute glave. Znam da ćeš se možda isprva osjetiti pomalo razočarano; to je sasvim prirodno. Ali roditelji su pametniji od djece; razlog zbog kojeg je Bog uopće stvorio roditelje je da bi usmjeravali, poučavali... i štitili. Poslije tog početnog razočaranja, on će shvatiti. A ako ona sad osjeća određeno olakšanje, to je - naravno - zbog Eddieja, a ne zbog nje. Ta što bi se i moglo osjetiti osim olakšanja kad si spasiš sina od lošeg društva.

Samo što je taj osjećaj olakšanja sad pokvarila nova nelagoda, kad je pogledala u Eddiejevo lice. On nije spavao, kao što je očekivala. Umjesto lijekovima ošamućenog drijemeža iz kojeg će se probuditi dezorijentiran, usporen i psihološki ranjiv, ona ugleda taj pronicavi, oprezani pogled, toliko različit od Eddiejeva uobičajeno blagog, nesigurnog pogleda.

Kao i Ben Hanscom (premda Sonia to nije znala), i Eddie je bio dječak koji bi brzo pogledao u nečije lice, kao da ispituje emocionalne vremenske prilike koje se tamo kuhaju, i jednako tako brzo svrnuo pogled. Ali je on sad gledao u nju netremice (možda je to zbog lijekova, pomisli ona, dakako, to je zbog toga; moram porazgovarati s doktorom Handorom o njegovim lijekovima) pa je ona bila ta koja je osjetila potrebu da odvrati pogled. Izgleda kao da me čekao, pomisli ona, i to je bila pomisao koja bi je trebala učiniti sretnom - dječak koji čeka svoju majku jamačno je jedna od najomiljenijih Božjih kreacija -

„Otjerala si mi prijatelje.“ Riječi izađu činjenično, bez traga sumnji ili pitanju.

Ona se kosne gotovo poput krivca, i prva misao koja joj sine zaista je bila puna krivnje - Kako on to zna? On to ne može znati! - i ona se istog trenutka razbjesni na sebe (i njega) zato što se tako osjećala. A onda mu se nasmiješi.

„Kako si danas, Eddie?“

Bila je to ispravna reakcija. Netko - neki neozbiljan bolničar, ili možda čak i ona nesposobna i neprijateljski nastrojena sestra od jučer - prenosi što se događa. Netko.

„Kako se osjećamo?“ upita ona ponovno kad on ne odgovori. Možda je nije čuo, pomisli ona. Nikad nigdje ni u jednoj svojoj medicinskoj knjizi nije pročitala da bi slomljena kost pogubno utjecala na sluh, ali je pretpostavljala da je to moguće, sve je moguće.

Eddie i dalje nije odgovarao.

Ona uđe dublje u sobu, mrzeći taj nesigurni, gotovo stidljivi osjećaj u sebi, nepovjerljiva prema njemu zato što se nikad prije u Eddiejevoj blizini nije osjećala ni nesigurno ni stidljivo. Osjeti i bijes, premda tek u zametku. Odakle mu pravo da je prisiljava da se ona tako osjeća, poslije svega što je učinila za njega, poslije svega što je žrtvovala zbog njega?

„Razgovarala sam s doktorom Handorom, i on me uvjerava da će ti biti sasvim dobro“, reče Sonia živahno i sjedne na drvenu stolicu uspravna naslona pokraj kreveta. „Naravno, bude li i najmanjeg problema, otići ćemo specijalistu u Portland. U Boston, bude li potrebno.“ Nasmiješi se, kao da mu čini veliku uslugu. Eddie joj ne uzvrati osmijehom. Još nije odgovarao.

„Eddie, čuješ li ti mene?“

„Otjerala si mi prijatelje“, ponovi on.

„Da“, reče ona, prestajući se pretvarati, i ne reče više ništa. Tu igru mogu igrati dvoje.

Ona mu uzvrati pogled. Ali se dogodilo nešto čudno - zapravo, strašno. Eddiejeve oči kao da su... nekako okrupnjale.

Sive točkice u njima kao da su se micale, poput olujnih oblaka koji se valjaju preko neba. Odjednom je postala svjesna toga da se on „ne duri“, ne „izvodi“, ili nešto od toga. Bio je bijesan na nju... i Sonia se odjednom uplaši, zato što u toj sobi kao da se nalazilo nešto osim njezina sina. Ona spusti pogled i drhtavim rukama otvori torbicu. Počne tražiti papirnatu maramicu.

„Da, otjerala sam ih“, reče ona, i ustanovi da joj je glas dovoljno snažan i miran... dok ne gleda u njega. „Zadobio si ozbiljne povrede, Eddie. Sad ti ne trebaju posjetitelji osim tvoje mame, a onakvi ti posjetitelji uopće ne trebaju. Da nije bilo njih, sad bi bio kod kuće i gledao televiziju ili radio na svom drvenom kartingu u garaži.“

Eddiejev je san bio da načini karting i njime ode u Bangor. Ako bi tamo pobijedio, za nagradu bi ga poslali besplatno u Acron, u Ohiju, na državni derbi u kartingu. Sonia mu je bila voljna dopustiti taj san dok joj se činilo da je dovršetak kartinga, načinjena od sanduka naranči s kotačima dječjih automobila na pedale upravo to - san. Naravno da nije imala namjeru dopustiti Eddieju da riskira život u tako opasnoj sklepotini, ni u Derryju, ni u Bangora, a svakako ne u Acronu, što bi (obavijestio ju je Eddie) značilo vožnju zrakoplovom te samoubilački spust niz strminu u sanduku od naranči s kotačima, bez kočnica.

Ali kao što je njezina majka često govorila, ono što netko ne zna, ne može mu ni naškoditi (njezina je majka također rado govorila „Govori istinu da postidiš vraga“, ali kad je posrijedi prisjećanje aforizama, Sonia je, kao i većina ljudi, mogla biti izvanredno izbirljiva).

„Prijatelji mi nisu slomili ruku“, reče Eddie istim tim činjeničnim glasom. „Rekao sam to sinoć doktora Handoru i rekao sam to i gospodinu Nellu kad je jutros došao. Henry Bowers mi je slomio ruku. Još su neka djeca bila s njim, ali je Henry to učinio. Da sam bio s prijateljima, to se nikad ne bi dogodilo. To se dogodilo zato što sam bio sam.“

Ovo podsjeti Soniju na komentar gospođe van Prett kako je sigurnije imati prijatelje, i bijes joj se vrati poput tigra. Ona naglo podigne glavu.

„To nije važno i ti to znaš! Što ti misliš, Eddie? Da je tvoja mama od jučer? To misliš? Znam ja jako dobro zašto ti je mali Bowers slomio raku. Onaj je irski policajac bio kod nas. Taj ti je veliki dječak slomio ruku zato što ste mu se ti i tvoj i 'prijatelji' nekako zamjerili. Što misliš, bi li se to dogodilo da si me slušao i klonio ih se?“

„Ne - mislim da bi se možda dogodilo nešto još i gore“, reče Eddie.

„Eddie, ne misliš to valjda ozbiljno.“

„Mislim“, reče on, i ona osjeti tu snagu kako isijava s njega, izvire iz njega, u valovima. „Mama, Bili i ostali moji prijatelji će se vratiti. To je nešto što znam. A kad dođu, nećeš ih spriječiti. Nećeš im reći ni riječi. Oni su moji prijatelji, i ti mi nećeš ukrasti prijatelje samo zato što se bojiš biti sama.“

Buljila je u njega, osupnuta i prestravljena. Suze joj navru na oči i sliju se niz obraze, smočivši joj puder. „Znači, tako se sad razgovara s majkom“, reče ona kroz jecaje. „Možda tako tvoji 'prijatelji' razgovaraju sa svojima. Pretpostavljam da si to od njih naučio.“

Osjećala se sigurnijom u suzama. Najčešće, kad bi se ona rasplakala, rasplakao bi se i Eddie. Niski udarac, netko bi možda rekao, ali postoje li niski udarci kad je posrijedi zaštita sina? Ona je smatrala da ne postoje.

Podigne pogled, dok su joj suze frcale iz očiju, i osjeti se neizrecivo tužna, ucviljena, izdana... i tako sigurna. Eddie se neće uspjeti othrvati takvoj poplavi suza i tuge. Taj hladni i pronicavi izraz nestat će mu s lica. Možda će početi malo soptati i hripati, i to će biti znak, kao što je uvijek bio znak, da je s borbom svršeno i da je odnijela još jednu pobjedu... za njega, naravno. Uvijek za njega.

No zgrane se kad ugleda isti taj izraz na njegovu licu - zapravo se produbio - pa joj glas zapne usred jecaja. Bilo je tuge ispod njegova izraza, ali čak je i to bilo zastrašujuće: učini joj se nekako kao tuga odrasla čovjeka, i od pomisli na Eddieja kao na odraslog muškarca u njezinoj bi glavi uvijek usplahireno zalepršala uspaničena ptičica.

Tako se osjećala u rijetkim prilikama kad bi se upitala što će biti s njom ako se Eddie ne bude želio upisati na Derry Business School ili na Maine University u Oronu ili na Husson u Bangora kako bi se svakog dana poslije predavanja mogao vratiti kući, što će se dogoditi ako upozna neku djevojku, zaljubi se, poželi se oženiti. Gdje je mjesto za mene u svemu tome? zavapio bi onaj panični ptičji glas kad bi je obuzele te čudne, gotovo košmame misli. Gdje bi bilo moje mjesto u takvom životu? Ja te volim, Eddie! Volim te! Ja se o tebi brinem i volim te! Ti ne znaš kuhati, niti mijenjati posteljinu, ni prati svoj veš! A i zašto bi? Ja znam to umjesto tebe! Znam zato što te volim!

On sad to reče i sam: „Volim te, mama. Ali volim i svoje prijatelje. Mislim... mislim da sama sebe tjeraš na plač.“

„Eddie, toliko me vrijeđaš“, šapne ona i te joj svježe suze udvostruče, utrostruče njegovo lice. Ako su njezine suze prije nekoliko trenutaka i bile proračunate, ove nisu. Na svoj osobiti način, ona je bila žilava - pokopala je muža a da se nije slomila, našla posao usred recesije kad do posla nije bilo lako doći, odgojila sina, a kad je bilo neophodno, i borila se za njega.

Ovo su bile prve potpuno neafektirane i neproračunate suze koje je isplakala nakon mnogih godina, nakon što je Eddie s pet godina dobio bronhitis i kad je bila uvjerena da će umrijeti dok je ležao u bolesničkoj postelji, užaren od temperature, hripajući, kašljući i hvatajući dah. Sad je plakala zbog toga užasno odraslog, nekako stranog izraza na njegovu licu. Bojala se za njega, ali se na neki način bojala i njega, bojala se te aure koja kao da ga je okruživala... i koja kao da je nešto zahtijevala od nje.

„Nemoj da moram birati između tebe i prijatelja, mama“, reče Eddie. Glas mu je bio neujednačen, napet, ali još pod kontrolom. „Zato što to nije pošteno.“

„To su loši prijatelji, Eddie!“ vikne ona gotovo sluđena. „Znam to, osjećam to svim srcem, oni ti neće donijeti ništa osim jada i bola!“ A najužasnije u svemu tome bilo je to da je ona tako zaista i osjećala; neki dio nje to je naslutio u očima malog Denbrougha, koji je stao pred nju s rukama u džepovima, dok mu je riđa kosa plamtjela na ljetnom suncu. Oči su mu bile tako ozbiljne, tako čudne i daleke... kao Eddiejeve sada.

I zar i on nije bio okružen istom aurom koja je sad okruživala Eddieja? Istom, samo jačom? Čini joj se da jest.

„Mama - „

Ona ustane tako nenadano da je gotovo prevrnula stolicu s naslonom. „Vratit ću se večeras“, reče ona. „To je od šoka, od nesreće, bola, zbog toga tako govoriš. Znam to. Ti... ti...“ Opipa naslijepo i nađe svoj prvobitni tekst u pomutnji svog uma. „Ti si imao tešku nesreću, ali bit ćeš sasvim dobro. I vidjet ćeš da sam u pravu, Eddie. Oni su loši prijatelji. Nisu oni od naše sorte. Nisu oni za tebe. Razmisli o tome i upitaj se je li se ikad prije dogodilo da ti je mama rekla nešto što nije bilo točno. Razmisli o tome i... i...“

Ja bježim! pomisli ona s mučnim i bolnim užasom. Bježim od vlastitog sina! O Bože, molim te nemoj to dopustiti!

„Mama.“

Na trenutak ona gotovo da je pobjegla glavom bez obzira, u strahu od njega. O da, bio je on puno više od Eddieja; osjetila je i one druge u njemu, njegove „prijatelje“, ali i još nešto, nešto što je bilo izvan njih, i bojala se da bi to moglo posegnuti za njom. Činilo joj se kao da ga je nešto spopalo, neka strašna groznica, kao kad je imao onaj napad bronhitisa u petoj godini, kad je gotovo umro.

Ona zastane, s rukom na kvaki, ne želeći čuti ono što bi on mogao reći... a kad je to rekao, bilo je toliko neočekivano da na trenutak nije ni razumjela. A kad ju je zgromilo, sručilo se poput otkvačenog tovara cementa, na trenutak je pomislila da će se onesvijestiti.

Eddie reče: „Gospodin Keene je rekao da je moj lijek protiv astme najobičnija voda.“

''Što? Što?“ Ona svrne na njega užegli pogled.

„Najobičnija voda. S nekim dodatkom da ima okus lijeka. Rekao je da je to pla-ce-bo.“

„To je laž! To je najobičnija laži! Zašto bi ti gospodin Keene rekao takvu laž? Pa, ima još drogerija u Derryju. Ima -“

„Imao sam vremena razmisliti o tome,“ reče Eddie, blago i neumoljivo, ne skrećući pogled s njezina, „i ja mislim da on govori istinu.“

„Eddie, kažem ti da on ne govori istinu!“ Ona se panika vratila, uzlepetala.

„A ja mislim“, reče Eddie, „da je to sigurno istina jer bi se u protivnom na bočici nalazilo nekakvo upozorenje u smislu da će te, uzmeš li previše, lijek ubiti ili će ti barem pozliti. Čak - „

„Eddie, ne želim to slušati!“ uzvikne ona, i poklopi uši rukama. „Ti... ti... ti nisi pri sebi i to je sve!“

„Čak i da je to nešto po što možeš banuti s ceste i kupiti bez recepta, oni prilože posebne upute“, nastavi on, ne podižući glas. Njegove su sive oči počivale na njezinim, i ona nije mogla spustiti pogled, a čak ga ni svrnuti. „Makar to bio samo Vicksov sirup protiv kašlja... ili tvoj Geritol.“

On pošuti na trenutak. Njezine se ruke spuste s ušiju; činilo joj se da je prevelik napor držati ih podignute. Izgledale su jako teške.

„A čini se... da si ti to morala znati, mama.“

„Eddie!“ Gotovo je zacviljela.

„Zato,“ nastavi on, kao da ona nije ništa rekla - sad se mrštio, usredotočen na problem, „zato što se pretpostavlja da se vi mame razumijete u lijekove. Ja se služim tim aspiratorom pet, možda šest puta dnevno. A ti mi to ne bi dopustila kad bi smatrala da bi mi to moglo naškoditi. Zato što je tvoj posao da me štitiš. Znam da jest, zato što ti uvijek tako kažeš. I dakle... jesi li znala, mama? Jesi li znala da je to samo voda?“

Ona ne reče ništa. Usne su joj drhtale. Kao da joj je cijelo lice drhtalo. Više nije plakala. Osjećala se odveć uplašeno da bi plakala.

„Jer ako jesi, „ reče Eddie, mršteći se i dalje, „ako si znala, želio bih znati zašto. Neke stvari mogu shvatiti, ali ne i zašto bi moja mama željela da mislim da je voda lijek... ili da imam astmu ovdje“ - on pokaže u svoja prsa - „kad gospodin Keene kaže da je imam samo ovdje“ - i on pokaže na svoju glavu.

Ona tad odluči da mu sve objasni tiho i logično: kako je mislila da će on umrijeti kad mu je bilo pet godina, i kako bi od toga poludjela budući da je izgubila Franka samo dvije godine prije toga. O tome kako je shvatila da svoje dijete možeš zaštititi samo stalnim nadzorom i ljubavlju, da dijete moraš njegovati kao što to se njeguje vrt, gnojiti ga i plijeviti, ali i povremeno podrezati i potkresati, koliko god to boljelo.

Mogla bi mu reći da je katkad bolje za dijete - poglavito za nježno dijete poput Eddieja - da misli da je bolesno nego da se zaista razboli. A na kraju će mu reći nešto o ubojitoj ludosti liječnika i veličanstvenoj moći ljubavi; reći će mu da ona zna da on ima astmu i da nije važno što liječnici misle ili što mu daju protiv nje. Reći će mu da se lijek može spraviti i bez avana i tučka ljekarnika koji gura nos u tuđe stvari.

Eddie, reći će, to je lijek jer ga ljubav tvoje majke čini lijekom, i upravo na taj način, i sve dok to od mene želiš i dopuštaš mi, ja to mogu činiti. To je moć koju Bog daruje brižnim majkama koje vole svoju djecu. Molim te, Eddie, molim te, ljubavi srca mog, moraš mi vjerovati.

Ali naposljetku ne reče ništa. Njezin je strah bio prevelik.

„Ali možda čak i ne moramo o tome razgovarati“, nastavi Eddie. „Gospodin Keene se možda šalio sa mnom. Ponekad odrasli... znaš, vole zbijati šale s djecom. Zato što će djeca povjerovati gotovo sve. Okrutno je to činiti djeci, ali ponekad to odrasli čine.“

„Da“, reče Sonia Kaspbrak usrdno. „Vole se šaliti i ponekad su glupi... zli... i... i...“

„Zato ću se i dalje družiti s Billom i ostalim svojim prijateljima,“ reče Eddie, „a nastaviti se služiti svojim lijekom protiv astme. To je vjerojatno najbolje, ne misliš li tako?“

Ona tek sad shvati, kad je već bilo prekasno, kako je lako - i kako okrutno - namamljena u zamku. Ovo je s njegove strane bila gotovo ucjena, ali kakav je izbor imala? Željela ga je upitati kako može biti toliko proračunat, toliko manipulativan. Otvori usta da ga nešto upita... no onda ih ponovno zatvori. Jer, bilo je odveć izvjesno da bi joj on, u sadašnjem raspoloženju, odgovorio.

Ali je znala jedno. Da. Jedno je znala zasigurno: nikad - nikad - nikad više neće nogom kročiti u drogeriju gospodina Njuškala Keenea.

Njegov glas, sad čudnovato stidljiv, prekine joj misli. „Mama?“

Ona podigne pogled i shvati da je to ponovno Eddie - samo Eddie - i rado mu priđe.

„Može jedan zagrljaj, mama?“

Ona ga zagrli, ali oprezno, da ga ne bi zaboljela ruka (ili da mu se ne pomakne koja krhotina kosti i krene u pogubnu jurnjavu njegovim krvotokom a zatim mu se smjesti u srce - koja bi to majka ubila sina ljubavlju?), i Eddie joj uzvrati zagrljaj.

7

PO EDDIEJEVU MIŠLJENJU, NJEGOVA JE MAMA OTIŠLA BAŠ NA VRIJEME. TIJEKOM tog užasnog sukoba s njom osjećao je kako mu se dah taloži i u plućima i grlu, nepomičan i bez strujanja, ustajao i kiselkast, prijeteći da ga otruje. Izdržao je dok se vrata za njom nisu zatvorila, a onda počne soptati i hripati. Kiseli zrak koji mu je prolazio kroz stisnuto grlo ubadao ga je poput toplog žarača. On grčevito dohvati svoj aspirator, čime izazove bol u ruci, ali nije mario za to. Spraši dug mlaz niz grlo. Duboko udahne okus kamfora i pomisli: Nema veze ako i jest pla-ce-bo, riječi nisu važne ako stvar djeluje.

Legne natrag na jastuke, zatvorenih očiju, slobodno dišući prvi put nakon što je ona ušla. Bio je uplašen, prilično uplašen. To što joj je rekao, to kako se ponašao - bio je to on, a i nije uopće bio. Nešto je djelovalo u njemu, nešto je djelovalo kroz njega, neka sila... a i njegova je majka to osjetila. Vidio joj je to u očima i na drhtavim usnama. Nije mu se činilo da je ta sila zla, ali je njezina silna snaga bila zastrašujuća. Kao da kreneš na zaista vratolomnu vožnju u lunaparku i shvatiš da ne možeš sići dok se ne završi, što god da se dogodi.

Nema povratka, pomisli Eddie, dok je osjećao vruću, svrbeću težinu gipsa u kojem mu se nalazila slomljena ruka. Nitko ne ide kući dok ne dođemo do kraja. Ali, Bože moj, kako se bojim, kako se bojim. A znao je da je pravi razlog zbog kojeg je zahtijevao da ga ne odvoji od njegovih prijatelja nešto što joj nikad ne bi mogao reći: S ovim se ne mogu suočiti sam.

Zatim je malo plakao, a potom utonuo u nemiran san. Sanjao je tamu u kojoj su strojevi - crpke - radili neprekidno.

8

TE JE VEČERI, KAD SU SE BILL I OSTALI GUBITNICI VRATILI U BOLNICU, PRIJETILO olujno nevrijeme. Eddie se nije iznenadio kad ih je ugledao kako jedno po jedno ulaze u sobu. Znao je da će se vratiti.

Bilo je vruće cijelog dana - poslije su se svi složili da je treći tjedan srpnja bio najtopliji u ionako iznimno vrućem ljetu - i olujni su se oblaci počeli gomilati oko četiri poslije podne, ljubičasto-crni i orijaški, bremeniti kišom, krcati munjama. Ljudi su obavljali poslove brzo i pomalo nelagodno, s jednim okom uvijek na nebu. Većina se slagala da će do večere pasti poštena i jaka kiša i isprati nešto sparine iz zraka.

Parkovi i igrališta u Derryju, slabije napučeni cijelog ljeta, te su se večeri potpuno ispraznili do šest sati. Kiša još nije padala i ljuljačke su nepokretno visjele na svjetlosti koja je bila čudna, mutnožuta, i nije bacala sjene. Grmljavina je zgusnuto brundala; to, lavež pasa i tihi mrmor prometa na Outer Main Streetu bili su jedini zvuci koji bi doplovili kroz Eddiejev prozor dok nisu došli Gubitnici.

Bili je bio prvi, a za njim Richie. Beverly i Stan za njima, a onda Mike. Ben je ušao posljednji. Izgledao je tegobno nelagodno u bijeloj dolčeviti. Oni priđu njegovu krevetu, ozbiljni. Čak se ni Richie nije smješkao.

Njihova lica, pomisli Eddie, očaran. Mili Bože, njihova lica!

Ugleda u njima ono što je njegova majka vidjela u njemu tog poslijepodneva: neobičnu kombinaciju snage i bespomoćnosti. Žuta olujna svjetlost polegla im je po koži pa su im lica od nje izgledala sablasna, daleka, puna sjena.

Prelazimo, pomisli Eddie. Prelazimo u nešto novo - na granici smo. Ali što je s druge strane? Kamo idemo? Kamo?

„Bok, E-E-Eddie“, reče Bili. „K-k-kako si?“

„Dobro, Veliki Bille“, reče Eddie i pokuša se nasmiješiti.

„Jučer nije bio tvoj dan“, reče Mike. Grmljavina zatutnji u pozadini njegova glasa. U Eddiejevoj sobi nije bila upaljena ni stropna svjetiljka ni svjetiljka pokraj kreveta, i oni kao da su se rijedili i gusnuli na toj natučenoj svjetlosti. Eddie pomisli kako ta svjetlost sad pada po cijelom Derryju, kako se opružila duga i nepomična preko parka McCarron, kako propada kroz rupe na krovu Mosta poljubaca u packavim mlitavim zracima, pa Kenduskeag sliči na mutno staklo dok ta rječica probija svoje široko plitko korito kroz Jalovinu; pomisli na klackalice kako stoje pod mrtvim kutom iza osnovne škole dok se tmasti olujni oblaci gomilaju sve viši i viši; pomisli na ovu olujnu žutu svjetlost, i na nepokretnost, kao da je cijeli grad usnuo... ili umro.

„Da“, reče on. „Bio je to važan dan.“

„M-m-moji idu u k-k-kino preksutra n-n-navečer“, reče Bili. „Kad se m-m-mijenja repertoar. T-t-tad ćemo ih i-i-izraditi. S-s-sre - „

„Srebrne kuglice“, reče Richie. „Mislio sam - „

„Bolje je ovako“, reče Ben tiho. „I dalje mislim da smo mogli načiniti metke, ali misliti nije dovoljno. Da smo odrasli -“

„Aha, svijet bi bio guba da smo odrasli“, reče Beverly. „Odrasli mogu načiniti što im je volja, zar ne? Odrasli mogu učiniti što god žele, i to uvijek ispadne dobro.“ Ona se nasmije, isprekidanim nervoznim smijehom. „Bili želi da ja gađam Ono. Možeš li to zamisliti, Eddie? Odsad me zovi Beverly Oakley⁷⁴.“

„Ne znam o čemu govorite“, reče Eddie, ali mu se činilo da zna - stekao je neku sliku.

Ben objasni. Rastopit će jedan od njegovih srebrnih dolara i napraviti dvije srebrne kuglice malo manje od kugličnih ležaja. A onda, ako u Neiboltovoj 29 zaista stanuje vukodlak, Beverly će Billovom praćkom Bullseye smjestiti Onome srebrnu kuglu u glavu. Pa-pa vukodlak. A ako su u pravu glede stvora s puno lica, zbogom i Onome.

Eddie je jamačno imao neobičan izraz na licu, jer se Richie nasmije i kimne glavom.

„Znam kako ti je, čovječe. Ja sam mislio da je Bili pogubio i ono malo preostalih klikera kad je počeo spominjati svoju praćku umjesto tatine puške. Ali danas poslije podne -“ On pošuti i nakašlje se. Danas poslije podne nakon što nas je tvoja mama najurila, htio je početi, a to očito ne bi valjalo. „Danas poslije podne otišli smo do smetlišta. Bili je donio svoju praćku. Gledaj.“ Iz stražnjeg džepa Richie izvadi spljoštenu limenku u kojoj su nekad bile ploške kompota od ananasa. Na sredini se nalazila rupa nepravilnih rubova promjera oko pet centimetara. „Beverly je ovo učinila kamenom, s daljine od sedam metara. Meni djeluje kao kalibar 38. Laprdala su uvjerili. A kad se Laprdala uvjeri, onda je Laprdalo uvjeren.“

„Ubijanje limenki je jedno“, reče Beverly. „Da je riječ o nečem drugom... nečem živom... Bili, ti bi trebao gađati. Zaista.“

„N-n-ne“, reče Bili. „Svi s-s-smo p-p-pokušali. V-v-vidjela si kako je b-b-bilo.“

„Pa kako je bilo?“ upita Eddie.

Bili objasni, polako i sa zastojima, dok je Beverly gledala kroz prozor usnica stisnutih tako čvrsto da su pobijeljele. Ona se, iz razloga koje ni sama sebi nije mogla objasniti, više nego bojala: duboko joj je bilo neugodno zbog onog što se danas dogodilo. Dok su večeras dolazili ovamo, ponovno je dokazivala, strastveno, da bi ipak trebali pokušati načiniti metke... ne zato što je bila uvjerenija nego Bili i Richie da će oni zaista djelovati kad kucne čas, već zato što će - dogodi li se zaista nešto tamo u toj kući - oružje biti u (Billovim) nečijim tuđim rukama.

No činjenice su bile činjenice. Svatko od njih uzeo je deset kamenova i iz Billove praćke Bullseye gađao deset limenki postavljenih na udaljenosti od sedam metara. Richie je pogodio jednu od deset (a i tad je zapravo samo okrznuo limenku), Ben je pogodio dvije, Bili četiri, Mike pet.

Beverly, gađajući gotovo ležerno i naizgled uopće ne nišaneći, kresnula je devet od deset limenki točno u sredinu. Deseta se prevrnula kad je kamen koji je izbacila odskočio od ruba.

„Ali najprije m-m-moramo izraditi m-m-municiju.“

„Preksutra navečer? Dotad bih trebao izaći iz bolnice“, reče Eddie. Njegova će se majka tome usprotiviti... ali nije mislio da će se puno buniti. Ne poslije današnjeg poslijepodneva.

„Boli li te ruka?“ upita Beverly. Bila je odjevena u ružičastu haljinu (ne onu koju je vidio u snu; možda je tu nosila danas poslije podne, kad ih je mama rastjerala) s našivenim cvjetićima. I svilene ili najlonske čarape; izgledala je jako odraslo ali i jako djetinjasto, kao djevojčica koja odijeva odjeću svoje majke. Imala je na licu sanjalački i dalek izraz. Eddie pomisli: Kladim se da tako izgleda kad spava.

„Ne previše“, reče on.

Razgovarali su malo, glasova podcrtanih grmljavinom. Eddie ih nije pitao što se dogodilo kad su ranije tog dana došli u bolnicu, a nitko od njih to nije ni spomenuo. Richie izvadi svoj jo-jo, jednom ili dvaput ga „uspava“, a onda ga spremi.

Razgovor je zapinjao i u jednoj od stanki začuje se kratak škljocaj zbog kojeg se Eddie okrene. Bili je imao nešto u rukama, i na trenutak Eddie osjeti kako mu srce usplahireno ubrzava. U tom kratkom trenutku pomisli da je posrijedi nož. Ali tad Stan upali stropnu svjetiljku, otjera pomrčinu, i on shvati da je to samo kemijska olovka. Na svjetlu su svi ponovno izgledali prirodno, stvarno - njegovi prijatelji, i ništa više.

„Mislio sam da bismo ti se trebali potpisati na gips“, reče Bili. Otvoreno pogleda u Eddieja.

Ali to nije to, pomisli Eddie s iznenadnom, zabrinjavajućom jasnoćom. To je ugovor. To je ugovor, Veliki Bille, zar ne, ili najbliže što ćemo ikad biti nekom ugovoru. Bio je uplašen... a onda postiđen i ljut na samog sebe. Da je slomio ruku prije ovog ljeta, tko bi se potpisao na gips, osim njegove majke, i možda doktora Handora? I njegovih tetki iz Havena?

Ovo su njegovi prijatelji i njegova majka nije u pravu: nisu oni loši prijatelji. Možda, pomisli on, ne postoje dobri prijatelji ili loši prijatelji - možda su oni naprosto prijatelji, ljudi koji ostaju uz tebe kad te boli i koji ti pomažu da se ne osjećaš tako osamljeno. Možda se za njih uvijek vrijedi bojati, nadati i živjeti. Možda vrijedi i umrijeti za njih, ako tako mora biti. Nema dobrih prijatelja. Nema loših prijatelja. Samo ljudi koje želiš, s kojima imaš potrebu biti; ljudi koji grade svoje kuće u tvom srcu.

„Važi“, reče Eddie, malo promuklo. „Može, to bi baš bila fora, Veliki Bille.“

I tako mu se Bili svečano nagne preko kreveta i napiše ime na brdovitom gipsu koji je obavijao Eddiejevu rekonvalescentnu ruku, slovima krupnim i vitičastim. Richie se potpiše kitnjasto. Benov je rukopis bio sitan koliko je on bio krupan, a slova su se naginjala ulijevo.

Kao da će se prevrnuti na najmanji dodir. Rukopis Mikea Hanlona bio je krupan i nespretan zato što je on bio ljevak i kut mu nije odgovarao. Potpisao se iznad Eddiejeva lakta i zaokružio svoje ime. Kada se Beverly sagnula nad njega, Eddie osjeti neki prozračni cvjetni parfem na njoj. Ona se potpiše okruglim urednim slovima Palmeričine metode⁷⁵. Stan dođe posljednji i napiše svoje ime gusto zbijenim malim slovima kod Eddiejeva zapešća.

Tad se svi odmaknu, kao da su svjesni što su učinili. Vani, grmljavina zabrunda. Munja preplavi drveni eksterijer bolnice kratkom, mucavom svjetlošću.

„To je sve?“ upita Eddie.

Bili kimne glavom. „D-d-dođi k m-m-meni poslije v-v-večere preksutra n-n-navečer ako m-m-možeš, važi?“

Eddie kimne glavom i tema bi zaključena.

Povede se još jedan nevezan, gotovo besciljan razgovor. Djelomice se vodio o najpopularnijoj temi u Derryju tog srpnja - suđenju Richardu Macklinu zbog toga što je svog pastorka Dorseyja nasmrt prebio, te o nestanku Dorseyjeva starijeg brata, Eddieja Corcorana.

Macklin se još dva dana neće slomiti u pregratku za svjedoke i ridajući priznati svoja zlodjela, ali su se Gubitnici slagali u tome da Macklin vjerojatno nema ništa s Eddiejevim nestankom. Dječak je ili pobjegao... ili ga je ščepalo Ono.

Odu oko sedam i četvrt, a kiša još nije počela. Nastavila je prijetiti još dugo nakon što je Eddiejeva mama došla, obavila svoj posjet i ponovno se vratila kući (užasnuta potpisima na Eddiejevu gipsu, još više njegovom odlučnošću da sutra napusti bolnicu - ona je predvidjela boravak od tjedan ili više dana u potpunom miru, kako bi se krajevi prijeloma mogli „spojiti“, kako je rekla).

Naposljetku, olujni se oblaci raziđu i otplove dalje. Ni jedna jedina kap kiše ne padne na Derry. Sparina se zadržala i te su noći ljudi spavali na trijemovima, travnjacima i u vrećama za spavanje na poljima iza svojih kuća.

Kiša je stigla tek sutra, nedugo nakon što je Beverly vidjela kako se nešto užasno dogodilo Patricku Hockstettera.

SEDAMNAESTO POGLAVLJE

Još jedan od nestalih: Smrt Patricka Hockstettera

1

KAD JE ZAVRŠIO PRIČU, EDDIE SI NATOČI JOŠ JEDNO PIĆE RUKOM KOJA NIJE SASVIM mirna. Pogleda u Beverly i kaže: „Ti si vidjela Ono, zar ne? Vidjela si kako je Ono uzelo Patricka Hockstettera dan nakon što ste mi se potpisali na gips.“

Ostali se naginju naprijed.

Beverly odgurne kosu s lica u crvenkastom oblaku. Ispod njega, lice joj djeluje izvanredno blijedo. Nespretno vadi novu cigaretu iz kutije - posljednju - i kresne svojim upaljačem Bic. Ne može baš najbolje usmjeriti plamen prema vrhu cigarete. Trenutak potom, Bili je lagano ali čvrsto uhvati za zapešće i postavi plamen napravo mjesto.

Beverly ga zahvalno pogleda i izbaci iz pluća oblak plavkastosivog dima.

„Aha“, kaže ona. „Vidjela sam kako se to dogodilo.“ Ona zadrhti.

„On je b-b-bio l-l-lud“, kaže Bili, i pomisli: sama činjenica da je Henry dopustio da se munjeni tip poput Patricka Hockstettera muva oko njega tog ljeta... i to nešto govori, zar ne? Ili da je Henry počeo gubiti nešto od svog šarma, nešto od svoje privlačnosti, ili da je Henryjevo ludilo toliko uznapredovalo da mu je mali Hockstetter izgledao normalno. Oba zaključka svode se na jedno te isto - na Henryjevu sve dublju... što? Degeneraciju? Je li to prava riječ? Da, s obzirom na ono što mu se dogodilo, gdje je završio, mislim da je tako.

Još nešto ide u prilog toj postavci, pomisli Bili, ali zasad se tog može tek nejasno prisjetiti. On, Richie i Beverly otišli su do braće Tracker - tad je već bio početak kolovoza, a dopunska nastava zbog koje ih Henry najveći dio ljeta nije gnjavio trebala je završiti - i zar im nije pristupio Victor Criss? Jako uplašeni Victor Criss? Da, to se dogodilo. Stvari su se tad brzo primicale svršetku i Billu se sad čini da je tu činjenicu osjetilo svako dijete u Derryju - a Gubitnici i Henryjeva grupa ponajviše. Ali to je bilo poslije.

„O da, ta ti je na mjestu“, kaže Beverly činjenično. „Patrick Hockstetter bio je lud. Nijedna djevojčica nije željela sjediti ispred njega u školi. Sjediš tako, rješavaš aritmetiku ili pišeš priču ili sastav, kad odjednom osjetiš njegovu ruku... laku skoro kao perce, ali toplu i znojnu. Mesnatu.“ Ona proguta slinu i nešto joj škljocne u grlu. Ostali sjede oko stola i ozbiljno je gledaju. „Osjetio bi je na boku, ili možda na grudima. Premda nijedna od nas u to doba nije imala baš nešto pokazati, ali Patricku to, čini se, nije bilo važno. Osjetio bi to... taj dodir, i trzajem se izvučeš iz njega, okreneš, a kad ono Patrick - ceri se tim velikim gumenim usnama. Imao je pernicu -“

„Punu muha „, odjednom će Richie. „Naravno. Ubio bi ih svojim zelenim ravnalom, a onda stavljao u pernicu. Čak se sjećam i kako je izgledala - crvena, s valovitim bijelim plastičnim kliznim poklopcem.“

Eddie kima glavom.

„Odmakneš se, a on se ceri a možda i otvori pernicu da vidiš mrtve muhe u njoj“, kaže Beverly. „A najgore - nešto užasno - bilo je to kako se pritom smiješio i nikad ne bi ni riječi rekao. Gospođa Douglas je znala. Greta Bowie ga je tužila, a mislim da je jednom i Sally Mueller nešto rekla. Ali... mislim da ga se i gospođa Douglas bojala.“

Ben se zaljuljao na stražnjim nogama stolice i isprepleo ruke na zatiljku. Beverly još ne može povjerovati koliko je vitak. „Prilično sam siguran da si upravu“, kaže on.

„Što m-m-mu se d-d-dogodilo, Beverly?“ upita Bili.

Ona ponovno proguta slinu, pokušavajući se othrvati košmarnoj snazi onog što je vidjela tog dana u Jalovini, kroz koju je hodala koturaljki privezanih jedna za drugu i prebačenih preko ramena, dok joj je jedno koljeno bilo prevučeno žarećom mrežom bola od pada u Saint Crispin Laneu, jednoj od kratkih, drvoredom oivičenih ulica koje su se završavale kao slijepe ulice tamo gdje se zemlja strmo obrušavala (i još se obrušava) u Jalovinu. Sjeća se (oh, ta sjećanja, kad nadođu, tako su jasna i silna) da je bila odjevena u kratke hlačice od jeansa - zapravo prekratke, tako da su joj sezale taman do ispod ruba gaćica. Protekle je godine - zapravo, u posljednjih šest mjeseci - postala svjesnija svog tijela, koje joj se počelo zaobljivati i postajati ženstvenije.

Naravno, jedan, premda ne i glavni razlog njezine povišene svijesti, bilo je zrcalo; najvažniji je razlog bio taj što je njezin otac u posljednje vrijeme postao još stroži, još skloniji dijeliti šamare rukom, pa čak i šakom. Djelovao je nemirno, gotovo kao u kavezu, a i ona je bila sve nervoznija u njegovoj blizini, sve više na oprezu. Kao da su ispuštali neki miris, miris kojeg ne bi bilo dok je ona bila sama u stanu, i kojeg do ovog ljeta nikad nije bilo dok su bili zajedno.

A kad mame nije bilo, bilo je još gore. Ako je postojao neki miris, onda je i on to znao jer ga je, kako se žega ustalila, Beverly sve rjeđe viđala, djelomice zbog njegove ljetne kuglaške lige, a djelomice zato što je pomagao svom prijatelju Joeu Tammerlyju popravljati automobile... ali ona sumnja da je to dijelom bilo i zbog tog mirisa, onog koji su ispuštali između sebe, premda nijedno ni drugo nisu to željeli ali su svejedno to činili, bespomoćni da to zaustave kao što su oboje bili bespomoćni spriječiti da se znoje u srpnju.

Ponovno se umiješa slika ptica, na stotine i tisuće ptica, kako slijeću na krovove kuća, telefonske žice, televizijske antene.

„I otrovni bršljan „, kaže ona naglas.

„Š-š-što? „ upita Bili.

„Nešto u vezi s otrovnim bršljanom „, kaže ona polako, gledajući ga. „Ali nije to bio bršljan. Samo što je žario kao otrovni bršljan. Mike -“

„Nije važno „, kaže Mike. „Nadoći će. Ispričaj nam ono čega se sjećaš, Bev. „

Sjećam se plavih kratkih hlačica, rekla bi im ona, i toga kako su postajale sve izbjeljenije; i sve zategnutije oko bokova i stražnjice. U jednom sam džepu imala kutiju Lucky Strikea, a praćku Bullseye u drugoj -

„Sjećaš se praćke?“ upita ona Richieja, ali svi kimnu glavama.

„Bili mi ju je dao“, kaže Beverly. „Nisam je htjela, ali to... on...“ Nasmiješi se Billu, pomalo blijedo. „Velikom se Billu nije moglo reći ne, i to je to. Pa sam je tako nosila sa sobom i zbog nje sam tog dana bila sama. Da bih vježbala. Još sam mislila da neću imati petlje poslužiti se njome kad kucne čas. Samo što... poslužila sam se njome već tog dana. Morala sam. Ubila sam jednog od njih... ili barem jedan od oblika u kojima se Ono pojavljuje. Bilo je užasno. Čak mi je i sad teško misliti na to. A jedan drugi njegov dio me dohvatio. Pogledajte.''

Ona podigne ruku i okrene je tako da svi mogu vidjeti naborani ožiljak na najzaobljenijem dijelu njezine nadlaktice. Kao da joj je netko na ruku pritisnuo neki užareni okrugli predmet veličine kubanske cigare. Pomalo je utonuo, i dok ga gleda, Mike Hanlon osjeti jezu. Ovo je jedan od dijelova priče o kojem, kao ni o Eddiejevu nevoljnom razgovoru u četiri oka s Keeneom, vjerojatno nikad ništa nije čuo.

„Imao si pravo u jednom, Richie“, kaže ona. „To da je Bullseye bila ubojita. Bojala sam je se, ali sam je na neki način i voljela.“

Richie se nasmije i lupne je po leđima. „Jebiga, pa znao sam to i tada, ženska glavo.“

„Jesi? Zaista?“

„Aha, zaista“, kaže on. „Bilo je to zbog nečeg u tvojim očima, Bewie.“

„Hoću reći, izgledala je kao igračka, ali je bila prava. Mogao si njome probijati rupe u stvarima.

„A ti si tog dana načinila rupu u nečem „, razmišlja Ben naglas. Ona kimne glavom. „Jesi li Patricka -“

„Ne, Bože moj, ne!“ kaže Beverly. „Već onog drugog... trenutak samo.“ Ona zgnječi cigaretu, otpije gutljaj pića, i ponovno se pribere. Najzad joj to i uspije. Zapravo... baš i ne. Ali osjeća da je to najbliže dokle će večeras dospjeti. „Dakle, vozila sam se na koturaljkama ali sam pala i pošteno se ogrebla. Onda sam odlučila sići u Jalovinu i vježbati gađanje. Najprije sam svratila do klupske kućice da vidim jeste li vi tamo. Nije vas bilo. Samo se osjećao onaj miris dima. Sjećate se koliko je ta rupa još dugo mirisala na dim?“ Svi kimaju glavama, smješkajući se.

„Nikad zapravo nismo istjerali taj miris, zar ne?“ kaže Ben.

„I tako krenem prema smetlištu“, kaže ona. „Jer smo tamo imali... generalne probe, pretpostavljam da biste to tako nazvali, i znala sam da će tamo biti dosta toga što bi se moglo gađati. Možda čak i štakora.“ Ona pošuti. Sad joj je čelo bilo orošeno sitnim kapljicama znoja. „Zapravo sam željela gađati štakore“, kaže ona najzad. „U nešto živo. Ne u galeba - znala sam da ne bih mogla gađati galeba - ali u štakora... htjela sam vidjeti mogu li. Ali mi je drago da sam došla iz pravca Kansas Streeta umjesto Old Capea, zato što kod željezničkog nasipa nije bilo puno zaklona. Oni bi me bili spazili i Bog zna što bi se tad dogodilo.

„Tko bi te v-v-vidio?“

„Oni“, kaže Beverly. „Henry Bowers, Victor Criss, Belch Huggins i Patrick Hockstetter. Oni su bili dolje na smetlištu i -“

Odjednom, zaprepastivši ih sve, ona počne hihotati kao dijete, a obrazi joj se obliju ružinim rumenilom. Hihoće sve dok joj se oči ne ispune suzama.

„Koji ti je bog, Bev?“ kaže Richie. „Daj da se i mi smijemo. „

„Ali to je bio baš dobar vic“, kaže ona. „Bio je to štos, ali mislim da bi me možda ubili da su znali da sam to vidjela.

„Sad se sjećam „, uzvikne Ben, pa se i on počne smijati. „Sjećam se da si nam o tome pričala.“

Luđački hihoćući, Beverly kaže: „Skinuli su hlače i palili prdeže.“ Na trenutak zavlada zaprepašten tajac, a onda svi prasnu u smijeh - taj se zvuk razliježe knjižnicom.

Razmišljajući kako im točno opisati smrt Patricka Hockstettera, prvo na što se usredotočila bilo je to kako je prilaz gradskom odlagalištu otpada iz pravca Kansas Streeta sličio ulasku u neko neobično polje asteroida. Bila je tu izrovana zemljana staza (zapravo, gradska cesta; čak je i imala naziv - Old Lyme Street) koja se pružala od Kansas Streeta do otpada, jedini pravi put do Jalovine - njome su se služili kamioni Gradske čistoće. Beverly je hodala blizu Old Lyme Street, ali ne i po njoj. Postala je opreznija - vjerojatno je tako bilo sa svima - otkad su Eddieju slomili ruku. Posebice kad je bila sama.

Provlačila se kroz gusto šipražje, zaobišavši dio s otrovnim bršljanom i njegovim crvenkastim masnim lišćem. Osjećala je miris dima i truleži, s otpada, čula galebove. Sa svoje lijeve strane, kroz povremene rupe u raslinju, vidjela je Old Lyme Street.

Ostali gledaju u nju, čekaju. Ona zaviri u svoju kutiju cigareta i shvati da je prazna. Bez riječi, Richie joj dobaci jednu svoju.

Ona je pripali, pogleda u njih, pa kaže: „Prilaz otpadu iz pravca Kansas Streeta pomalo je sličio...

2

...KAO DA ZALAZIŠ U NEKO ČUDNO POLJE ASTEROIDA. POLJE OTPATKOIDA.

Isprva nije bilo ničeg osim niskog grmlja koje je raslo iz spužvastog tla pod nogama, a onda biste ugledali svoj prvi otpatkoid: zahrđalu limenku u kojoj je nekad možda bio umak za špagete, ili bocu soda-vode u kojoj sad mile mušice privučene slatko-ljepljivim ostacima sode ili brezova piva. Potom bi odsjaj sunca jarko namignuo na komadiću staniola koji je zapeo u granama. Moglo se tu vidjeli i oprugu za krevet (ili se saplesti o nju, ako ne biste pazili kamo stajete) ili kost koju je neki pas donio, oglodao, ostavio.

Samo odlagalište nije bilo tako loše - zapravo je na neki način bilo zanimljivo, pomisli Beverly. Ono što je bilo gadno (i pomalo jezivo) bio je način na koji se širilo. I stvaralo ovo polje otpatkoida.

Sad mu se približavala; drveće je bilo više, uglavnom jele, a grmlje se prorijedilo. Galebovi su pištali i kričali svojim kreštavim svadljivim glasovima, a zrak bio musav od mirisa paljevine.

Sad je tu, Beverly zdesna, naslonjen ukoso na smreku, zahrđali hladnjak Amana. Beverly ga pogleda, sjetivši se nejasno državnog policajca koji je održao predavanje njezinu razredu kad je pohađala treći. Rekao im je da su stvari poput odbačenih hladnjaka opasne - neko bi se dijete, na primjer, moglo u igri skrivača zavući u nj i unutra se ugušiti. Premda, zašto bi se itko poželio zavući u prljavi stari -

Začuje uzvik, popraćen smijehom, tako blizu da je poskočila. Beverly se veselo nasmiješi. Znači, ipak su tu. Otišli su iz klupske kućice zbog mirisa dima i došli ovamo. Možda kamenjem razbijaju boce, a možda samo prekapaju po smeću.

Ona malo zabrza, zaboravivši na gadnu ogrebotinu koju je maloprije zadobila, nestrpljiva da ih vidi... da vidi njega, crvene kose toliko slične njezinoj, da vidi hoće li joj se nasmiješiti na taj svoj čudno mili, nahereni način. Znala je da je premlada da voli dječaka, premlada za bilo što drugo osim „dječje ljubavi“, ali je svejedno voljela Billa. I ona požuri.

Koturaljke su joj se teško njihale na ramenima, a njegova praćka blago ju je lupkala po lijevom guzu.

Gotovo da je ušetala među njih prije no što je shvatila da to uopće nije njezina družba, već Bowersova.

Izašla je iza paravana grmlja i najstrmiji obronak smetlišta ležao je sedamdesetak metara podalje, svjetlucava lavina smeća koja je polijegala pod oštrim kutom šljunčare. Buldožer Mandyja Fazija nalazio se slijeva. Puno bliže njoj nalazila se džungla odbačenih automobila. Krajem svakog mjeseca zgnječilo bi ih se i oteglilo u Portland u staro željezo, ali ih je sad bilo desetak ili više, i neki su ležali na golim okvirima kotača, neki na boku, a jedan ili dva na krovu poput mrtvih pasa. Bili su složeni u dva reda i Beverly prođe između njih kroz ovu otpadom zakrčenu crkvenu lađu kao neka punkerska nevjesta budućnosti, pitajući se od dosade bi li mogla praćkom probiti prednje staklo automobila. Jedan od džepova njezinih plavih kratkih hlačica izbočio se od kugličnih ležaja koji su joj bili streljivo za vježbanje.

Oni glasovi i smijeh dopirali su iza starih automobila i malo slijeva, s ruba pravog odlagališta otpada. Beverly obiđe oko posljednje olupine, Studebakera kome je nedostajao cijeli prednji dio. Pozdrav joj zamre na usnama. Ruka koju je podigla da mahne nije joj samo ponovno klonula; kao da je usahnula.

Njezina prva usplahireno postiđena misao bila je: Bože moj, zašto su oni svi goli? Tu misao poprati zastrašujuća spoznaja o tome tko su oni. Ona se skameni tamo ispred polovnog Studebakera, sjene prikovane za pete svojih niskih tenisica. U tom jednom trenutku bila je potpuno izložena njihovu pogledu; da je ijedan od njih četvorice podigao pogled iz kruga u kojem su čučali, ne bi je mogao ne vidjeti: djevojčica malo viša od prosjeka, s parom koturaljki prebačenih preko ramena, iz koljena noge duge kao u ždrebice još curi krv, koja je zinula, crvena u licu kao paprika.

Prije no što je šmugnula natrag iza Studebakera, ona shvati da ipak nisu sasvim goli: imaju na sebi košulje, a hlače i gaćice su jednostavno spustili do vrhova cipela, kao da moraju načiniti ka-ka (od šoka, Beverlyn se um automatski vrati na ublaženicu kojoj su je naučili kad je bila mala beba) - samo, tko je ikad čuo da bi četiri dječaka istovremeno činili ka-ka?

Sad kad se ponovno našla izvan njihova vidokruga, prva joj je misao bila da pobjegne - i to brzo. Srce joj je snažno tuklo, mišići otežali od adrenalina. Osvrne se i ugleda ono na što se nije trudila obratiti pozornost u dolasku, kad je pomislila da glasovi koje je bila čula pripadaju njezinim prijateljima.

Red starih automobila njoj slijeva bio je prilično prorijeđen - ni u kojem slučaju nisu bili zbijeni vrata na vrata kao što će biti za tjedan dana kad dođe drobilica da ih pretvori u neravne blokove svjetlucavog metala. Dok je prilazila mjestu na kojem se sad nalazila, bila je izložena njihovim pogledima na nekoliko mjesta; kad bi se sad povukla, ponovno bi bilo tako, samo što bi ovaj put mogla biti i primijećena. Usto je osjetila i određenu postiđenu radoznalost: kojeg to vraga rade?

Ona pažljivo virne iza Studebakera.

Henry i Victor Criss bili su više-manje okrenuti prema njoj. Patrick Hockstetter bio je Henryju slijeva. Belch Huggins bio joj je okrenut leđima. Primijetila je da Belch ima iznimno veliku, iznimno dlakavu stražnjicu, i mjehurići napola histeričnog hihota uzavriju joj u grlu, poput pjene na čaši đumbirova piva. Morala je objema rukama poklopiti usta i ponovno se povući iza Studebakera, teškom mukom obuzdavajući hihot.

Moraš se maknuti odavde, Beverly. Ako te uhvate -

Ona ponovno pogleda između škartiranih automobila i dalje držeći ruke na ustima. Prolaz je bio širok neka tri metra, zasut limenkama, iskričav od mozaika staklenih krhotina, obrastao očerupanim korovom. Kad bi šušnula, oni bi je čuli... naročito ako im popusti uživljenost u tu čudnu aktivnost kojoj su se prepustili. Kad se sjetila kako se samo nonšalantno došetala ovamo, krv joj se sledi. Usto... Kog to vraga rade?

Ona ponovno virne, i ovaj put upije više detalja. U njihovoj se blizini nalazila nebrižno razbacana hrpa knjiga i papira - udžbenici. Znači da su došli s produžne nastave, koju je većina djece nazivala tutlekova škola ili folirantska škola.

A budući da su Henry i Victor bili okrenuti prema njoj, vidjela im je i onu stvar. Bile su to prve one stvari koje je vidjela u životu, osim na fotografijama u zamrljanoj knjižici koju joj je Brenda Arrowsmith pokazala prije godinu dana, a na tim fotografijama baš se i nije moglo puno vidjeti. Bev sad primijeti da su one stvari cjevčice koje im vise između nogu. Henryjeva je bila mala i bezdlaka, ali je Victorova bila prilično velika, a odmah iznad nje nalazio se paperjasti oblak finih crnih dlaka.

Bili ima jedan takav, pomisli ona, i odjednom kao da joj čitavo tijelo u trenutku pocrveni - jara sijevne kroz nju u valu od kojeg osjeti vrtoglavicu, nesvjesticu i gotovo mučninu u želucu. U tom trenutku osjećala se otprilike onako kako se Ben Hanscom osjećao posljednjeg dana škole, kad je pogledao u njezin lančić oko gležnja i primijetio kako je bljesnuo na suncu... ali on nije osjetio i primjesu straha kao ona sad.

Ona ponovno pogleda iza sebe. Sad je staza između automobila prema utočištu Jalovine izgledala puno duža. Bojala se pomaknuti. Kad bi znali da im je vidjela onu stvar, vjerojatno bi je povrijedili. I to ne malo. Učinili bi joj nešto jako ružno.

Belch Huggins iznebuha zaurla i ona poskoči, a Henry vikne: „Jedan metar! Ne seri, Belch! Bio je jedan metar! Zar ne, Vic?“

Vic potvrdi i svi zaurlaju od smijeha poput zloduha.

Beverly pokuša još jednom proviriti iza odbačenog Studebakera. Patrick Hockstetter se okrenuo i pridigao, tako da je dupe gotovo nabio Henryju u lice. U Henryjevoj se ruci nalazio srebrnast, svjetlucav predmet. Nakon što se trenutak malo bolje zagledala u njega, ona raspozna upaljač.

„Mislio sam da si rekao da osjećaš kako ti dolazi“, reče Henry.

„I osjećam“, reče Patrick. „Reći ćuti kad. Spremi se!... Spremi se, dolazi! Spremi... sad!''

Henry kresne upaljačem. U istom se trenutku začuje nesumnjiv prasak prilično dobrog prdca. U tom se zvuku nije mogla prevariti; Beverly ga se naslušala u vlastitoj kući, najčešće subotom navečer, poslije graha s kobasicama. Njezin je otac bio manijak za grah.

Kad je Patrick okinuo, a Henry kresnuo upaljačem, ona ugleda nešto od čega joj se razvale usta. Jarkoplavi mlaz plamena kao da je zagrmio ravno iz Patrickova dupeta. Bewie se učini kao žižak na plinskom štednjaku.

Dječaci zaurlaju onim svojim opakim smijehom i Beverly se povuče iza paravana od automobila, ponovno gušeći luđački hihot. Smijala se, ali ne zato što joj je nešto bilo zabavno. Na neki jako čudan način to jest bilo smiješno, ali se uglavnom smijala zato što je osjećala duboku odvratnost popraćenu užasom. Smijala se zato što nije znala na koji drugi način provariti to što je vidjela. Bilo je to i zato što im je vidjela one stvari, ali to nipošto nije bilo sve, pa čak ni veći dio onog što je osjećala. Ta znala je da dječaci imaju onu stvar, isto kao što je znala da curice imaju drukčiju onu stvar; ovo bi se moglo nazvati vizualnom potvrdom. Ali ostalo što su činili bilo joj je toliko čudno, toliko smiješno, a opet istodobno toliko smrtonosno primitivno, da se zatekla kako se, usprkos napadu smijeha, očajnički pokušava obuzdati.

Prestani, pomislila je, kao da je to odgovor, prestani, čut će te, zato prestani, Bewie!

Ali je to bilo nemoguće. Najviše što je mogla učiniti bilo je da se smije ne služeći se glasnicama, tako da su iz nje izlazili zvukovi u obliku gotovo nečujnog pućkanja. Ruke su joj bile zalijepljene preko usta, obrazi crveni poput rumene jabuke, a oči plivale u suzama.

„U kurac, to boli!“ zaurla Victor.

„Četri metra!“ drekne Henry. „Kunem se Bogom, Vic, četri metra! Majke mi!“

„Neka je četri metra, spalio si mi dupe, pizda ti materina!“ tulio je Victor i začuje se još gromoglasnog smijeha; i dalje pokušavajući nijemo hihotati iza automobilskog paravana, Beverly pomisli na film koji je vidjela na televiziji. U njemu je glumio John Hali. Radilo se o nekom prašumskom plemenu koje je imalo tajni obred, a ako bi ga netko kojim slučajem vidio, žrtvovali bi ga njihovu bogu, nekakvom velikom kamenom kumiru. Ovo nije zaustavilo njezino smijuljenje, već ga začinilo pomamom. Sve je više sličilo na nijemu vrisku. Trbuh ju je bolio. Suze su joj se slijevale niz lice.

3

HENRY, VICTOR, BELCH I PATRICK HOCKSTETTER TOG SU VRUĆEG SRPANJSKOG poslijepodneva završili na smetlištu potpaljujući si prdce zbog Rene Davenport.

Henry je znao kakve su posljedice konzumiranja velikih količina pečenog graha. Ta je posljedica bila možda najbolje izražena u pjesmici koju je naučio sjedeći na očevu koljenu dok je još nosio kratke hlačice:

Grah, grah, glazbeno voće!

Što ga jedeš više, guza gromkije note pjevat hoće!

Što je glazba jača, osjećaš se bolje,

Pa za novo jelo imaš više volje!

Rena Davenport i njegov otac očijukali su gotovo osam godina. Imala je četrdeset godina, bila debela i najčešće prljava. Henry je pretpostavljao da se Rena i njegov otac povremeno poševe, premda nije mogao zamisliti da bi itko navalio svoje tijelo na tijelo Rene Davenport.

Renin grah bio je njezin ponos. Subotom navečer bi ga namočila, a onda ga cijelu nedjelju pekla na tihoj vatri. Henry nije imao ništa protiv graha - nešto što se moglo strpati u usta i žvakati - ali poslije osam godina sve izgubi svoju draž.

A Rena se nije zadovoljavala time da ispeče malo graha; ispekla bi ga kao za veleprodaju. Kad bi se pojavila u nedjelju navečer u svom starom De Sotu (gola gumena lutkica visjela je na retrovizoru i izgledala kao najmlađa žrtva linčovanja na svijetu), grah za Bowerse najčešće se pušio na sjedištu pokraj nje u pedesetlitrenoj čeličnoj kanti.

Te bi večeri njih troje jeli grah (Rena bi cijelo vrijeme hvalila svoje kuhanje na sva usta, ludi Butch Bowers bi roktao i umakao kruh u umak od graha ili bi joj naprosto rekao da bude kuš ako je radio prenosio bejzbolsku utakmicu, a Henry je samo jeo, zurio kroz prozor i bavio se svojim mislima - za takvim jednim tanjurom graha u nedjelju navečer smislio je kako bi mogao otrovati psa Mikea Hanlona, Gospodina Chipsa), a Butch bi sljedeće večeri podgrijao tu golemu količinu graha.

Utorkom i srijedom Henry bi u školu odnio plastičnu posudu punu graha. U četvrtak ili petak, ni Henry ni njegov otac više ga ne bi mogli jesti. Njihove dvije spavaće sobe zaudarale bi na ustajale prdce bez obzira na otvorene prozore. Butch bi uzeo ostatak graha i pomiješao ga s ostalim napojem, pa njime nahranio Bipa i Bopa, dvije svinje Bowersovih. Rena će se ionako najvjerojatnije pojaviti iduće nedjelje s novom kantom vrućeg graha i ciklus će ponovno započeti.

Tog se jutra Henry isprsio golemom količinom preostalog graha i njih četvorica sve su to pojeli u podne, dok su sjedili na igralištu u hladu velikog brijesta. Pojeli su ga toliko da samo što se nisu raspuknuli.

Patrick je bio taj koji je predložio da odu do smetlišta, gdje će biti prilično tiho usred poslijepodneva ljetnog radnog dana. Dok su stigli, grah je sasvim lijepo obavio svoje.

4

MALO-POMALO, BEVERLY SE SABERE. ZNALA JE DA MORA OTIĆI; RISKIRATI UZMAK bilo je svakako manje opasno nego se zadržavati ovdje. Bili su zaokupljeni onim što su radili, a čak i kad bi došlo do najgoreg, imala je fora (a negdje u malom mozgu zaključila je i da bi ih, ako vrag dođe po svoje, nekoliko hitaca iz praćke moglo obeshrabriti).

Upravo se spremala odšuljati natrag, kad Victor reče: „Moram ići, Henry. Tata hoće da mu pomognem danas popodne brati kukuruz.“

„Jebiga“, reče Henry. „Preživjet će on.“

„Ne, ljut je na mene. Zbog onog što se dogodilo neki dan.“

„Nek ide u kurac ako ne može podnijeti šalu.“

Beverly sad podrobnije osluhne, misleći da je u pitanju gužva koja je završila Eddiejevom slomljenom rukom.

„Ne, moram ići.“

„Mislim da ga boli dupe“, reče Patrick.

„Pripazi što govoriš, budalo jebena“, reče Victor. „Da ne bi morao skupljati zube u šaku.“

„I ja moram otići“, reče Belch.

„I tvoj tata hoće da bereš kukuruz?“ upita Henry ljutito. Ovo je jedino u Henryjevoj glavi moglo proći pod vic; Belchov je otac bio mrtav.

„Ne. Ali raznosim novine, Weekly Shopper. Moram to obaviti još večeras.“

„Kakvo ti je to sranje s Weekly Shopperom?“ upita Henry. Zvučao je iznervirano koliko i ljutito.

„To je posao“, reče Belch s izvještačenim strpljenjem. „Zarađujem.“

Henry ispusti uzvik gađenja, a Beverly riskira da ponovno virne iza automobila. Victor i Belch stajali su i zakopčavali remen. Henry i Patrick su još čučali spuštenih hlača. Upaljač je svjetlucao u Henryjevoj ruci.

„Ti se nećeš kukavički povući, ha?“ upita Henry Patricka.

„A-a“, reče Patrick.

„Ti ne moraš brati kukuruz ili obavljati neki pederski posao?“

„A-a“, ponovi Patrick.

„Pa,“ reče Belch nesigurno, „vidimo se, Henry.“

„Naravno“, reče Henry i pljune blizu Belchove nezgrapne teške cipele.

Vic i Belch zajedno krenu prema dva reda automobilskih olupina... prema Studebakera iza kojeg je čučala Beverly. Ona se isprva samo skutri, skamenjena od straha poput zeca. A onda se provuče oko lijeve strane Studebakera i natraške ugura u procijep između njega i razbijenog Forda bez vrata, sljedećeg u nizu. Na trenutak zastane, gledajući lijevo-desno, slušajući ih kako se približavaju. Oklijevala je, usta suhih kao pamuk, a leđa su je svrbjela od znoja; jednim dijelom mozga tupo se pitala kako bi izgledala u gipsu poput Eddiejeva, s potpisima Gubitnika na njemu. A onda se baci u Ford na suvozačku stranu. Sklupčala se na prljavoj podnoj prostirci i skutrila se najviše što je mogla.

U Fordovoj je olupini bilo vruće do usijanja i toliko zaudaralo na prašnjava, trula tapecirana sjedala i stare štakorske brabonjke da se morala mukotrpno boriti da ne kihne ili ne zakašlje. Čula je kako Belch i Victor prolaze blizu nje, razgovaraju tihim glasovima. A onda ih više nije bilo. Beverly kihne triput, brzo i tiho, u ruke.

Vjerojatno sad može otići, bude li pazila. Najbolji način da to učini bio bi da se prebaci na vozačku stranu Forda i odšulja natrag u prolaz, a onda se izgubi. Smatrala je da to može izvesti, ali šok od toga što umalo nije bila otkrivena lišio ju je hrabrosti, barem zasad. Osjećala se sigurnije ovdje, u Fordu. A sad kad su Victor i Belch otišli, možda će i ostala dvojica uskoro otići. Onda bi se mogla vratiti u klupsku kućicu. Izgubila je svako zanimanje za gađanje meta.

Osim toga, morala je piškiti.

Hajde, pomislila je. Hajde, požurite i idite, požurite i idite, MOOO-lim vas!

Trenutak potom začuje Patricka koji je zaurlao od smijeha pomiješanog s bolom.

„Dva metra!“ drekne Henry. „Jebote, kao bacač plamena! Kunem se Bogom!“

Potom neko vrijeme zavlada tišina. Znoj joj je curio niz leđa. Sunce je tuklo kroz napuklo prednje staklo Forda u njezin zatiljak. Osjećala je težinu u mjehuru.

Henry se prodere tako glasno da Beverly, koja je bila na rubu da zadrijema usprkos neudobnosti, gotovo uzvikne.

„Prokletstvo Hockstetter! Spalio si mi guzicu! Što radiš s tim upaljačem?“

„Tri metra“, zahihoće Patrick (sam taj zvuk izazove u Beverly osjećaj hladnoće i gađenja, kao da je ugledala kako joj je crv izmigoljio iz salate). „Ako nije tri metra, nije nijedan, Henry. Žarkoplavo. Ako nije tri metra, nije nijedan. Kunem se Bogom!“

„Daj mi to“, zarokće Henry. Hajde, hajde, tupamarosi, idite, odlazite!

Kad je Patrick ponovno progovorio, glas mu je bio tako tih da ga je Beverly jedva čula. Da je tog vrućeg poslijepodneva bilo i najmanjeg daška vjetra, ne bi ga ni čula.

„Da ti nešto pokažem“, reče Patrick.

''Što?“ upita Henry. Tad ponovno zavlada tišina.

Ne želim gledati, ne želim vidjeti što sad rade, a osim toga, mogli bi me vidjeti, zapravo vjerojatno i hoće, jer si za danas potrošila svu sreću, curo. Zato ostani tu gdje jesi. Bez virenja...

Ali njezina radoznalost nadvlada zdrav razum. Bilo je nečeg neobičnog u toj tišini, nečeg pomalo zastrašujućeg. Ona podigne glavu centimetar po centimetar i virne kroz napuklo i zamućeno prednje staklo Forda. Nije trebala brinuti da će je spaziti: oba su dječaka bila usredotočena na ono što je Patrick radio. Nije shvaćala što to vidi, ali je znala da je ogavno... premda ionako ništa drugo i nije očekivala od Patricka, koji je bio tako uvrnut.

Jednu je ruku držao između Henryjevih bedara, a jednu između svojih. Jednom je rukom nježno stiskao Henryjevu onu stvar; drugom je rukom trljao svoju. Samo što je nije baš trljao - više ju je nekako... gnječio, natezao, puštao da ponovno padne.

Što on to radi? pitala se Beverly, osupnuta.

Nije znala, ne pouzdano, ali ju je to plašilo. Činilo joj se da se tako nije uplašila još odonda kad je odvod u kupaonici izbljuvao krv i sve poprskao. Neki njezin duboki dio zavapi da bi oni, kad bi otkrili da je sve ovo vidjela, mogli učiniti nešto više nego je pretući; mogli bi je zapravo ubiti. A opet, nije mogla odvratiti pogled.

Vidjela je kako se Patricku ona stvar izduljila, ali ne jako; i dalje mu je visjela između nogu kao zmija bez kralježnice. No Henryjeva je zapanjujuće porasla. Stajala je uspravno, ukočena i tvrda, gotovo mu bockajući pupak. Patrickova je ruka išla gore-dolje, gore-dolje, ponekad bi zastala da stisne, a kadšto da zagolica tu čudnu, tešku kesicu ispod Henryjeve one stvari.

To su mu jaja, pomisli Beverly. Zar dječaci moraju s tim stalno hodati po svijetu? Bože, ja bih poludjela! Jedan drugi dio njezina uma šapne: Bili to ima. Sam od sebe, njezin mozak zamisli kako ih ona drži, obavija svojom rukom, opipava im kakvoću... i ona je vrućina ponovno prožme i izazove silovitu rumen.

Henry je zurio u Patrickovu ruku kao hipnotiziran. Njegov je upaljač ležao na zasipu od kamenja pokraj njega i bacao odsjaje vrućeg poslijepodnevnog sunca.

„Hoćeš da ga stavim u usta?“ upita Patrick. Njegove velike, džigeričaste usne nasmiješe se zadovoljno.

„Ha?“ upita Henry, kao da se naglo prenuo iz dubokog sna.

„Stavit ću ga u usta ako želiš. Ne smeta m - „

Henryjeva ruka sune, polustisnuta, ne sasvim šaka. Patrick se opruži po zemlji. Glava mu muklo tresne na šljunak. Beverly se ponovno sagne, a srce joj tresne u pete. Stisnutim je zubima pokušala prigušiti jedva čujan cvileći jauk. Nakon što je oborio Patricka, Henry se okrenuo, i na trenutak, trenutak prije no što se ona ponovno sklupčala u svoju skvrčenu lopticu na suvozačkoj strani kutije s mjenjačem, učini joj se kao da su se njezin i Henryjev pogled sreli.

Molim te, Bože, sunce mu je bilo u očima, molila se ona. Molim te, Bože, žao mi je što sam virila.

Tad nastane bolna stanka. Bijela joj se bluza od znoja zalijepila za tijelo. Na preplanulim su joj se rukama ljeskale kapi znoja nalik na biserno sjeme. U mjehuru joj je bolno kuckalo.

Osjećala je da će se vrlo brzo upiškiti. Čekala je da se Henryjevo luđački jarosno lice pojavi na otvoru gdje su nekad na Fordu bila suvozačka vrata, uvjerena da će se to dogoditi - kako je moguće da je ne bi vidio? Izvući će je van i premlatiti. On će -

Nova i još strašnija pomisao padne joj na pamet i ona se ponovno morala upustiti u bolnu, grčevitu borbu da se ne upiški. Što ako joj učini nešto svojom onom stvari? Što ako mu dođe da je stavi negdje u nju? Znala je gdje bi joj trebalo biti mjesto, i te kako; kao da joj je ta spoznaja već gotova iznenada uskočila u misli. Pomislila je da će, pokuša li joj Henry staviti svoju onu stvar u nju, poludjeti.

Molim te ne, molim te, Bože, ne daj da me vidio, molim te, važi?

Tad Henry progovori, a na njezin sve veći užas, glas mu je dopirao iz puno veće blizine. „Ne palim se ja na te pederske fore.“

Iz veće daljine, Patrickov glas: „Svidjelo ti se.“

„Nije mi se svidjelo!“ vikne Henry. „A ako nekome kažeš da jest, ubit ću te, jebeni pederčiću! „

„Digao ti se“, reče Patrick. Zvučao je kao da se smješka. Koliko god da se bojala Henryja Bowersa, Patrickov smiješak Beverly ne bi nimalo začudio. Patrick je bio lud, možda luđi od Henryja, a tako ludi ljudi ničeg se ne boje. „Vidio sam.“

Koraci zaškripe po šljunku - sve bliži. Beverly podigne pogled, iskolači oči. Kroz staro prednje staklo Forda sad je vidjela Henryjev zatiljak. Gledao je prema Patricku, ali kad bi se okrenuo -

„Ako ikome budeš rekao, reći ću da pušiš kurac“, reče Henry. „A onda ću te ubiti.“

„Ne bojim se ja tebe, Henry“, reče Patrick i zahihoće. „Ali možda neću reći ako mi daš dolar.“

Henry se nemirno premještao s noge na nogu. Malo se okrenuo; Beverly mu je sad vidjela i malo profila a ne samo zatiljak.

Molim te, Bože, molim te, Bože, molila je nesuvislo, a ono kuckanje u mjehuru joj se pojača.

„Budeš li pričao,“ reče Henry tihim i promišljenim glasom, „ja ću ispričati što radiš s mačkama. A i s psima. Ispričat ću im za tvoj hladnjak. Znaš što će se dogoditi, Hockstettera? Doći će po tebe i strpati te u prvoklasnu žutu kuću, jebote.“

Muk s Patrickove strane.

Henry lupne prstima po haubi Forda u kojem se skrivala Beverly. „Čuješ li me?“

„Čujem.“ Patrick je sad zvučao zlovoljno. Zlovoljno i pomalo uplašeno. On prasne: „Svidjelo ti se! Digao ti se! Nikad nisam vidio da bi se nekome tako digao!“

„Aha, kladim se da si ih se nagledao, jebeni homiću pederski. Sjeti se samo što sam ti rekao za hladnjak. Tvoj hladnjak. A ako te ponovno ugledam u svojoj blizini, razbit ću ti glavu.“ Ponovno muk s Patrickove strane.

Henry krene. Beverly okrene glavu i ugleda ga kako prolazi pokraj vozačke strane Forda.

Da je malčice pogledao ulijevo, spazio bi je. Ali nije. Trenutak potom začuje ga kako hoda putem kojim su već otišli Victor i Belch. Sad je ostao samo Patrick.

Beverly pričeka, ali se ništa ne dogodi. Prođe dugih pet minuta. Njezina nužda sad je bila očajnička. Mogla bi izdržati još dvije-tri minute, ali ne više. A osjećala je nelagodu zato što nije pouzdano znala gdje je Patrick.

Ona ponovno proviri kroz prednje staklo i ugleda ga kako još tamo sjedi. Henry je zaboravio upaljač. Patrick je spremio školske knjige u platnenu vrećicu i prebacio je oko vrata kao raznosač novina, ali hlače i gaćice još su mu bile spuštene oko gležnjeva. Igrao se upaljačem. Zavrtio bi kremen, proizveo plamen gotovo nevidljiv na dnevnoj svjetlosti, naglim trzajem spustio poklopac upaljača, a onda počeo iznova. Izgledao je hipnotizirano. Krvava linija pružala mu se od kuta usta do brade, a gornja usna mu je otjecala na desnoj strani. On to kao da nije primjećivao i Beverly ponovno osjeti onu migoljeću odvratnost. Patrick je bio lud, bez sumnje; nikad u životu nije toliko željela pobjeći od nekog.

Krećući se jako oprezno, ona otpuže natraške preko Fordova kućišta mjenjača i provuče se ispod upravljača. Spusti stopala na pod i povuče se prema stražnjem dijelu Forda. A tad brzo otrči putem kojim je došla. Kada je zašla među borove iza škartiranih automobila, pogleda preko ramena. Tamo nije bilo nikog. Odlagalište otpada drijemalo je na suncu. Ona osjeti kako kolutovi napetosti oko njezinih grudi i trbuha popuštaju s olakšanjem i ostaje samo potreba za mokrenjem, tako velika da joj je od nje sad muka.

Ona požuri malo niza stazu a onda naglo skrene udesno. Otkopčala je hlačice prije no što se grmlje ponovno sklopilo za njom. Brzo pogleda oko sebe da provjeri ima li u blizini otrovnog bršljana; onda čučne, držeći se za žilavu granu grma radi ravnoteže.

Ponovno je navlačila hlačice kad začuje kako se približavaju koraci iz smjera odlagališta. Sve što je vidjela kroz grmlje bili su odsjaji plavog traper platna i izblijedjele karirane tkanine školske košulje. Bio je to Patrick. Ona se sagne, čekajući da on ode prema Kansas Streetu. S više je optimizma gledala na svoj položaj. Njezin je zaklon bio dobar, više joj se nije piškilo, a Patrick je bio negdje u svom ćaknutom svijetu. Kad ode, krenut će putem kojim je došla prema klupskoj kućici.

Ali Patrick nije prošao pokraj nje. Zaustavi se na stazi gotovo točno nasuprot njoj i zagleda u onaj zahrđali hladnjak Amana.

Beverly je mogla iz grmlja promatrati Patricka duž prirodne linije nišana a da se ne izloži opasnosti da bude primijećena. Sad, nakon što je olakšala mjehur, shvati da je ponovno radoznala - a ako je Patrick kojim čudom spazi, bila je uvjerena da je brža od njega. On nije debeo kao Ben, ali je svejedno bucmast. No ona ipak izvadi praćku iz stražnjeg džepa i stavi šest čeličnih kuglica u prednji džep svoje stare bluze. Lud ili ne, pogodak u koljeno mogao bi jako brzo obeshrabriti takve kao što je Patrick Hockstetter.

Sad se dobro sjećala hladnjaka. Na otpadu je bilo puno odbačenih hladnjaka, ali joj padne na pamet da je ovaj bio jedini koji Mandy Fazio nije razoružao, kliještima mu otkinuo mehanizam brave, ili jednostavno skinuo vrata.

Patrick počne pjevušiti i klatiti se naprijed-natrag ispred zahrđalog starog hladnjaka i Beverly osjeti kako je prožima nova jeza. Nalikovao je na nekog tipa iz filma strave i užasa koji pokušava dozvati leš iz grobnice. Što je to naumio?

Ali da je to znala, ili da je znala što će se dogoditi kad Patrick završi sa svojim privatnim obredom i otvori zahrđala vrata mrtvog hladnjaka Amana, pobjegla bi glavom bez obzira.

5

NITKO - ČAK NI MIKE HANLON - NIJE IMAO POJMA KOLIKO JE PATRICK Hockstetter bio lud.

Imao je dvanaest godina i bio sin trgovačkog putnika koji je prodavao boje. Majka mu je bila okorjela katolkinja koja će umrijeti od raka dojke 1962., četiri godine nakon što je Patricka proždrlo crno biće koje postoji u Derryju i ispod njega.

Premda je rezultat njegovih testova inteligencije bio u granicama normale (iako nizak), Patrick je već ponavljao dva razreda, prvi i treći. Ove je godine išao na dopunsku nastavu da ne bi morao ponavljati i peti. Njegovi su ga učitelji smatrali bezvoljnim učenikom (tako je napisalo nekoliko njih na šest golih crta u učeničkoj knjižici osnovne škole rezerviranih za NASTAVNIČKE KOMENTARE), i usto prilično incidentnim (to nitko nije napisao - njihove su slutnje bile odveć neodređene, previše difuzne, da bi se izrazile u šezdeset redaka, a kamoli u šest). Da se rodio deset godina kasnije, pedagog bi ga možda uputio dječjem psihologu koji bi (a možda i ne bi - Patrick je bio puno inteligentniji no što su pokazivali njegovi osrednji rezultati na testovima inteligencije) pojmio zastrašujuće dubine iza tog mlohavog i blijedog okruglog lica.

On je bio sociopat, a možda je, tog vrućeg srpnja 1958., već bio i potpuni psihopat. Nije se mogao sjetiti vremena kad je vjerovao da su ostali ljudi - zapravo, bilo koje živo biće - „stvarni“. Vjerovao je za sebe da je zbiljsko stvorenje, vjerojatno jedino u svemiru, ali nije bio uvjeren da ga to postojanje čini „stvarnim“. Nije imao osjećaja tuđeg bola, kao ni pravog osjećaja vlastitog bola (njegova ravnodušnost na odlagalištu otpada glede Henryjeva udarca u usta bila je dobar primjer). Ali dok je stvarnost smatrao potpuno besmislenom koncepcijom, jako je dobro shvaćao pojam „pravila“.

I dok su ga sve nastavnice smatrale čudakom (i gospođa Douglas, njegova nastavnica u petom razredu, i gospođa Weems, kod koje je Patrick bio u trećem razredu, znale su za pernicu punu muha, pa premda nijedna nije sasvim zanemarila implikacije, obje su imale između dvadeset i dvadeset osam učenika, a svaki je imao neki svoj problem), nijedna nije s njim imala ozbiljnijih disciplinskih problema. Znao bi predati potpuno prazan test - ili prazan osim velikog, kitnjastog upitnika - a gospoda Douglas je otkrila da ga je najbolje držati što dalje od djevojčica zbog njegovih talijanskih ruku i ruskih prstiju, no bio je miran, tako miran da je ponekad nalikovao na gromadu gline grubo oblikovane u dječaka.

Bilo je lako ne obraćati pozornost na Patricka, koji bi razred pao šaptom, kad si se morao baktati s dječacima poput Henryja Bowersa i Victora Crissa, koji su bili aktivno neposlušni i bezobrazni, dječacima koji su drugima krali novac za užinu ili jedva čekali priliku da nagrde školsku imovinu, ili s djevojčicama poput neprimjereno nazvane Elizabeth Taylor, koja je imala epilepsiju, i čije su malobrojne moždane stanice tek povremeno radile i koju je trebalo odvraćati od toga da na igralištu zadiže haljinu i pokazuje svoje nove gaćice.

Drugim riječima, Osnovna škola grada Derryja bila je tipičan odgojno-obrazovni karnevalski metež, cirkus s toliko puno arena da bi i Pennywise prošao nezapaženo. U svakom slučaju, nijedna od Patrickovih nastavnica (kao uostalom ni njegovi roditelji) nije posumnjala da je Patrick, kad mu je bilo pet godina, ubio svog bracu Averyja.

Patricku se nije svidjelo kad je njegova majka donijela Averyja kući iz rodilišta. Nije ga bilo briga (barem je tako isprva sebi govorio) hoće li njegovi roditelji imati dvoje, petero, ili pedesetero djece, sve dok to dijete ili djeca ne promijene njegov životni raspored. Ali se ispostavilo da je Ayery upravo to učinio. Jelo je kasnilo. Beba je plakala noću i budila ga.

Činilo se da su njegovi roditelji stalno nagnuti nad dječji krevetić, a kad bi pokušao privući njihovu pozornost, često mu to ne bi uspjelo. Kao malokad u životu, Patrick se uplašio. Pala mu je na pamet sljedeća misao: ako su njegovi roditelji donijeli i njega, Patricka, kući iz rodilišta, i ako je on zaista „stvaran“, onda bi i Avery mogao biti „stvaran“. Moglo bi se čak dogoditi da se roditelji odluče otarasiti Patricka kad Avery poraste toliko da ocu može donijeti primjerak derryjevskog Newsa s praga kuće a majci dodavati zdjelice kad mijesi kruh. Nije se on bojao da Averyja vole više od njega (premda je Patricku bilo očito da je to zaista tako, i u tome je njegova procjena vjerojatno bila ispravna). Nije mu bilo po volji (1) što su se nakon Averyjeva dolaska pravila kršila ili mijenjala, (2) mogućnost da je Avery stvaran i (3) mogućnost da zbog Averyja njega izbace iz kuće.

Patrick je ušao u Averyjevu sobu jednog poslijepodneva oko pola tri, nakon što ga je školski autobus dovezao iz vrtića. Bio je siječanj. Vani je počelo sniježiti. Jak vjetar hujao je parkom McCarron i čegrtao zaleđenim drvenim kapcima na katu. Majka mu je drijemala u svojoj spavaćoj sobi; Avery je cijelu prošlu noć cendrao. Otac mu je bio na poslu. Avery je spavao na trbuhu, glave okrenute u stranu.

Patrick, bezizražajna okrugla lica, okrene Averyjevu glavu tako da mu je lice bilo pritisnuto u jastuk. Avery šmrkne i ponovno okrene glavu u stranu. Patrick je to primijetio pa je stajao razmišljajući o tome dok mu se snijeg topio sa žutih čizama i stvarao lokvu na podu.

Prođe možda pet minuta (brzo razmišljanje nije bilo Patrickova specijalnost), i on ponovno okrene Averyjevu glavu u jastuk i zadrži je tamo na trenutak. Avery se promigolji pod njegovom rukom, otimajući se. Ali se otimao nejako. Patrick ga pusti. Avery ponovno okrene glavu u stranu, jednom plačljivo frkne kroz nos, a onda nastavi spavati. Vjetar se nadimao, čegrtao prozorima. Patrick pričeka da vidi je li onaj jedan tihi jecaj probudio majku. Nije.

Sad je bio preplavljen velikim uzbuđenjem. Svijet kao da mu je prvi put stajao jasno ocrtan pred očima. Njegova emocionalna sprema bila je prilično manjkava, i u tih nekoliko trenutaka osjećao se kao daltonist nakon injekcije koja bi mu omogućila da nakratko razlikuje boje... ili kao što se osjeća narkić koji se upravo nafiksao i koji osjeća kako mu udar droge lansira mozak u orbitu. Ovo je bilo nešto novo. Nije imao pojma da to postoji.

Jako nježno, on ponovno okrene Averyjevo lice u jastuk. Ovaj put, kad se Avery počeo migoljiti, Patrick ga nije puštao. Još čvršće pritisne bebino lice u jastuk. Beba je sad ispuštala uporne prigušene jecaje i Patrick je znao da je budna. Nejasno mu se činilo da bi ga Avery mogao tužiti majci ako prestane. Pritisne. Beba se otimala. Patrick pritisne. Beba prdne. Njezino batrganje oslabi. Patrick ju je i dalje držao. Naposljetku se beba sasvim smiri. Patrick ju je držao još pet minuta, osjetivši kako mu ono uzbuđenje doseže vrhunac, a onda jenjava: injekcija je polako prestala djelovati, a svijet je ponovno posivio, droga se razblažila u uobičajenu potištenost.

Patrick siđe u prizemlje, uzme tanjur keksa i natoči si čašu mlijeka. Njegova majka siđe nakon pola sata i reče da ga nije čula kad je došao, toliko je bila umorna (više nikad nećeš biti umorna, mama, pomisli Patrick, ne brini, sredio sam to).

Ona sjedne s njim za stol, pojede mu jedan keks, i upita kako je bilo u vrtiću. Patrick reče da je bilo dobro i pokaže joj svoj crtež kuće i stabla. Njegov je papir bio prekriven petljama besmislenih crtarija načinjenih crnom i smeđom masnom bojicom. Njegova majka reče da je to jako lijepo. Patrick je svakog dana donosio kući iste petlje škrabotina načinjenih crnom i smeđom masnom bojicom. Kadšto bi rekao da je to puran, kadšto božićno drvce, ponekad dječak. Majka bi mu uvijek rekla da je to jako lijepo... premda bi se povremeno, negdje tako duboko u duši da je jedva znala da to mjesto postoji, zabrinula. Bilo je nečeg uznemiravajućeg u mračnoj istovjetnosti tih velikih naškrabanih petlji crne i smeđe masne boje.

Otkrila je Averyjevu smrt tek oko pet sati; dotad je pretpostavljala da Avery neuobičajeno dugo spava. Tad je Patrick već gledao Crusader Rabbit na njihovu dvadesetcentimetarskom televizoru, a nastavio je gledati televiziju i tijekom strke koja je uslijedila. Prikazivali su Whirlybirds kad je došla njihova susjeda, gospođa Henley (njegova je majka vrištala i držala djetetov leš na otvorenim vratima kuhinje, vjerujući na neki bezumni način da bi ga svjež zrak mogao oživiti; Patricku je postalo hladno, pa je uzeo pulover iz ormara u prizemlju).

Kad je gospodin Hockstetter stigao kući s posla, na programu je bila Highway Patrol, najdraži serijal Bena Hanscoma. Kad je stigao liječnik, taman je počinjao Science Fiction Theater, s vašim domaćinom Trumanom Bradleyjem. „Tko zna kakvih sve čudnih stvari ima u svemiru?“ nagađao je Truman Bradley dok je Patrickova majka vrištala i batrgala se u suprugovu naručju u kuhinji. Liječnik je primijetio Patrickovu duboku smirenost i to kako nezainteresirano zuri, i pretpostavio da je dječak u šoku. Želio je da Patrick uzme tabletu.

Patrick nije imao ništa protiv.

Dijagnoza je bila sindrom iznenadne smrti u kolijevci. Da se to dogodilo poslije nekoliko godina možda bi netko postavio pitanja u vezi s tim kobnim događajem zbog odstupanja od uobičajenih simptoma takve smrti. No u vrijeme kad se to dogodilo, smrt je jednostavno bila upisana, a dijete sahranjeno. Patrick je bio zadovoljan da su, kad se situacija smirila, obroci ponovno počeli stizati na vrijeme.

U bezumlju tog poslijepodneva i večeri - ljudi su lupajući vratima ulazili u kuću i izlazili iz nje, crvena svjetla bolničkog vozila treperila na zidovima, gospođa Hockstetter vrištala i neutješno zapomagala - jedino je Patrickov otac okrznuo istinu.

Tupo je stajao pokraj Averyjeva praznog krevetića dvadesetak minuta nakon što je tijelo uklonjeno, nepomičan, ne mogavši povjerovati da se nešto od svega ovog dogodilo. Spusti pogled i ugleda par tragova na drvenom podu, od snijega koji se otopio s Patrickovih žutih gumenih čizama. Pogleda u njih i na trenutak mu se stravična misao rodi u glavi poput otrovnog plina iz dubokog rudarskog okna. Ruka mu se polako podigne prema ustima a oči rašire. U glavi mu se počne oblikovati slika. Prije no što se uspjela razbistriti, on izađe iz sobe, zalupivši vrata za sobom tako snažno da se vrh dovratka otkrhnuo. Patricka nikad ništa nije upitao.

Patrick nikad više nije učinio nešto takvo, iako možda i bi da se ukazala prilika. Nije osjećao nikakvu krivnju, nije sanjao strašne snove. No kako je vrijeme prolazilo, postao je svjesniji toga što bi mu se bilo dogodilo da su ga uhvatili. Postoje pravila. Dogode ti se neugodne stvari ako ih ne poštuješ... ili ako te uhvate da ih kršiš. Mogu te zatvoriti ili strpati na električnu stolicu.

Ali onaj upamćeni osjećaj uzbuđenja - onaj osjećaj boje i ushita - bio je previše moćan i previše divan da bi ga se sasvim odrekao. Patrick je ubijao muhe. Najprije ih je samo gnječio majčinom plastičnom mrežastom lopaticom; poslije je otkrio da ih jednako djelotvorno može ubiti plastičnim ravnalom. A otkrio je i radosti muholovke. Duga, ljepljiva traka mogla se kupiti za dva centa u marketu u Costello Avenue i Patrick bi ponekad stajao po dva sata u garaži, gledajući kako muhe slijeću na nju, a onda se batrgaju da se oslobode; razjapio bi usta, njegove zamućene oči rasvijetlile bi se od tog rijetkog uzbuđenja, dok bi mu znoj curio niz okruglo lice i zdepasto tijelo.

Patrick je ubijao kukce, ali ako je bilo moguće, najprije bi ih žive uhvatio. Katkad bi ukrao dugu iglu iz majčina jastučića za igle, nabo na nju kukca, sjedio prekriženih nogu u vrtu i gledao ga kako ugiba. U tim bi trenucima na licu imao izraz dječaka koji čita jako zanimljivo štivo. Jednom je našao zgaženu mačku koja je ugibala u slivniku Lower Main Streeta i sjedio i gledao je sve dok ga jedna starica nije vidjela kako nogom nagurava zgnječeno, mjaukavo stvorenje. Tresnula ga je metlom kojom je mela svoj dio pločnika. Idi kući! izderala se na njega. Što ti je, jesi lud? Patrick je otišao kući. Nije se ljutio na staricu. Uhvaćen je kako krši pravila, to je sve.

A onda, prošle godine (u tom trenutku Mike Hanlon ili bilo tko od njih ne bi se iznenadio kad bi doznao da je to, zapravo, bilo istog onog dana kad je ubijen George Denbrough), Patrick je našao zahrđali hladnjak Amana - jedan od krupnijih otpatkoida u pojasu koji je okruživao odlagalište otpada.

Kao i Bev, i on je čuo upozorenja o takvim napuštenim kućnim aparatima, o tome kako se svake godine tko zna koliko milijuna djece uguši u njima. Patrick je stajao i dugo gledao u hladnjak, lijeno igrajući „džepni biljar“. Ono se uzbuđenje vratilo, jače no ikad, osim kad je bio sredio Averyja. Uzbuđenje se vratilo zato što se u hladnim no izmaglicom obavijenim pustopoljinama onoga što se nazivalo umom Patricka Hockstettera, iznjedrila ideja.

Tjedan dana potom, Luceovima, koji su živjeli tri kuće dalje od Hockstetterovih, nestane mačak Bobby. Djeca Luceovih, koja se nisu sjećala vremena kad Bobby nije bio s njima, provela su sate pročešljavajući cijeli kvart. Čak su skupili novac i dali oglas u derryjevski News, u rubrici izgubljeno-nađeno. Nije bilo nikakve koristi od tog.

A da je netko od njih tog dana i vidio Patricka, glomaznijeg no ikad u zimskoj jakni koja je vonjala na naftalin (kad se te jeseni 1957. povukla poplava, naglo je žestoko zahladnjelo), kako nosi nekakvu kartonsku kutiju u rukama, ne bi tome pridao nikakvu važnost.

Desetak dana prije Dana zahvalnosti, Engstromovi, iz ulice gotovo točno iza kuće Hockstetterovih, izgube svoje štene koker španijela. U idućih šest do osam mjeseci i druge Obitelji izgubile su pse i mačke, koje je, naravno, odreda ugrabio Patrick, da ne spominjemo nezabilježene nestanke desetak životinja-lutalica iz dijela Derryja kojeg su zvali Pola jutra pakla.

Zatvarao ih je u zahrđali hladnjak blizu otpada, jednu pa jednu. Svaki put kad bi donio novu životinju, dok mu je srce grmjelo u grudima, a oči bile vruće i vodene od uzbuđenja, očekivao je da će Mandy Fazio skinuti bravu na hladnjaku ili mu izbiti šarke maljem. Ali Mandy taj hladnjak nikad nije ni taknuo. Možda ga nije ni primijetio, možda ga je snaga Patrickove volje držala podalje... ili je to možda činila neka druga sila.

Španijel Engstromovih izdržao je najduže. Usprkos niskoj temperaturi, bio je još živ kad se Patrick vratio treći put u isto toliko dana, iako je izgubio poprilično od svoje prvobitne živahnosti (bio je mahao repom i zdušno mu lizao ruke kad ga je izvukao iz kutije i strpao u hladnjak). Kad se vratio drugi dan nakon što ga je stavio unutra, štene je zamalo šmugnulo. Patrick ga je morao ganjati sve do smetlišta prije no što se bacio za njim i uhvatio ga za stražnju nogu. Štene je gricnulo Patricka svojim oštrim zubićima. Patricku to nije zasmetalo. Usprkos ugrizu, odvukao je španijela do hladnjaka i ćušnuo ga unutra. Pritom mu se digao. To nije bilo ništa neuobičajeno.

Idućeg dana štene je ponovno pokušalo pobjeći, ali se kretalo presporo. Patrick ga gurne natrag, zalupi zahrđalim vratima hladnjaka, i nasloni se na njih. Čuo je kako štene grebe po vratima. Čuo je njegov prigušeni cvilež. „Dobar peso“, reče Patrick Hockstetter. Oči su mu bile zatvorene i brzo je disao. „Dobar peso.“

Trećeg dana štene je uspjelo samo zakolutati očima prema Patricku kad su se vrata otvorila. Slabine su mu se ubrzano i plitko nadimale. Kad se Patrick vratio sutradan, španijel je bio mrtav, sa zgrušanom i smrznutom pjenom oko usta i njuške. To je Patricka podsjetilo na sladoled od kokosa na štapiću i jako se nasmijao kad je izvukao smrznuti leš iz svoje boce za ubijanje⁷⁶ i bacio ga u grmlje.

Zaliha žrtava (o kojima je Patrick mislio, kad je uopće mislio na njih, kao o „pokusnim kunićima“) bila je mršava. Na stranu problem realnosti, njegov nagon za samoodržanjem bio je dobro razvijen, a intuicija nesvakidašnja. Imao je osjećaj da na njega sumnjaju. Nije bio siguran tko: gospodin Engstrom? Vjerojatno. Gospodin Engstrom se u A&P-u jednog dana tog proljeća okrenuo i dugo i zamišljeno zagledao u Patricka. Gospodin Engstrom je kupovao cigarete, a Patricka su poslali po kruh.

Gospođa Josephs? Možda. Ona je katkad sjedila na prozoru svoje primaće sobe s teleskopom i bila, prema riječima gospođe Hockstetter „njuškala“.

Gospodin Jacubois, koji je na stražnjem odbojniku imao naljepnicu Društva za zaštitu životinja?

Gospodin Neil? Netko drugi? Patrick nije pouzdano znao, ali mu je intuicija govorila da se na njega sumnja, a svojoj intuiciji nikad nije protuiječio.

Ugrabio je nekoliko životinja lutalica u trulim, oronulim zgradama Pola jutra, birajući samo one koje su izgledale mršave ili bolesne, ali je to bilo sve.

No otkrio je da hladnjak kod smetlišta ima čudnovato snažnu vlast nad njim. Počeo ga je crtati u maloj školi kad bi mu bilo dosadno. Kadšto ga je sanjao, i u njegovim snovima Amana je bio visok dvadesetak metara, obijeljeni grob, masivna grobnica obložena ledenom kremom studene mjesečine. U tim snovima, divovske bi se dveri širom otvorile i on bi ugledao kako u nj zure ogromne oči. Probudio bi se u hladnom znoju, ali je ustanovio da ne može sasma okrenuti leđa užicima hladnjaka.

Danas je napokon otkrio tko je posumnjao.

Bowers.

Zbog spoznaje da Henry Bowers čuva tajnu njegove boce za ubijanje u svojim rukama Patricka je obuzelo nešto što bi se moglo nazvati panikom, koliko je to za njega uopće bilo moguće. Istini za volju, to je bilo daleko od panike, ali mu je taj - ne baš strah, već više duševni nemir - predstavljao tegobu i nelagodu. Henry je znao. Znao da Patrick ponekad krši pravila.

Njegova najnovija žrtva bio je golub kojeg je prije dva dana našao u Jacksonovoj. Goluba je udario automobil i nije mogao letjeti. Patrick je otišao kući, uzeo kutiju iz garaže i stavio goluba unutra. Golub je na nekoliko mjesta kljucnuo Patricka u nadlanicu, ostavivši plitke, krvave rupice. Patricku to nije smetalo. Kad je zavirio u hladnjak, golub je bio mrtav, ali Patrick nije tad uklonio crkotinu.

No sad, poslije Henryjeve prijetnje da će ga tužiti, Patrick je zaključio da je bolje da se smjesta otarasi golubova tijela. Možda će čak donijeti i kantu vode i malo krpa i oribati unutrašnjost hladnjaka. Nije baš ugodno mirisao. Tuži li ga Henry, i gospodin Neil dođe provjeriti, mogao bi zaključiti da je nešto - zapravo njih nekoliko - uginulo unutra.

Bude li rekao, pomisli Patrick, stojeći u boriku zagledan u zahrđali hladnjak, ja ću reći da je on Eddieju Kaspbraka slomio ruku. Oni to, naravno, vjerojatno već znaju, ali ništa ne mogu dokazati zato što su svi oni rekli da su se tog dana igrali ispred Henryjeve kuće, a Henryjev je ludi otac potvrdio njihovu priču. Ali progovori li on, progovorit ću i ja. Milo za drago.

No sad to nije važno. Ono što sad mora učiniti jest otarasiti se ptice. Ostavit će vrata hladnjaka otvorena a onda se vratiti s krpama i vodom i očistiti ga. Dobro.

Patrick otvori vrata hladnjaka i to je bilo kao da je otvorio vrata vlastitoj smrti.

Isprva je bio samo zbunjen, u nemogućnosti da pojmi nešto od onog što vidi. To mu nije značilo ama baš ništa. Nije imalo smisla. Patrick je samo buljio, glave nakrivljene u stranu, razrogačenih očiju.

Od goluba nije ostalo ništa osim kostura okružena operušanom hrpicom perja. Na njegovu tijelu nije bilo ni komadića mesa. A oko njega, zalijepljeni za stijenke hladnjaka, viseći s donjeg dijela police za duboko zamrzavanje, klateći se sa žičanih polica, bilo je na desetke predmeta boje mesa nalik na velike makarone. Patrick primijeti da lagano migolje, trepere, kao na vjetriću. Samo što povjetarca nije bilo. On se namršti.

Iznenada, jedan od čahurastih predmeta odmota krila kao u kukca. Prije no što je Patrick stigao učiniti nešto više osim registrirati tu činjenicu, stvorenje preleti prostor između hladnjaka i Patrickove lijeve ruke i udari u nju mljaskavim zvukom.

Na trenutak osjeti žarenje. Ono mine i Patrickova je ruka ponovno bila kao i prije... ali blijedo meso čahurastog stvorenja najprije poprimi ružičastu, a potom, sablažnjujućom brzinom, crvenu boju.

Premda se Patrick nije bojao gotovo ničeg u uobičajenom smislu te riječi (teško se bojati stvari koje nisu „stvarne“), najmanje jedna stvar ga je ispunjavala bijednim gnušanjem. Kao sedmogodišnjak, jednog je toplog kolovoskog dana izašao iz jezera Brewster i ugledao kako mu se za trbuh i noge prilijepilo četiri-pet pijavica. Bio je promukao od vrištanja dok mu ih otac nije skinuo.

I sada, u smrtonosnom uzletu nadahnuća, on shvati da je to neka čudna vrsta letećih pijavica. One su mu preplavile hladnjak.

Patrick počne vrištati i udarati po stvorenju na svojoj ruci. Ono se napuhnulo gotovo do veličine teniske loptice. Poslije trećeg udarca ono se raspukne s gadljivim zvukom: skvirt. Krv - njegova krv - poprska mu ruku od lakta do zapešća, ali želatinasta glava stvorenja bez očiju ostane pripijena. Na neki način, sličila je na usku ptičju glavu i završavala kao nekakvim kljunom, samo što taj kljun nije bio plosnat ili šiljast; bio je cjevast i tup, poput rilca komarca. To rilce bilo je zariveno u Patrickovu ruku.

I dalje vrišteći, on stisne rasprsnuto stvorenje prstima i skine ga s ruke. Rilce se izvuče glatko, a za njim iscuri vodnjikav mlaz krvi pomiješan s nekom žućkastobijelom tekućinom nalik na gnoj. Taj mu je stvor u ruci načinio bezbolnu rupu veličine kovanice od deset centi.

A ono stvorenje u njegovim prstima, premda je prsnulo, i dalje se uvijalo, micalo i - trgalo. Patrick ga baci, okrene se... a još nekoliko njih izleti iz hladnjaka i sleti na njega dok je posezao za ručkom hladnjaka. Slete mu na dlanove, ruke, vrat. Jedan mu se spusti na čelo. Kad je Patrick podigao ruku da ga skine, ugleda još četiri na ruci, kako jedva primjetno podrhtavaju i postaju najprije ružičasti, pa crveni.

Bola nije bilo... ali je bilo užasnog osjećaja otjecanja. Dok je vrištao, okretao se i udarao po glavi i vratu rukama obraslima pijavicama, mozak Patricka Hockstettera glasno je ponavljao: To nije stvarno, to je samo ružan san, ne brini, to nije stvarno, ništa nije stvarno -

Ali krv koja je istjecala iz zgnječenih pijavica činila se sasvim stvarnom, zujanje njihovih krila djelovalo je sasvim stvarno... a i njegov je užas djelovao sasvim stvarno.

Jedna od njih upadne mu u košulju i skrasi se na grudima. Dok je on mahnito udarao po njoj i promatrao kako se iznad mjesta gdje se pijavica ukotvila širi krvava mrlja, druga mu se spusti na desno oko. Patrick ga zatvori, ali to nije pomoglo; na trenutak osjeti žarko peckanje kad mu je rilce onog stvorenja probilo vjeđu i počelo sisati tekućinu očne jabučice. Patrick osjeti kako mu se oko urušava u duplji i ponovno vrisne. Kad je to učinio, pijavica mu uleti u usta i ugnijezdi se na jeziku.

Sve je to bilo gotovo bezbolno.

Mlatarajući rukama, Patrick zaglavinja stazom prema škartiranim automobilima. Nametnici su visjeli posvuda po njemu. Neki od njih napili su se dosita, a onda prsnuli kao baloni; kad bi se to dogodilo onim većim pijavicama, natopile bi Patricka s gotovo četvrt litre njegove vlastite vruće krvi. Osjeti kako mu pijavica u ustima natiče i on otvori usta zato što je jedina suvisla misao koja mu je ostala bila da ne smije prsnuti unutra; ne smije, ne smije.

Ali je prsnula. Patrick izbaci golem mlaz krvi i mesa parazita kao da povraća. Padne na šljunak i počne se valjati, i dalje vrišteći. Malo-pomalo zvuk njegovih krikova počne slabjeti, blijedjeti.

Trenutak prije no što se onesvijestio, vidio je kako je jedna prilika iskoračila iza posljednjih u nizu starih automobila. Patrick najprije pomisli da je to neki čovjek, možda Mandy Fazio, i da će biti spašen. Ali kad se ta prilika primaknuta, on primijeti da joj se lice razlijeva kao da je voštano. Ponekad bi se počelo skrutnjavati i sličiti na nešto - nekog - a onda bi se ponovno razvodnjelo, kao da se ne može odlučiti tko ili što želi biti.

„Zdravo i zbogom“, reče klokotav glas iz unutrašnjosti tekućeg loja njegovih crta lica, i Patrick ponovno pokuša vrisnuti. Nije želio umrijeti; kao jedina „stvarna“ osoba, on nije trebao umrijeti. Ako umre, svi na svijetu umrijet će s njim.

Ono ljudsko obličje dohvati ga za pijavicama obrasle ruke i počne vući prema Jalovini.

Njegova okrvavljena vrećica s knjigama poskakivala je i lupkala za njim, remena i dalje ovijena oko njegova vrata. Patrick, još pokušavajući vrisnuti, izgubi svijest.

Probudio se samo jednom: kad se u nekom mračnom, smrdljivom, vlažnom paklu gdje nije bilo nikakve svjetlosti, baš nikakve, Ono počelo hraniti.

6

BEVERLY NAJPRIJE NIJE BILA SASVIM SIGURNA ŠTO TO VIDI I ŠTO SE DOGAĐA... samo da se Patrick Hockstetter počeo bacakati, skakutati i vrištati. Ustala je oprezno, držeći u jednoj ruci praćku, a u drugoj dvije kuglice. Čula je kako Patrick glavinja stazom i dere se iz petnih žila. U tom je trenutku Beverly izgledala kao prelijepa žena kakvom će postati, i da je Ben Hanscom bio u blizini i da ju je tada vidio, njegovo srce to možda ne bi moglo izdržati.

Stajala je potpuno uspravno; glavu je nakrivila na lijevu stranu, razrogačenih očiju, kose spletene u pletenice povezane s dvije male baršunaste vrpce koje je kupila za deset centi. Njezino je držanje izražavalo potpunu pozornost i koncentraciju; bilo je u njoj nečeg mačkastog, što je podsjećalo na risa. Prebacila je težinu na lijevu nogu, tijelo napola okrenula kao da će krenuti za Patrickom; nogavice njezinih izblijedjelih kratkih hlačica povukle su joj se toliko da je provirio rub žutih pamučnih gaćica. Ispod njih, noge su joj već bile glatko mišićave i lijepo oblikovane, usprkos krastama, masnicama i blatnim mrljama.

To je trik. Vidio te i zna da te vjerojatno ne može uhvatiti u poštenoj utrci, pa te pokušava namamiti da izađeš. Ne idi, Bewie!

Ali drugi dio nje pomisli da u tim krikovima ima previše bola i straha. Da je barem jasnije vidjela što se to dogodilo Patricku - ako se nešto uopće dogodilo. A najviše od svega je žalila što u Jalovinu nije došla drugim putem i propustila cijelu tu ludu predstavu.

Patrickovi krikovi prestanu. Trenutak potom Beverly začuje nekog kako govori - ali je znala da je to jamačno plod njezine mašte.

Začuje svog oca kako kaže: „Zdravo i zbogom“. Njezin otac tog dana uopće nije bio u Derryju; u osam sati otputovao je u Brunswick. On i Joe Tammerly trebali su preuzeti novi Chewjev kamionet u Brunswicku. Beverly odmahne glavom kao da je želi razbistriti. Onaj glas ne progovori ponovno. Njezina mašta, očito.

Izađe iz grmlja na stazu, spremna potrčati čim ugleda Patricka kako juri prema njoj, startnih reakcija osjetljivih poput mačjih brkova. Spusti pogled na stazu i oči joj se rašire. Tamo je bilo krvi. Prilično puno krvi.

Lažna krv, uporno je tvrdio njezin mozak. Možeš kupiti bočicu toga za četrdeset devet centi. Oprez, Bewie! Ona klekne i brzo prstima dotakne krv. Pomnjivo se zagleda u njih. Nije to bila lažna krv.

Na lijevoj joj ruci sijevne žar odmah ispod lakta. Ona spusti pogled i ugleda nešto za što najprije pomisli da je nekakav čičak. Ne - ne čičak. Čičci ne migolje i ne lepršaju. Ovo je bilo živo. Trenutak kasnije ona shvati da je to grize. Snažno udari nadlanicom desne ruke po tome i ono se rasprsne u mlazu krvi. Uzmakne korak, spremna vrisnuti sad kad je bilo gotovo... a onda shvati da uopće nije gotovo. Bezoblična glava tog stvorenja još joj je bila na ruci, njuške zarivene u meso.

S kreštavim uzvikom gađenja i straha, ona je skine i ugleda kako joj rilce izlazi iz ruke poput malog bodeža s kojeg kaplje krv. Sad je shvatila otkuda ona krv na stazi, i te kako je to dobro shvatila, i svrne pogled prema hladnjaku.

Vrata hladnjaka su se ponovno zanjihala i zalupila, ali određeni broj nametnika ostao je vani i poput puževa gmizao po zahrđalom bijelom emajlu. Dok je Beverly gledala u njih, jedan razmota membrane slične krilima muhe i zazuji prema njoj.

Ona se pokrene bez razmišljanja, ubaci jednu čeličnu kuglicu u kapicu praćke i zategne je. Kad su joj se mišići lijeve ruke glatko napeli, ona ugleda kako je krv štrcnula iz rupe koju joj je ono stvorenje načinilo na ruci. Ona svejedno odapne, nesvjesno navodeći kuglicu prema toj letećoj stvari.

Sranje! Promašaj! pomisli kad je praćka okinula a kuglica poletjela, blistav komadić svjetlosti na magličastom suncu. A kasnije će reći ostalim Gubitnicima da je znala da je promašila kao što kuglač zna da je promašio čim mu kugla izleti iz ruke. Ali tad ugleda kako kuglica skreće. Dogodilo se to u djeliću sekunde, ali dojam je bio vrlo jasan: skrenula je. Udarila je u to leteće stvorenje i smrskala ga u kašu. Raspe se pljusak žućkastih kapi koje zarominjaju na stazi.

Beverly je uzmicala, najprije polako, razrogačenih očiju, drhtavih usana, sivkastobijela zgranuta lica. Pogled joj je bio prikovan za prednju stranu odbačenog hladnjaka; čekala je da vidi hoće li je još koje od onih stvorenja namirisati ili osjetiti. Ali su nametnici samo lagano gmizali amo-tamo, kao jesenske muhe opijene hladnoćom. Najzad, ona se okrene i potrči.

Panika joj je tjeskobno udarala o dveri uma, ali Beverly je odbijala da joj se potpuno preda. Držala je praćku u lijevoj ruci i povremeno pogledavala preko ramena. Nepomična je krv jarko prošarala stazu i lišće ponekog grma na njezinu rubu, kao da je Patrick glavinjao s jedne strane na drugu dok je trčao.

Beverly ponovno odjuri u dio sa škartiranim automobilima. Pred njom se nalazila oveća lokva krvi, koju je upravo počela upijati šljunkovita zemlja. Tlo je bilo izrovano, a tamnije pruge zemlje pružale su se u brašnjavo bijelu površinu. Kao da je tu došlo do borbe. Dvije brazde, razmaknute sedamdesetak centimetara, vodile su s tog mjesta.

Beverly se zaustavi, sopćući. Pogleda ruku i s olakšanjem ustanovi da krv najzad počinje sporije teći, premda su joj donja podlaktica i dlan bili isprugani i ljepljivi od krvi. Sad ju je počelo boljeti; duboko, neprekidno kuckanje. Bio je to osjećaj poput onog koji bi imala u ustima sat vremena poslije odlaska zubaru, kad bi novokain polako prestajao djelovati.

Još jednom se osvrne, ne ugleda ništa, a onda ponovno pogleda u one brazde koje su vodile od starih automobila, od odlagališta otpada, prema Jalovini.

One su životinje bile u hladnjaku. Posve su prekrile Patricka - bez sumnje jesu, pogledaj samo svu tu krv. Stigao je dovde, a onda

(zdravo i zbogom)

se dogodilo još nešto. Što?

Užasno se bojala da već zna. Pijavice su dio Onoga, i otjerale su Patricka drugom dijelu Onoga, baš kao što se panikom sluđenog junca utjera u prolaz za klaonicu.

Odlazi odavde! Odlazi, Bewie!

No umjesto toga, ona krene tragom brazdi na tlu, držeći čvrsto Bullseye u oznojenoj ruci.

Barem dovedi ostale!

Hoću... uskoro.

Nastavila je tako hodati, prateći brazde dok se zemljište spuštalo i postajalo mekše. Ponovno tako stigne do gustog raslinja. Negdje je glasno cvrčao cvrčak a potom, kao odvijen, utihne. Komarci su joj slijetali na krvlju ispruganu ruku. Ona ih otjera. Zubima je stiskala donju usnicu.

Nešto je ležalo na zemlji ispred nje. Ona to podigne i pogleda. Bila je to lisnica ručne izrade, kakvu bi neko dijete moglo izraditi u sklopu zanatske radionice u Centru za kulturu. Samo što je Bev odmah bilo jasno da dijete koje je ovo izradilo i nije bilo neki zanatlija; široki plastični šavovi već su se parali, a odjeljak za novčanice lepetao je poput otvorenih usta. Nađe četvrt dolara u džepiću za sitniš. Jedino što je još našla u lisnici bila je članska iskaznica knjižnice, izdana na ime Patricka Hockstettera. Ona baci lisnicu, zajedno s članskom iskaznicom. Obriše prste o kratke hlačice.

Dvadeset metara dalje ona nađe tenisicu. Grmlje je sad bilo pregusto da bi mogla pratiti brazde na tlu, ali nije morala biti Indijanac da bi mogla pratiti ove lokve i kapi krvi na grmlju.

Trag je zavijao kroz strmi guštik. Bev u jednom trenutku pogrešno stane, posklizne se i trnje zadrapa po njenoj koži. Na gornjem dijelu bedra pojave joj se svježe krvave crte. Sad je disala brzo, a znojna kosa joj se zalijepila za glavu. Krvave mrlje vodile su do jedne od slabije primjetnih staza u Jalovini. Kenduskeag je bio blizu.

Patrickova druga tenisica, krvavih vezica, ležala je nasukana na stazi.

Priđe rijeci s polunategnutom praćkom. Brazde na tlu se ponovno pojave. Sad su bile pliće - zato što je ostao bez tenisica, pomisli ona.

Zaobiđe posljednju okuku i ugleda rijeku. Brazde su vodile do obale i do jednog od onih betonskih cilindara - do jedne od crpnih stanica. Tamo su prestajale. Željezni poklopac koji je pokrivao vrh tog cilindra bio je pomaknut u stranu.

Kad se nagnula i pogledala dolje, iznutra se začuo grub i čudovišan hihot.

Bilo je to previše. Panika koja joj je cijelo vrijeme prijetila, sad je obuzme. Beverly se okrene i potrči prema proplanku i klupskoj kućici, podignute krvave lijeve ruke da bi zaštitila lice od grana koje su je šibale i ćuškale.

Ponekad se i ja zabrinem, tata, pomisli ona nevezano. Ponekad se JAKO zabrinem.

7

ČETIRI SATA KASNIJE SVI SU GUBITNICI, OSIM EDDIEJA, ČUČALI U GRMLJU BLIZU mjesta odakle je skrivena Beverly gledala kako Patrick Hockstetter prilazi hladnjaku i otvara ga. Nebo iznad njih smračilo se od olujnih oblaka, a miris kiše ponovno se osjećao u zraku. Bili je u rukama držao jedan kraj dugog užeta za rublje. Njih šestero prikupilo je raspoloživu gotovinu i kupilo uže i komplet prve pomoći za Beverly. Bili joj je pažljivo pričvrstio sterilni zavoj preko krvave rupe na nadlaktici.

„Reci r-r-roditeljima da si se o-o-ogrebla na k-k-koturaljkama“, reče Bili.

„Moje koturaljke!“ zavapi Beverly, užasnuta. Sasvim je zaboravila na njih.

„Eno ih“, reče Ben i upre prstom. Ležale su na hrpi nedaleko od njih i ona krene po njih prije no što se Ben ili Bili ili bilo tko drugi mogao ponuditi. Sad se sjetila da ih je odložila dok je piškila. Nije htjela da itko od njezinih prijatelja ide tamo.

Bili je bio privezao jedan kraj užeta za ručku hladnjaka, ali su mu svi zajedno oprezno prišli, spremni odmagliti čim se nešto pomakne. Bev je htjela Billu vratiti njegovu praćku, ali je on inzistirao da je ona zadrži. No ništa se nije pomaknulo. Premda je dio staze ispred hladnjaka bio poprskan krvlju, krvopija nije bilo. Vjerojatno su odletjele.

„Mogli biste ovamo dovesti šerifa Bortona i gospodina Nella i još stotinu murjaka, svejedno ne bi ništa vrijedilo“, reče Stan Uris ogorčeno.

„Oni ne bi baš ništa vidjeli“, složi se Richie. „Bev, kako ruka?“

„Boli.“ Ona posuti, gledajući u Billa, pa u Richieja, pa ponovno u Billa. „Bi li moji mama i tata vidjeli rupu koju mi je taj stvor načinio na ruci?“

„M-m-mislim da n-n-ne“, reče Bili. „S-s-spremite se na b-b-bijeg. Sad ću ga p-p-privezati.“

On prebaci kraj užeta oko kromirane, hrđom zamrljane ručke hladnjaka, s oprezom čovjeka koji deaktivira neeksplodiranu bombu. Zaveže nezgrapan čvor, a onda se odmakne korak natrag, otpuštajući uže.

Kad su se malo udaljili, on se nasmiješi ostalima drhtavim smiješkom. „Ups', reče on. „D-d-drago mi je da je to p-p-prošlo.“

Sad kad su bili (nadali su se) na sigurnoj udaljenosti od hladnjaka, Bili im ponovno reče da se spreme na bijeg. Grom zatutnji točno iznad njih i oni poskoče. Padnu prve rijetke kapi.

Bili cimne užetom što je jače mogao. Njegov čvor sklizne s ručke, ali ne prije no što je ponovno otvorio vrata hladnjaka. Iz njega se izlije lavina narančastih cofla. Stan Uris ispusti bolan jauk. Ostali su samo buljili, otvorenih usta.

Kiša počne jače padati. Grom ošine iznad njih i oni se skutre, a ljubičastoplava munja sijevne kad su se vrata hladnjaka širom otvorila. Richie je prvi to ugledao i vrisnuo, visokim, bolnim zvukom. Billu se ote neka vrsta srditog, uplašenog uzvika. Ostali su šutjeli. Na unutarnjoj strani vrata, ispisane skorenom krvlju, bile su ove riječi:

PRESTANITE SADA PRIJE NO ŠTO VAS SVE NE BUDEM UBIO. PAMETNIMA JE JEDNA PRIJATELJSKA RIJEČ DOVOLJNA.

PENNYWIZE

Grad se pomiješao s jakim pljuskom. Vrata hladnjaka podrhtavala su amo-tamo na sve jačem vjetru, slova ispisana na njima počela su sad curiti i topiti se, poprimajući razliven, zlokoban izgled plakata za film strave i užasa.

Bev nije bila svjesna da je Bili ustao dok ga nije ugledala kako se zaputio stazom prema hladnjaku. Priprijetio je objema šakama. Voda mu se slijevala niz lice i slijepila mu košulju za leđa.

„Mi ćemo u-u-ubiti t-t-tebe!“ vrisne Bili. Gromovi su pucali i praskali. Munja sijevne tako jarko da je Bev osjetila njezin miris a iz blizine se začuje lomljava i trganje kad je palo neko drvo.

„Bili, vrati se!“ derao se Richie. „Vrati se, čovječe!“ On se pridigne, ali ga Ben povuče natrag.

„Ti si ubio mog brata Georgea! Kurvin sine! Kopile jedno! Pederu! Pokaži se sad! Pokaži se sad, da te vidimo!“

Tuča je sad padala na lopate, bockala ih čak i kroz paravan od grmlja. Beverly podigne ruku da zaštiti lice. Ugleda crvene vrpce na Benovim kišom oblivenim obrazima.

„Bili, vrati se!“ vrisne ona zdvojno, a novi pucanj groma uguši joj riječi; provaljao se iznad Jalovine ispod niskih crnih oblaka.

„Da te vidimo usudiš li se sad pokazati, pička ti materina!“ Bili mahnito šutne hrpu okruglih, mekanih puceta koja su se izlila iz hladnjaka.

Okrene se i krene natrag prema njima, pognute glave. Kao da nije osjećao tuču, premda je ona sad prekrila zemlju kao snijeg.

On nabasa na grmlje i Stan ga je morao ščepati za ruku da ne bi zašao u tmjak. Plakao je.

„Sve je u redu, Bili“, reče Ben, nespretno ga obgrlivši rukom.

„Aha“, reče Richie. „Ne brini. Nećemo se pokazati kao kukavice.“ Zagleda se u njih, užeglih očiju koje su se isticale na mokrom licu. „Ima li nekog tko će odustati zbog straha?“ Oni odmahnu glavama.

Bili podigne pogled, brišući oči. Svi su pokisli do gole kože i izgledali kao nakot štenadi koji je netom pregazio rijeku.

„O-o-ono nas se b-b-boji, znate“, reče on. „O-o-osjećam to. Kunem se B-B-Bogom da o-o-osjećam.“

Bev ozbiljno kimne glavom. „Mislim da imaš pravo.“

„P-p-pomozite m-m-mi“, reče Bili. „M-m-molim vas. P-p-pomozite m-m-mi.“

„Hoćemo“, reče Beverly i zagrli Billa. Nije bila svjesna kako ga je lako obujmiti rukama, koliko je mršav. Osjećala je kako mu srce tuče ispod košulje; osjećala ga je pokraj svog.

Pomisli kako joj nijedan dodir nikad nije bio tako sladak i snažan.

Richie ih oboje zagrli i spusti glavu na Beverlyno rame. Ben učini to isto s druge strane. Stan Uris zagrli Richieja i Bena. Mike je oklijevao, a onda obavije jednu ruku oko Beverlyna struka, a drugu oko Billovih drhtavih ramena. Stajali su tako, zagrljeni, a solika se ponovno pretvori u pljusak, toliko jak da je izgledao gotovo kao novi Zemljin omotač. Grmjelo je i sijevalo.

Nitko ne progovori. Beverlyne su oči bile čvrsto zatvorene. Stajali su na kiši u zbijenoj i zagrljenoj hrpi, slušali kako kiša sikćući pada na grmlje. Toga se najbolje sjeća: zvuka kiše, njihove zajedničke šutnje i nejasne tuge zato što Eddie nije s njima. Sjeća se toga. A sjeća se i da se ćutjelajako mlada i jako snažna.

OSAMNAESTO POGLAVLJE

Praćkom u središte mete

1

„DAKLE PLASTU“, KAŽE RICHIE. „NA TEBI JE RED. RIĐOKOSA JE POPUŠILA SVE svoje cigarete, a i većinu mojih. Kasni je sat.“

Ben pogleda na sat. Zaista, kasno je: skoro će ponoć. Pravo vrijeme za još jednu priču, misli on. Još jedna priča prije dvanaest. Tek toliko da ne zahrđamo. Kakva bi to priča trebala biti? Ali to je, naravno, samo vic, i to ne baš posebno dobar; preostaje još samo jedna priča, odnosno jedina koje se on sjeća, a to je priča o srebrnim kuglicama - o tome kako su izrađene u radionici Zacka Denbrougha dvadeset trećeg srpnja navečer i upotrijebljene dvadeset petog.

„Imam i ja ožiljke“, kaže on. „Sjećate se?“

Beverly i Eddie odmahuju glavom; Bili i Richie kimaju. Mike sjedi šuteći, oprezna izraza očiju na umornom licu.

Ben ustaje i otkopčava radničku košulju koju je imao na sebi, pa je rastvori. Pokaže se stari ožiljak u obliku slova H. Linije su mu izlomljene - njegov je trbuh bio puno veći kad je ožiljak zadobiven - ali oblik mu se još raspoznaje.

Težak ožiljak koji se spušta naniže od poprečne crte slova H, puno je jasniji. Izgleda kao savijeno bijelo uže za vješanje s kojeg je odrezana omča.

Beverlyna se ruka podigne do usta. „Vukodlak! U onoj kući! Isuse!“

I ona se okrene prema prozoru, kao da će ga ugledati kako vreba u tami.

„Tako je“, reče Ben. „A hoćete čuti nešto smiješno? Tog ožiljka prije dva dana nije bilo. Henryjeva stara pozivnica bila je tu; znam jer sam je pokazao jednom prijatelju, barmenu po imenu Ricky Lee u Hemingford Homeu. Ali ovaj -“ Smije se bez puno veselosti i počne se ponovno zakopčavati. „Ovaj se netom vratio.“

„Kao i oni na našim rukama.“

„Aha“, kaže Mike dok Ben ponovno zakopčava košulju. „Vukodlak. Tom smo prigodom svi Ono vidjeli kao vukodlaka.“

„Zato što je R-R-Richie već vidio Ono u takvom obliku“, promrmlja Bili. „Zato, zar ne?“

„Da“, kaže Mike.

„Bili smo bliski, zar ne?“ kaže Beverly. Glas joj je blago začuđen. „Dovoljno bliski da jedno drugome čitamo misli.“

„Stari veliki dlakonja bio je vraški blizu toga da ti od crijeva načini podvezice, Ben“, kaže Richie, no ne smiješi se pritom. Gura popravljene naočale uz nos a iza njih mu lice djeluje bijelo, ispijeno, i sablasno.

„Bili ti je spasio salo“, kaže Eddie iznenada. „Hoću reći, Bev nas je spasila sve, ali da nije bilo tebe, Bili -“

„Da“, potvrdi Ben. „Tako je, Veliki Bili. Ja sam bio, znate već, kao izgubljen u kući smijeha.“

Bili nakratko pokaže praznu stolicu. „Malo mi je pomogao Stan Uris. I platio za to. Možda i umro zbog toga.“

Ben Hanscom odmahne glavom. „Ne govori tako, Bili. „

„Ali to je i-i-istina. Ako si ti k-k-kriv, onda sam i ja kriv, i s-s-svi ostali ovdje, jer smo nastavili. Čak i poslije Patricka i onoga što je bilo napisano na onom h-h-hladnjaku, nastavili smo. Ja bih trebao biti n-n-najviše kriv, zato što sam h-h-htio da nastavimo. Zbog G-G-Georgea. Možda i zato što sam mislio da će me, ubijem li ono što je u-u-ubilo Georgea, moji r-r-roditelji morati ponovno v-v-vo -“

„Ponovno voljeti?“ blago upita Beverly.

„Da. Naravno. Ali m-m-mislim da n-n-nitko nije bio kriv, Ben. To je naprosto b-b-bilo zbog Stanova karaktera. „

„Nije to mogao podnijeti“, kaže Eddie. On misli na objavljenje gospodina Keenea o svom lijeku protiv astme i kako ga se svejedno nije mogao odreći. On misli da bi se možda uspio riješiti navike da bude bolestan; no navika vjerovanja bila je nešto čega se nije mogao riješiti. S obzirom na događaje, možda mu je ta navika i spasila život.

„Bio je sjajan tog dana“, kaže Ben. „Stan i njegove ptice.“

U njima se pritaji prigušen smijeh, i oni pogledaju u stolicu na kojoj bi u pravednom i normalnom svijetu u kojem pozitivci uvijek pobjeđuju, sjedio Stan. Nedostaje mi, misli Ben. Bože, kako mi nedostaje! On kaže: „Sjećaš se onog dana, Richie, kad si mu rekao da si negdje čuo da je on ubio Isusa, a Stan kaže mrtav hladan: 'Mislim da je to učinio moj tata'.“

„Sjećam se“, kaže Richie glasom gotovo odveć tihim da se čuje. Izvadi rupčić iz stražnjeg džepa, skine naočale, obriše oči, a zatim ih vrati na nos. Spremi rupčić i, ne podižući pogled s ruku, kaže: „A da nam ispričaš, Ben?“

„Boli, zar ne?“

„Aha „, kaže Richie, tako tronuta glasa da ga je teško razumjeti. „Naravno. Boli.“

Ben ih pogleda, pa kimne glavom. „Dobro onda. Još jedna priča prije ponoći. Tek toliko da ne zahrđamo. Billu i Richieju palo je na pamet ono s mecima -“

„Ne“, uloži prigovor Richie. „Bili se tog prvi sjetio, a i prvom su mu popustili živci.“

„Samo sam se z-z-zabrinuo -“

„Zapravo, nije ni važno“, kaže Ben. „Nas smo trojica tog srpnja odradili popriličan broj sati u knjižnici. Pokušavali smo otkriti kako izraditi srebrne metke. Ja sam imao srebro - četiri očeva srebrna dolara. Onda se Bili uznemirio zbog pomisli na to u kakvom ćemo se škripcu naći ako nam se zalomi ćorak dok nas nekakvo čudovište hvata za vrat. A kad je vidio kako Beverly dobro puca iz njegove praćke, umjesto metaka smo od jednog mog srebrnog dolara izlili kuglice. Skupili smo sve što nam treba i otišli k Billu. Eddie, ti si bio tamo -“

„Rekao sam mami da ćemo igrati Monopoli“, kaže Eddie. „Ruka me jako boljela, ali morao sam ići pješice. Toliko je bila bijesna na mene. A svaki put kada bih začuo nekog iza sebe na pločniku, okrenuo bih se munjevito, misleći da je to Bowers. I da znate, to nimalo nije ublažilo bol.“

Bili se veselo smiješi: „Zapravo smo samo stajali u krugu i gledali kako Ben izrađuje streljivo. Mislim da je Ben z-z-zaista mogao izraditi s-s-srebrne metke.“

„O, nisam baš siguran u to“, kaže Ben, premda jest. Sjeća se kako se vani spuštao suton (gospodin Denbrough im je svima obećao da će ih odvesti kući), sjeća se zvuka cvrčaka u travi, treperenja prvih krijesnica s druge strane prozora. Bili je pažljivo postavio Monopoli u blagovaonici, tako da je izgledalo kao da igra traje već sat ili više.

Sjeća se toga i jasnog kruga žute svjetlosti koji je padao na Zackov radni stol. Sjeća se Billa koji je rekao: „Moramo p-p-...

2

...PAZITI. NE ŽELIM DA OSTAVIMO N-N-NERED. MOJ TATA ĆE -“ On ispljune nekoliko p-ova, i najzad uspije reći „popizditi“.

Richie načini varijetetski pokret kao da briše obraz. „Mucavi Bille, kad tuširaš ljude, daješ li im i ručnike?“

Bili načini pokret kao da će ga udariti. Richie se skutri, i zapišti svojim Glasom kreolskog sluge.

Ben se na njih nije puno obazirao. Gledao je kako Bili slaže alat i oruđe na svjetlo. Dio njegova uma želio je da jednog dana i on ima tako lijep radni stol. No najvećim je dijelom bio usredotočen na posao koji ga čeka. Ne tako težak kao što bi bila izrada srebrnih metaka, ali morat će svejedno pripaziti. Ne postoji opravdanje za nemar u radu. Nije to bilo nešto što mu je netko rekao ili ga naučio, već nešto što je naprosto znao.

Bili je zahtijevao da Ben načini kuglice, jednako kao što je uporno tražio da Beverly bude ta koja će nositi praćku. O tim se stvarima moglo raspravljati i raspravljalo se, ali tek dvadeset sedam godina kasnije, dok je pričao tu priču, Ben shvati da nitko nije ni natuknuo da srebrni metak ili kuglica možda neće zaustaviti čudovište - ta imali su na svojoj strani oko tisuću filmova strave i užasa.

„U redu“, reče Ben. Zapucketa zglobovima na prstima pa pogleda Billa. „Imaš kalupe?“

„Oh!“ Bili se malo trgne. „T-t-tu su.“ Zavuče ruku u džep hlača i izvadi rupčić. Stavi ga na radnu klupu i odmota. U njemu su bile dvije mutne čelične kugle bez sjaja, svaka s rupicom. Bili su to kalupi za kuglice.

Nakon što su se odlučili za kuglice umjesto za metke, Bili i Richie se vrate u knjižnicu istražiti kako se rade kuglični ležaji.

„Vi ste si dečki zaista našli posla“, rekla je gospođa Starrett. „Jednog tjedna meci, a idućeg kuglični ležaji! A ljetni su praznici!“

„Volimo ostati u formi“, rekao je Richie. „Je li tako, Bille?“

„T-t-tako je.“

Ispostavilo se da je izrada kuglica čas posla, ako imaš kalup. Jedino teško pitanje bilo je gdje ga nabaviti. To se riješilo pomoću nekoliko diskretnih pitanja upućenih Zacku Denbroughu... i nitko od Gubitnika nije se previše iznenadio kad su ustanovili da je jedina radionica u Derryju gdje se takve kalupe moglo nabaviti bila Kitchener Precision Tool & Die. Kitchener, njezin vlasnik i poslovođa, bio je praprapranećak braće vlasnika Kitchenerove željezare.

Bili i Richie otišli su tamo zajedno sa svom gotovinom koju su Gubitnici uspjeli prikupiti u tako kratko vrijeme - deset dolara i pedeset devet centi - u Billovu džepu. Kad je Bili upitao koliko bi stajala dva kalupa za kuglične ležaje od pet centimetara, Carl Kitchener - koji je izgledao kao vinski brat, a vonjao kao stara konjska deka - upita što će dvojici klinaca kalupi za kuglice. Richie je pustio Billa da govori, znajući da će tako sve vjerojatno lakše proći - djeca su se rugala Billovu mucanju; odraslima je bilo neugodno. Kadšto bi to bilo iznenađujuće korisno.

Bili je stigao do pola objašnjenja koje su on i Richie putem razradili - nešto o maketi vjetrenjače za tehnički odgoj za sljedeću godinu - kad mu Kitchener mahne rukom da prestane govoriti i ponudi im nevjerojatnu cijenu od pedeset centi po kalupu. Jedva u stanju povjerovati u takvu sreću, Bili izvuče novčanicu od jednog dolara.

„Ne očekujte da vam dam i vrećicu“, reče Carl Kitchener, odmjeravajući ih prezrivim zakrvavljenim očima čovjeka koji je uvjeren da je vidio sve što se moglo, a većinu toga i dvaput. „Vrećicu dobijete ako potrošite najmanje pet dolara.“

„Sve u r-r-redu, g-g-gospodine“, reče Bili.

„I nemojte se motati ispred dućana“, reče Kitchener. „Obojica bi se trebali ošišati.“

Vani, Bili reče: „J-j-jesi li p-p-primijetio, R-R-Richie, kako ti o-o-odrasli n-n-neće ništa prodati osim b-b-bombona ili s-s-stripova ili možda ulaznica za k-k-kino a da najprije ne p-ppitaju zašto ti to t-t-treba?“

„Naravno“, reče Richie.

„Z-z-zašto? Čemu t-t-to?“

„Zato što misle da smo opasni.“

„Z-z-zar? M-m-misliš da je z-z-zato?“

„Aha“, reče Richie, a onda se zasmijulji. „Hajdemo se motati ispred dućana, može? Podići ćemo ovratnike, bezobrazno se cerekati i prolaziti rukama kroz kosu.“

„Jebi s-s-se“, reče Bili.

3

„U REDU“, REČE BEN, PREGLEDAVAJUĆI KALUPE, A ONDA IH SPUSTI. „DOBRO. A sad - „

Oni mu naprave malo više mjesta, gledajući ga puni nade, onako kako osoba koja ima problema s motorom automobila a ne zna ništa o automobilima gleda u automehaničara. Ben nije primijetio njihove izraze. Usredotočio se na posao.

„Daj mi tu čahuru“, reče on, „i lemilicu.“

Bili mu pruži skraćenu čahuru granate. Bio je to suvenir iz rata. Zack ju je pokupio pet dana nakon što su on i ostatak vojske generala Pattona prešli rijeku i ušli u Njemačku. Neko je vrijeme, kad je Bili bio jako mali, a George još u pelenama, njegovu ocu služila kao pepeljara. Poslije je prestao pušiti i čahura je nestala. Bili ju je tek prije tjedan dana pronašao u stražnjem dijelu garaže.

Ben stavi čahuru u Zackov škrip, zategne je, a onda uzme lemilicu od Beverly. Zavuče ruku u džep, izvadi srebrni dolar, i spusti ga u ovaj priručni topionički lonac. Dolar proizvede šupalj zvuk.

„Otac ti je to dao, zar ne?“ upita Beverly.

„Da,“ reče Ben, „ali ga se ne sjećam baš najbolje.“

„Siguran si da želiš ovo učiniti.“

On je pogleda i nasmiješi se. „Jesam“, reče.

Ona mu uzvrati osmijeh. To je za Bena bilo dovoljno. Da mu se nasmiješila dvaput, izradio bi on i dovoljan broj srebrnih kuglica da pobije zdrug vukodlaka. Žurno odvrati pogled. „U redu. Počinjemo. Nema problema. Lako kao pekmez, je l' tako?“ Oni kolebljivo kimnu glavama.

Poslije puno godina, dok to bude prepričavao, Ben će pomisliti: Danas bi dijete utrčalo u trgovinu i kupilo propansku lemilicu... ili bi je njegov otac imao u svojoj radionici.

No 1958. takvo što nije postojalo; Zack Denbrough imao je lemilicu s rezervoarom, koja je u Beverly izazivala nervozu. Ben je primijetio da je nervozna, htio joj reći da se ništa ne brine, ali se bojao da će mu glas zadrhtati.

„Ne brini“, reče on Stanu, koji je stajao do nje.

„Ha?“ reče Stan, pogleda ga i trepne.

„Ne brini''

„I ne brinem.“

„Mislio sam da brineš. Samo sam želio da znaš da je ovo potpuno bezopasno. Ako jesi. Zabrinut.“

„Ben, ti si dobro?“

„Dobro sam“, promrmlja Ben. „Daj mi te šibice, Richie.“

Richie mu da kutiju šibica s preklopom. Ben okrene ventil na rezervoaru i upali šibicu ispod brizgalice lemilice. Začuje se flump! i pojavi se modronarančast plamen. Ben namjesti plamen u obliku plave oštrice i počne zagrijavati dno čahure granate.

„Imaš lijevak?“ upita on Billa.

„Evo g-g-ga.“ Bili mu pruži lijevak kućne radinosti, koji je Ben prije načinio. Rupica na njegovu dnu gotovo je točno pristajala u rupu na kalupima kugličnih ležaja. Ben je to učinio a da nije uzeo nijednu mjeru. Bili je bio zapanjen - gotovo zaprepašten - ali nije znao kako da to kaže, a da ne postidi Bena.

Zaokupljen svojim poslom, Ben je mogao razgovarati s Beverly - govorio je suho i precizno kao kirurg koji se obraća bolničarki.

„Bev, ti imaš najsigurniju ruku. Nabij lijevak u rupu. Uzmi jednu od ovih rukavica da se ne opečeš.“

Bili joj pruži jednu očevu radnu rukavicu. Beverly stavi limeni lijevak u kalup. Nitko ne reče ni riječi. Siktanje plamena lemilice činilo se jako glasno. Promatrali su ga, gotovo zatvorenih očiju zbog škiljenja.

„Ček-k-kaj“, reče Bili odjednom i odjuri u kuću. Vratio se za minutu s jeftinim sunčanim naočalama na gumicu marke Turtle, koje su čamile godinu i više dana u kuhinjskoj ladici.

„S-s-stavi si ih, P-P-Plast.“

Ben ih uzme, nasmiješi se veselo i natakne ih.

„Jebiga, pa to je Fabian!“ reče Richie. „Ili Frankie Avalon, ili jedan od onih digića iz Podiuma.“

„Jebi se, Laprdalo“, reče Ben, ali se i protiv volje počne smijuljiti. Pomisao da bi on mogao biti Fabian ili netko njemu sličan bila je jednostavno odveć uvrnuta. Plamen zadrhti i on se prestane smijati; koncentracija mu se ponovno suzila na jednu točku.

Dvije minute potom, pruži lemilicu Eddieju, koji je oprezno uhvati zdravom rukom. „Spremno je“, reče on Billu. „Daj mi tu drugu rukavicu. Samo brzo! Brzo!“

Bili mu je da. Ben je navuče i uhvati čahuru rukom u rukavici, dok je drugom okretao polugu škripa.

„Drži to čvrsto, Bev.“

„Ja sam spremna, ne moraš čekati na mene“, skreše mu ona.

Ben nagne čahuru nad lijevak. Ostali su promatrali kako potočić rastopljenog srebra teče između dvije posude. Ben je precizno točio; nije prolio ni kap. Na trenutak, on se osjeti naelektriziranim. Kao da je sve vidio uveličano kroz jaki bijeli sjaj. U tom jednom jedinom trenutku nije se osjećao kao običan debeli Ben Hanscom, koji nosi široke debele majice da bi sakrio mješinu i sise; osjećao se kao Tor, koji kuje gromove i munje u kovačnici bogova.

A onda se taj osjećaj izgubi.

„U redu je“, reče on. „Morat ću ponovno zagrijati srebro. Neka netko gurne čavao ili tako nešto u cjevčicu lijevka prije no što se smjesa stvrdne.“ Stan to učini.

Ben ponovno nabije čahuru u škrip i uzme lemilicu od Eddieja. „U redu,“ reče on, „a sad broj dva.“

I vrati se poslu.

4

DESET MINUTA POSLIJE, BILO JE GOTOVO.

„Što sad?“ upita Mike.

„Sad sat vremena igramo Monopoly“, reče Ben, „dok se kuglice ne stvrdnu u kalupima. Onda ću ih razbiti dlijetom duž spojeva, pa smo gotovi.“

Richie sa strepnjom pogleda u naprslo lice svog Timexova sata, koji je puno puta po glavi dobio, ali i dalje otkucaje točno drobio.

„Kad se tvoji vraćaju, Bili?“

„Ne prije p-p-pola j-j-jedanaest“, reče Bili. „Dva f-f-filma u A-A-A -“

„Aladdinu“, reče Stan.

„Aha. A poslije će svratiti na p-p-pizzu. To g-g-gotovo uvijek čine.“

„Znači da imamo dosta vremena“, reče Ben. Bili kimne glavom.

„Hajdemo onda unutra“, reče Bev. „Javila bih se kući. Obećala sam. A nitko od vas da nije pisnuo. Tata misli da sam u Centru za kulturu i da će me netko prebaciti kući.“

„A što ako odluči da ranije dođe po tebe?“ upita Mike.

„U tom slučaju“, reče Beverly, „bit će frke.“

Ben pomisli: Ja bih te zaštitio, Beverly. U glavi mu se odvrti san, s tako slatkim završetkom da je zadrhtao. Bevin otac je počinje gnjaviti; dere se na nju i tako to (čak ni u mašti nije si mogao zamisliti koliko Al Marsh može biti opak). Ben se baca pred nju i kaže Marshu da se smiri. Ako želiš nevolje, debeli, samo ti štiti moju kćer.

Hanscom, najčešće miran knjiški tip, može biti krvožedan tigar kad ga se razjari. Obrati se Alu Marshu otvorenih karata. Ako želite do nje, morat ćete preko mene.

Marsh krene naprijed... a onda ga zaustavi čelični sjaj u Hanscomovim očima.

Zažalit ćeš, mumlja on, ali je jasno da je sva borbenost istekla iz njega. Ta on je samo tigar od papira.

Nekako sumnjam u to, kaže Hanscom kisela osmijeha Garyja Coopéra, i Beverlyn otac kukavički uzmiče.

Što se to dogodilo s tobom, Ben? uzvikne Beverly, ali su joj oči sjajne i pune zvijezda. Izgledao si kao da ga namjeravaš ubiti!

Ubiti ga? kaže Hanscom, a onaj mu garycooperovski osmijeh i dalje titra na usnama.

Nema teorije, mala. On možda jest idiot, ali je ipak tvoj otac. Možda bih ga malo propustio kroz šake, ali samo zato što mi malo uzavri krv kad netko ružno postupa s tobom. Shvaćaš?

Ona mu se objesi oko vrata i poljubi ga (u usta! u USTA!) Volim te, Ben! zajeca ona. On osjeća kako mu njezine male grudi čvrsto pritišću prsa i -

On lagano zadrhti, odagnavši s naporom tu sjajnu, užasno jasnu sliku. Richie je stajao na vratima i pitao ga ide li, i Ben shvati da je sasvim sam u radionici.

„Aha“, reče on, malo se lecnuvši. „Naravno da idem.“

„Seniliš, Plastu“, reče Richie dok je Ben prolazio kroz vrata, ali potapše Bena po ramenu.

Ben se veselo nasmiješi i nakratko zakvači rukom Richieja oko vrata.

5

NIJE BILO PROBLEMA S BEVERLYNIM TATOM. VRATIO SE KASNO S POSLA, REKLA je Bevina majka preko telefona, zaspao ispred televizora i probudio se taman toliko da se spremi na spavanje.

„Imaš prijevoz do kuće, Bewie?“

„Da. Tata Billa Denbrougha će nas sve razvesti kućama.“

Gospođa Marsh odjednom zazvuči zabrinuto. „Nisi s nekim dečkom, Bewie, ha?“

„Ne, naravno da nisam“, reče Bev, gledajući kroz lučni prolaz između poluosvijetljenog predvorja u kojem se ona nalazila i blagovaonice u kojoj su ostali sjedili oko Monopolija. Ali da barem jesam. „Dečki, bljak. Ali ovdje imaju popis dobrovoljaca i svake večeri drugi tata ili mama voze djecu kućama.“ To je bilo istina. Ostalo je bilo toliko drska laž da je osjetila kako je u mraku oblijeva vruće rumenilo.

„U redu“, reče joj mama. „Samo sam htjela provjeriti. Jer da te tata uhvati da u tvojim godinama izlaziš s nekim dečkom, pobjesnio bi.“ Gotovo usput, ona doda: „A i ja.“

„Aha, znam“, reče Bev, i dalje gledajući u blagovaonicu. I znala je; a ipak je bila tu, ne s jednim dječakom već sa šestoricom, u kući u kojoj nije bilo roditelja. Primijeti kako je Ben napeto gleda i uputi mu diskretan nasmiješeni pozdrav. On pocrveni, ali joj uzvrati istim takvim diskretnim pozdravom.

„Jesu li tamo neke tvoje prijateljice?“ Koje prijateljice, mama?

„Mhm, tu je Patty O'Hara. I Ellie Geiger, mislim. U prizemlju igra shuffleboard⁷⁷.“

Lakoća s kojom su joj laži klizile s usta postidi je. Radije bi da razgovara s ocem; više bi se bojala, ali manje stidjela. Nije ona baš najbolja djevojčica.

„Volim te, mama“, reče ona.

„I ja tebe, Bev.“ Njezina majka nakratko posuti pa doda: „Pazi se. U novinama piše da bi mogla biti još jedna žrtva. Dječak po imenu Patrick Hockstetter. Nestao je. Jesi li ga poznavala, Bewie?“

Ona nakratko zatvori oči. „Nisam, mama.“

„Pa... onda bok.“

„Bok.“

Ona se pridruži ostalima za stolom pa su sat vremena igrali Monopoli. Stan je bio apsolutni pobjednik.

„Židovima ide od ruke zgrtanje novca“, reče Stan stavljajući hotel na Atlantic Avenue i još dvije zelene kuće na Ventnor Avenue. „Općepoznata stvar.“

„Isuse, učini od mene Židova“, reče Ben kao iz topa i svi se nasmiju. Ben je gotovo bankrotirao.

Beverly bi povremeno pogledavala preko stola u Billa, primjećujući njegove čiste ruke, plave oči, finu riđu kosu. Kad je na tabli pomaknuo srebrnu cipelu koja mu je služila kao figurica, ona pomisli: Kad bi me uhvatio za ruku, mislim da bih od veselja vjerojatno umrla.

Toplina kao da joj se nakratko razbukta u grudima i ona se potajice nasmiješi svojim rukama.

6

VELIKI FINALE TE VEČERI BIO JE GOTOVO ANTIKLIMAKS. BEN JE UZEO JEDNO od Zackovih dlijeta s police i čekićem raspolutio kalupe duž spojeva. Otvorili su se lako. Van ispadnu dvije srebrne kuglice. Na jednoj se jedva raspoznavao dio datuma: 925. Na drugoj su se vidjele valovite linije za koje Beverly pomisli da su ostaci kose Kipa slobode. Gledali su u njih na trenutak bez riječi, a onda Stan uzme jednu. „Prilično je mala“, reče on.

„Takav je bio i kamen u Davidovoj praćki kad je krenuo na Golijata“, reče Mike. „Meni izgledaju moćno.“

Ben se uhvati kako kima glavom. I njemu su tako djelovale.

„G-g-gotovi smo sasvim?“ upita Bili.

„Sasvim“, reče Ben. „Drži.“ On dobaci drugu kuglicu Billu, koji se toliko iznenadi da je zamalo ne uhvati.

Kuglice krenu ukrug. Oni ih odreda pomno pregledaju, diveći se njihovoj okruglosti, težini, zbiljnosti. Kad su se vratile Benu, on ih zadrži u ruci, pa pogleda Billa. ''Što ćemo sad s njima?“

„D-d-daj ih B-B-Beverly.“

„Ne!“

On je pogleda. Lice mu je bilo ljubazno, ali neumoljivo. „B-B-Bev, već smo o t-t-tome r-r-raspravljali i -“

„Učinit ću to“, reče ona. „Gađat ću ta sranja kad dođe vrijeme. Ako dođe. Vjerojatno ćemo zbog mene svi izginuti, ali ću to učiniti. No ne želim ih nositi kući. Netko od mojih

(otac)

roditelja mogao bi ih naći. Onda bih nadrljala.“

„Zar nemaš neko tajno skrovište?“ upita Richie. „Bogo moj, ja ih imam četiri ili pet.“

„Imam ja jedno mjesto“, reče Beverly. Na dnu njezina madraca nalazio se mali prorez u koji je kadšto skrivala cigarete, stripove i, odnedavno, časopise o filmu i modi. „Ali nije takvo da bih tamo mogla pohraniti nešto ovakvo. Ti ih čuvaj, Bili. Barem dok ne dođe vrijeme, ti ih čuvaj.“

„Važi“, reče Bili blago, i upravo u tom trenutku svjetla zapljusnu kolni prilaz. „S-s-sveca mu, u-u-uranili su. C-c-crta.“

Upravo su sjedali za Monopoli kad Sharon Denbrough otvori kuhinjska vrata.

Richie zakoluta očima i načini pokret kao da briše znoj s čela, a ostali se od srca nasmiju. Richie je dobro „okinuo“.

Trenutak potom Sharon uđe u blagovaonicu. „Bili, tata ti čeka prijatelje u automobilu.“

„U r-r-redu, m-m-mama“, reče Bili. „Ionako baš z-z-završavamo.“

„Tko je pobijedio?“ upita Sharon, smiješeći se sjajna oka Billovim prijateljima. Djevojčica će biti jako lijepa, pomisli ona. Za koju godinu, djecu će morati uvijek netko držati na oku ako među njima bude i djevojčica, a ne samo uobičajena družba dječaka. Ali prerano je brinuti o tome da će seks podići svoju ružnu glavu, nije li?

„S-S-Stan je p-p-pobijedio“, reče Bili. „Židovima ide od r-r-ruke zgrtanje n-n-novca.“

„Bili!“ vikne ona užasnuta, crveneći... a onda se začuđeno zagleda u njih dok su se oni grohotom smijali, uključujući i Stana. Zapanjenost se pretvori u nešto nalik strahu (premda poslije, u krevetu, nije ništa rekla svom mužu). U zraku se osjećalo nešto, nešto kao statički elektricitet, samo nekako puno jače, još više zastrašujuće. Da dotakne nekog od njih, osjetila bi snažan udar. Što se dogodilo s njima? pomislila je, osupnuta, i možda je čak otvorila usta da kaže nešto slično tome. No onda se Bili ispriča (ali je i dalje imao tu vragolastu iskru u oku), a Stan reče da je sve u redu, da je to štos koji bi s vremena na vrijeme upućivali na njegov račun, i ona bude previše zbunjena da bi išta rekla.

Ali osjeti olakšanje kad su djeca otišla, a njezin rođeni, zbunjujući mucavi sin otišao u svoju sobu i ugasio svjetlo.

7

DAN KAD SE KLUB GUBITNIKA NAPOSLJETKU SUKOBIO S ONIM U BORBI PRSA O prsa, dan kad je Ono gotovo načinilo podvezice od crijeva Bena Hanscoma, bio je 25. srpanj 1958. Bilo je vruće, sparno i nepomično. Ben se jasno sjećao vremena; bio je to posljednji dan sparina.

Poslije tog dana, nastupilo je dugo razdoblje osvježenja i naoblake.

Tog su jutra stigli u Neiboltovu 29 oko deset sati. Bili je vozio Richieja na Srebrenku, a Benova raskošna bedra prelijevala su se s obje strane ugnutog sjedišta njegova Raleigha. Beverly se spustila niz Neiboltovu na svom ženskom Schwinnu, crvene kose začešljane od čela i podvezane zelenom gumicom koja je vijorila za njom. Mike je došao sam, a nekih pet minuta poslije Stan i Eddie pristignu zajedno pješice.

„K-k-kako ruka, E-E-Eddie?“

„Ma nije loše. Zaboli me ako se u snu okrenem na tu stranu. Jesi li donio stvari?“

U Srebrenkovoj košari nalazio se platneni smotuljak. Bili ga izvadi i razmota. Pruži praćku Beverly, koja je uzme i pritom lagano iskrivi lice, ali ne reče ništa. U smotuljku se nalazila i limena kutija Sucretsa. Bili je otvori i pokaže im dvije srebrne kuglice. Gledali su ih nijemo, okupljeni na proćelavom travnjaku Neiboltove 29, na kojem kao da je rastao samo korov. Bili, Richie i Eddie već su vidjeli kuću; ostali nisu, pa se radoznalo zagledaju u nju.

Prozori izgledaju kao oči, pomisli Stan, a ruka mu krene prema knjizi u stražnjem džepu. On je dodirne za sreću. Tu je knjigu nosio sa sobom gotovo posvuda - bila je to knjiga M. K. Handeyja, Vodič za sjevernoameričke ptice. Izgledaju kao prljave slijepe oči. Smrdi, pomisli Beverly. Osjećam taj smrad - ali ne nosom, ne baš.

Mike pomisli: Kao onog dana kod bivše željezare. Osjećaj je isti... kao da nam govori da slobodno uđemo.

Ovo je jedno od mjesta gdje Ono živi, pomisli Ben. Jedno od mjesta kao što su Morločke rupe, gdje Ono izlazi i vraća se. A Ono zna da smo mi ovdje vani. Ono nas čeka da uđemo.

„J-j-još to želite?“ upita Bili.

Oni ga pogledaju, blijedih i ozbiljnih lica. Nitko ne reče ne. Eddie nervoznim prstima iskopa aspirator iz džepa i potegne iz njega iz pete.

„Daj meni malo toga“, reče Richie.

Eddie ga pogleda, iznenađeno, u očekivanju neke duhovitosti.

Richie ispruži ruku. „Ne zezam se, Edsić. Mogu li ja malo tog dobiti?“

Eddie slegne svojim zdravim ramenom - neobično razglavljenom kretnjom - i pruži mu aspirator. Richie pritisne pumpicu i duboko udahne. „Upravo mi je ovo bilo potrebno“, reče on i vrati aspirator. Malo je zakašljao, ali su mu oči bile bistre.

„I meni“, reče Stan. „Može?“

I tako se oni jedno za drugim posluže Eddiejevim aspiratorom. Kad mu je aspirator vraćen, Eddie ga nabije u stražnji džep, tako da mu je vrh ostao viriti. Oni se ponovno okrenu i pogledaju u kuću.

„Živi li itko u ovoj ulici?“ tiho upita Beverly.

„Ne u ovom dijelu“, reče Mike. „Više ne. Samo skitnice koji se nakratko zadrže, a onda sjednu u teretnjake i odu.“

„Oni ionako ništa ne bi vidjeli“, reče Stan. „Oni su sigurni. Barem većina njih.“ Pogleda u Billa. ''Što misliš Bili, može li ijedna odrasla osoba uopće vidjeti Ono?“

„Ne z-z-znam“, reče Bili. „N-n-neki bi morali.“

„Da barem jednog takvog upoznamo“, turobno će Richie. „Ovo i nije posao za klince, shvaćate što želim reći?“

Bili je shvaćao. Kad god bi hardyjevci⁷⁸ upali u govna, Fenton Hardy bi ih izbavio. Jednako kao i tata Ricka Branta, Hartson, u Rick Brant Science Adventures. Jebi ga, čak i Nancy Drew ima tatu koji bi se uvijek pojavio u posljednji trenutak ako bije neki zlikovci zavezali i ostavili u napuštenom rudniku ili nečem sličnom.

„Trebali bismo imati nekog odraslog sa sobom“, reče Richie, gledajući u zatvorenu kuću, s koje se gulila boja, njezine prljave prozore, zasjenjeni trijem. Umorno uzdahne. Na trenutak, Ben osjeti kako im popušta odlučnost.

A tad Bili reče: „D-d-dođite o-o-ovdje iza. Pogledajte o-o-ovo.“

Oni zaobiđu lijevu stranu trijema, gdje su letvice bile otrgnute. Bodljikave, podivljale ruže još su bile ovdje... a one koje je Eddiejev gubavac dodirnuo kad se ispentrao van još su bile crne i usahle.

„Samo ih je dotaknuo i ovo učinio?“ upita Beverly, užasnuto.

Bili kimne glavom. „N-n-narode, jeste li s-s-sigurni?“

Na trenutak nitko ne odgovori. Nisu bili sigurni; pa iako su svi po izrazu Billova lica znali da će on nastaviti i bez njih, nisu bili sigurni. Usto, na Billovu je licu bilo i neke vrste stida. Kao što im je prije rekao, George nije bio njihov brat.

Ali sva ona druga djeca, pomisli Ben. Betty Ripsom, Cheryl Lamonica, mali Clements, Eddie Corcoran (možda), Ronnie Grogan... čak i Patrick Hockstetter. Ono ubija djecu, do vraga, djecu!

„Ja idem, Veliki Bille“, reče on.

„Jebiga, i ja“, reče Beverly.

„Naravno“, reče Richie. „Misliš da ćemo dopustiti da se samo ti zabavljaš, Mucavko?“ Bili ih pogleda, dok mu je grlo titralo, a onda kimne glavom. Pruži onu limenu kutiju Beverly.

„Jesi li siguran, Bili?“

„S-s-siguran.“

Ona kimne glavom, odjednom užasnuta tom odgovornošću i opčinjena njegovim povjerenjem. Otvori kutiju, izvadi streljivo i ubaci jednu kuglicu u desni prednji džep traperica. Drugu uglavi u gumenu kapicu Bullseyea, i tako je nosila praćku, držeći je za kapicu. Osjećala je kako joj dlan čvrsto obuhvaća kuglicu, isprva hladnu a onda sve topliju.

„Hajdemo“, reče ona, ne sasvim sigurna glasa. „Hajdemo prije no što umrem od straha.“

Bili kimne glavom, a onda strogo pogleda Eddieja. „M-m-možeš li ti ovo, E-E-Eddie?“

Eddie kimne glavom. „Naravno da mogu. Prošli sam put bio sam. Ovaj sam put s prijateljima. Je li tako?“ On ih pogleda i lagano se nasmiješi. Na licu je imao stidljiv, ranjiv i lijep izraz.

Richie ga lupne po leđima. „Imaš pravos, senjor. Mučačo koji ti pokuša ukrasti aspiratoras, mi ga ubimo. I to ga ubimo polakos.“

„Richie, užasan si“, reče Bev hihoćući.

„I-i-ispod t-t-trijema“, reče Bili. „S-s-svi iza m-m-mene. A onda u p-p-podrum.“

„Ako ti uđeš prvi a taj te stvor zaskoči, što da ja radim?“ upita Beverly. „Da gađam kroz tebe?“

„Ako budeš m-m-morala“, reče Bili. „Ali p-p-predlažem da najprije p-p-pokušaš naokolo.“

Richie se na ovo luđački nasmije.

„P-p-pregledat ćemo cijelu k-k-kuću, budemo li m-m-morali.“ On slegne ramenima.

„Možda n-n-ništa ne n-n-nađemo.“

„Vjeruješ li ti to?“ upita Mike.

„Ne“, reče Bili kratko. „Ono je o-o-ovdje.“

Ben je vjerovao da je on u pravu. Kuća u Neiboltovoj 29 izgledala je kao obavijena otrovnim omotačem. Nije ga se vidjelo... ali ga se osjetilo. On obliže usne. „S-s-spremni?“ upita ih Bili.

Svi ga ponovno pogledaju. „Spremni, Bili“, reče Richie.

„K-k-krenimo onda“, reče Bili. „Drži se m-m-mene, B-B-Beverly.“ On se spusti na koljena i provuče kroz sparušene ružine grmove i zavuče se ispod trijema.

8

UŠLI SU OVAKO: BILL, BEVERLY, BEN, EDDIE, RICHIE, STAN, MIKE. LIŠĆE POD trijemom zapucketalo je i ispustilo oblačiće gorkog, ustajalog mirisa. Ben nabere nos. Je li ikad osjetio miris uvelog lišća nalik ovom? Baš i nije. A onda mu padne na um neugodna pomisao. Mirisalo je onako kako je on zamišljao da bi mirisala mumija, trenutak nakon što bi istraživač polugom otvorio kovčeg: samo prašina i gorka drevna taninska kiselina.

Bili je stigao do razbijenog podrumskog prozora i gledao u podrum. Beverly dopuže pokraj njega. „Vidiš li što?“

Bili odmahne glavom. „Ali to ne z-z-znači da tamo nema n-n-ničeg. P-p-pogledaj ; eno one h-h-hrpe ugljena po k-k-kojoj smo se ja i R-R-Richie p-p-popeli.“

Ben, koji je gledao između njih, ugleda ugljen. Sad je postajao uzbuđen koliko i uplašen, i to mu je uzbuđenje dobro došlo, jer je instinktivno shvaćao da bi to moglo poslužiti i kao oruđe. Pogled na tu hrpu ugljena bio je pomalo nalik pogledu na neku slavnu turističku atrakciju o kojoj si samo čitao ili slušao od drugih.

Bili se okrene i gipko sklizne kroz prozor. Beverly da Benu praćku, omotavši mu ruku oko kapice i kugle koja se gnijezdila u njoj. „Daj mi je čim se spustim“, reče ona. „Iste sekunde. „

„Važi.“

Ona sklizne u podrum lako i okretno. Pritom joj se na trenutak bluza izvuče iz traperica i - barem Benu - zastane srce kad on ugleda njezin ravni, bijeli trbuh. A bilo je tu i uzbuđenje zbog njezinih ruku na njegovim dok joj je dodavao praćku.

„U redu, imam je. Spuštaj se.“

Ben se okrene i počne se koprcati kroz prozor. Trebao je predvidjeti što će se zatim dogoditi; bilo je to zapravo neizbježno. Zaglavio se. Guza mu je zapela u četvrtastom podrumskom prozoru i nije mogao dalje. Počeo se izvlačiti natrag, no shvati - užasnut - da bi mu to moglo uspjeti, ali da će pritom najvjerojatnije zguliti i hlače - a možda i gaćice - sve do koljena. I tako će se svojim orijaškim dupetom praktički unijeti u lice svoje voljene.

„Požuri!“ reče Eddie.

Ben se smrknuto odgurne objema rukama. Trenutak se još nije mogao pomaknuti, a onda mu tur ispadne kroz prozorski otvor. Traperice mu se bolno zategnu i usijeku u prepone, prignječivši mu jaja. Vrh prozora nabere mu košulju sve do lopatica. Sad mu se zaglavio trbuh.

„Uvuci ga, Plast“, reče Richie, histerično hihoćući. „Uvuci ga ili ćemo morati poslati Mikea po sajlu njegova tate da te izvučemo van.“

„Bi-bip, Richie“, reče Ben kroz stisnute zube. Uvuče trbuh koliko god je mogao. Pomakne se nekoliko centimetara, a onda ponovno zapne. Okrene glavu što je više mogao, boreći se protiv panike i klaustrofobije. Lice mu se zajapurilo i oznojilo. Nosnice mu je pritiskao gorak i prezasićen miris lišća. „Bili! Narode, možete me povući?“

Osjeti kako ga je Bili uhvatio za jedan gležanj, Beverly za drugi. Ponovno uvuče trbuh i trenutak potom stropošta se kroz prozor. Bili ga čvrsto uhvati. Obojica se gotovo prevrnu. Ben nije mogao pogledati Beverly u oči. Nikad mu u životu nije bilo toliko neugodno.

„D-d-dobro si, čovječe?“

„Aha.“

Bili se drhtavo nasmije. Beverly mu se pridruži, a onda se i Ben mogao malo nasmijati, premda će proći puno godina prije no što će on u tom događaju vidjeti nešto smiješno.

„Hej !“ zazove Richie odozgo. „Eddieju treba pomoć, u redu?“

„U r-r-redu.“ Bili i Ben zauzmu položaj ispod prozora. Eddie se provuče poleđuške. Bili ga uhvati za noge iznad koljena.

„Pazi što radiš“, reče Eddie gunđavim, nervoznim glasom. „Škakljiv sam.“

„Ramon jakos škakljivos, senjor“, vikne Richiejev glas.

Ben uhvati Eddieja oko struka, pokušavajući ne dirati gips i udlagu. On i Bili spuste Eddieja kroz podrumski prozor poput mrtvaca. Eddie jednom zavapi, ali je to bilo sve.

„E-E-Eddie?“

„Aha,“ reče Eddie, „sve je u redu. Ništa strašno.“ Ali su mu na čelu izbili krupni grašci znoja a disao je brzo i hripavo. Pogledom je vršljao po podrumu.

Bili se ponovno odmakne. Beverly stane blizu njega, sad držeći praćku i za držak i za kapicu, spremna gađati iz nje bude li potrebno. Očima je neprestano pretraživala podrum.

Richie se provuče sljedeći, a za njim Stan i Mike, s lakoćom i gracioznošću na kojoj im je Ben duboko zavidio. I tako su svi bili u podrumu u kojem su Bili i Richie prije samo mjesec dana vidjeli Ono.

U prostoriji je bilo polutamno, ali ne i mračno. Sutonska je svjetlost padala kroz prozore i stvarala lokvice na zemljanom podu. Benu je podrum izgledao jako velik, gotovo prevelik, kao da je svjedokom nekakve optičke varke. Na stropu su se ukrštale prašnjave nosive grede. Cijevi od grijanja bile su zahrđale. Nekakva nečista bijela tkanina visjela je s vodovodne cijevi u prljavim vrpcama i rezancima. I ovdje dolje osjećao se onaj miris. Prljavi, žuti miris. Ben pomisli: Ono je ovdje, i te kako. O da.

Bili krene prema stubama. Ostali se poslažu iza njega. On se zaustavi u podnožju i zaviri ispod stubišta. Ispruži nogu i stopalom napola udari a napola izgura nešto. Zagledaju se u to bez riječi. Bila je to bijela klaunska rukavica, sad onečišćena zemljom i prašinom.

„G-g-gore“, reče on.

Oni se popnu i izađu u neurednu kuhinju. Jedna jednobojna stolica s ravnim naslonom stajala je nasukana nasred grbavog, valovitog linoleuma. Toliko što se pokućstva tiče. U jednom je kutu bilo praznih boca od žestokih pića. Ben ugleda još boca u ostavi. Osjećao je miris pića - mahom vina - i starih, ustajalih cigareta. Ti su mirisi prevladavali, ali je bio tu i onaj drugi miris. Pojačavao se iz trenutka u trenutak.

Beverly ode do kuhinjskih elemenata i otvori jedan. Prodorno vrisne kad joj se iz njega strovali crnkastosmeđi štakor gotovo u lice. Tresne o radnu plohu i zapilji se u njih svojim crnim očicama. I dalje vrišteći, Beverly podigne praćku i nategne je. „NE!“ zagrmi Bili.

Ona se okrene prema njemu, blijeda i prestravljena. Onda kimne glavom i opusti ruku, ne odapevši srebrnu kuglu - ali se Benu učini da je bila jako, jako blizu. Ona se polako odmakne, nagazi na Bena, poskoči. On je zagrli jednom rukom, čvrsto.

Štakor otapka niz radnu plohu, skoči na pod, pobjegne u ostavu i iščezne.

„Ono je htjelo da ga gađam“, reče Beverly slabašnim glasom. „Da na njega utrošim pola našeg streljiva.“

„Da“, reče Bili. „Na n-n-neki način to ti je kao s-s-streljana za obuku FBI-evaca u Quanticu. P-p-pošalju te u u-u-umjetnu ulicu i p-p-podižu m-m-mete. Ako p-p-pogodiš nekog p-p-poštenog građanina umjesto s-s-samo negativce, g-g-gubiš bodove.“

„Ne mogu ja to, Bili“, reče ona. „Zeznut ću stvar. Uzmi, ti.“ Ona pruži Bullseye, ali Bili odmahne glavom.

„M-m-moraš, B-Beverly.“

Začuje se cijukanje iz drugog elementa. Richie krene prema njemu.

„Ne prilazi preblizu!“ zaštekće Stan. „Mogao bi -“

Richie pogleda unutra i licem mu prijeđe izraz mučnine i gađenja. Zalupi vratima ormarića s treskom koji mrtvo odjekne praznom kućom.

„Nakot“, Richie je zvučao bolesno. „Najveći nakot koji sam ikad vidio... koji je bilo tko vidio.“ Protrlja usta nadlanicom. „Unutra ih je na stotine.“ Pogleda ih, a kut usta mu se malko trzne. „Njihovi repovi... bili su zapetljani, Bili. U čvor.“ Iskrivi lice. „Poput zmija.“

Oni pogledaju u vrata ormarića. Onaj je cilik bio prigušen, ali još čujan. Štakori, pomisli Ben, gledajući Billovo bijelo lice a preko Billova ramena u Mikeovo pepeljastosivo. Svi se boje štakora. A Ono to zna.

„K-k-krenimo“, reče Bili. „Ovdje u N-N-Neiboltovoj z-z-zabavi n-n-nikad kraja.“

Krenu kroz prednje predvorje. Ovdje su se pomiješali nemili zadasi trule žbuke i stare mokraće. Kroz prljava okna prozora vidjeli su ulicu i svoje bicikle. Bewien i Benov bili su podignuti na nožice. Billov je bio naslonjen na kržljavi javor: Benu su ti bicikli izgledali tisuću kilometara daleko, kao predmet koji se gleda s pogrešnog kraja teleskopa. Pusta ulica sa svojim mjestimičnim krpicama asfalta, izblijedjelim vlažnim nebom, neprekidnim dingdonganjem lokomotive koja prolazi sporednim kolosijekom... to mu se činilo poput snova, halucinacije. A stvarnost je ovo prljavo predvorje sa svojim smradom i sjenama.

U jednom se kutu nalazila hrpa krhotina smeđeg stakla - od boca Rheingolda.

U drugom kutu, vlažan i napuhnut, nalazio se časopis malog formata s razgolićenim ženama. Žena na naslovnoj stranici bila je sagnuta preko stolca, a suknja joj je bila zadignuta otraga kako bi joj se vidjeli rubovi mrežastih čarapa i crnih gaćica. Benu ta fotografija nije djelovala posebno seksi, a nije mu bilo ni neugodno što ju je i Beverly pogledala. Vlaga je požutjela ženinu kožu i nabrala korice u valićima koji su postali bore na njezinu licu. Njezin pohotni pogled pretvorio se u cer mrtve kurve.

(Poslije puno godina, dok je Ben ovo prepričavao, Bev je zavapila i sve ih prestrašila - nisu samo slušali tu priču nego je i proživljavali. „To je bila ona!“ vrisnula je Bev. „Gospođa Kersh! To je bila ona!“)

Dok je Ben gledao, mlado-stara babetina s naslovne stranice seksi časopisa mu namigne. Razbludno zamigolji stražnjicom u znak poziva. Prožme ga studen, ali i oblije znoj. Ben odvrati pogled.

Bili gurne vrata s lijeve strane i oni uđu za njim u sobu nalik na trezor, gdje je nekad možda bila primaća soba. Zgužvane zelene hlače visjele su sa svjetiljke koja se spuštala sa stropa. Kao i podrum, i ova je prostorija Benu djelovala preveliko, dugačka gotovo koliko i teretni vagon. Predugačka za kuću koja se izvana činila tako mala.

Da, ali to je bilo izvana, progovori nov glas u njegovoj glavi. Bio je to šaljiv, cičeći glas, i Ben shvati s iznenadnom sigurnošću da to čuje Pennywisea; Pennywise mu se obraćao putem nekog otkačenog mentalnog radija. Izvana stvari uvijek djeluju manje no što zaista jesu, zar ne, Ben?

''Odlazi“, šapne on.

Richie se okrene da ga pogleda, lica i dalje napeta i blijeda. „Rekao si nešto?“

Ben odmahne glavom. Glasa je nestalo. Bilo je to važno, dobro. A ipak

(izvana)

je shvatio. Ova je kuća posebno mjesto, neka vrsta postaje, jedno od mjesta u Derryju, jedno od mnogih, možda, iz kojih Ono uspijeva naći put do nadzemnog svijeta. Ova smrdljiva, trula kuća, gdje je sve nekako pogrešno. Ne samo da je djelovala preveliko; kutovi su bili pogrešni, perspektiva sumanuta. Ben je stajao na samim vratima između salona i predvorja, a ostali su se udaljavali od njega u prostoru koji je sad izgledao velik gotovo kao park Bassey... ali su udaljavanjem postajali sve veći umjesto sve manji. Pod kao da se nakosio, a -

Mike se okrene. „Ben!“ pozove ga on, a Ben mu ugleda zabrinutost na licu. „Priključi se. Gubimo te!“ Jedva da je čuo ovu posljednju riječ. Zamrla je kao da je ostale odnio brzi vlak.

Odjednom prestravljen, on potrči. Vrata iza njega zanjišu se i zatvore s prigušenim treskom. On vrisne... a nešto kao da prohuji zrakom tik iza njega, namreškavši mu košulju. On se okrene, ali tamo nije bilo ničeg. No to nije promijenilo njegovo uvjerenje da je nečeg ipak bilo.

On se priključi ostalima. Soptao je, dahtao, i mogao bi se zakleti da je pretrčao najmanje kilometar... ali kad se okrenuo, suprotni zid primaće sobe bio je udaljen nepuna tri metra.

Mike ga zgrabi za rame tako snažno da ga je zaboljelo.

„Uplašio si me, čovječe“, reče on. Richie, Stan i Eddie upitno su gledali u Mikea. „Izgledao je mali“, reče Mike. „Kao da je kilometar daleko.“

„Bili!“

Bili se okrene.

„Moramo strogo paziti da se držimo na okupu“, Ben propenta. „Ova kuća... kao kuća zrcala u lunaparku, ili tako nešto. Izgubit ćemo se. Mislim da Ono želi da se izgubimo. Odvojimo.“

Bili ga je gledao trenutak, tankih usana. „U redu“, reče on. „Svi se d-d-držimo na o-o-okupu. N-n-nitko da nije z-z-zaostao.“

Oni kimnu glavama, uplašeni, skupljeni ispred vrata hodnika. Stanova se ruka maši knjige o pticama u stražnjem džepu. Eddie je u jednoj ruci držao aspirator, stezao ga, popuštao stisak, pa ga ponovno stiskao, poput kržljavca od pedeset kilograma koji pokušava nabildati mišiće teniskom lopticom.

Bili otvori vrata u još jedan, uži hodnik. Tapete s motivom ruža penjačica i vilenjaka u zelenim kapicama odvajale su se od spužvaste žbuke u raskvašenim listićima. Žute mrlje od vlage širile su se u ishlapjelim prstenovima na stropu. Pjenast snop svjetla padao je kroz prljavi prozor u dnu hodnika.

Odjednom hodnik kao da se produžio. Strop se podigao pa se počeo smanjivati iznad njihovih glava kao neka neobična raketa. Vrata su narasla sa stropom, razvukla se kao karamel. Lica vilenjaka izduljila su se i postala čudna, očiju nalik krvavim crnim rupama. Stan zakrešti i poklopi rukama oči.

„To n-n-nije s-s-STVARNO!“ vrisne Bili.

„Je!“ uzvrati mu Stan istom mjerom, prekrivši oči stisnutim šakama. „Stvarno je, znaš da je, Bože poludjet ću, ovo je ludo, ovo je ludo -

„G-g-GLEDAJ!“ Bili drekne na Stana, na sve njih, i Ben, kome se vrtjelo u glavi, gledao je kako se Bili sagnuo, sklupčao, a onda odrazio i skočio u zrak. Njegova stisnuta lijeva šaka udari ni u što, baš ni u što, ali se začuje jak zvuk: krrrak! Gipsana prašina podigne se na mjestu gdje više nije bilo nikakva stropa... a zatim ga ponovno bude. Predvorje je ponovno bilo predvorje, usko, niska stropa, prljavo, ali se zidovi više nisu protezali u beskraj. Bio je tu samo Bili, koji ih je gledao i trljao svoju okrvavljenu ruku, prašnjavu od žbuke. U stropu se nalazio jasan trag koji je njegova šaka načinila u mekoj stropnoj žbuci.

„N-n-nije p-p-pravi“, reče on Stanu, svima njima. „Samo l-l-lažno l-l-lice. Kao m-m-maska za N-n-noć vještica.“

„Za tebe možda da“, reče Stan tupo. Lice mu je bilo zgranuto i prestravljeno. Gledao je oko sebe kao da više nije siguran gdje je. Gledajući ga tako, osjećajući gorak zadah koji mu je izbijao iz pora, Ben, koji je bio oduševljen Billovom pobjedom, ponovno se uplaši. Stan je bio na rubu živaca. Još malo pa će početi histerizirati, možda i vrištati i što će onda biti?

„Za tebe“, ponovi Stan. „Ali da sam ja to pokušao, ništa se ne bi dogodilo. Zato što... ti imaš svog brata, Bili, ali ja nemam ništa.“ On pogleda oko sebe - najprije prema salonu, u kojem je zavladalo tmurno smeđe ozračje, tako gusto i zadimljeno da su jedva vidjeli kroz vrata kroz koja su ušli, pa ovaj hodnik, svijetao ali nekako mračan, nekako prljav, nekako potpuno uvrnut. Vilenjaci su đipali po trulećim tapetama ispod vitica ruža. Sunce je bliještalo na prozorskim oknima u dnu hodnika, i Ben je znao da će, odu li tamo, ugledati mrtve muhe... još razbijenog stakla... i onda što? Kako se podne daske razmiču, istresaju ih u mrtvu tamu gdje grabežljivi prsti čekaju da ih uhvate? Stan je bio u pravu; Bože, zašto su ušli u jazbinu Onoga sa samo dvije glupe srebrne kugle i bijednom praćkom?

On ugleda kako Stanova panika skače s jednog na drugog, pa na trećeg - poput šumskog požara nošena vrućim vjetrom širila se u Eddiejevim očima, razjapila Bewiena usta u ranjen jauk, nagnala Richieja da objema rukama gurne naočale i okrene se kao da mu je sam nečastivi za petama.

Zadršću na rubu bijega, gotovo zaboravivši na Billovo upozorenje da se drže na okupu. Slušali su uraganske vjetrove panike koji su im puhali između ušiju. Kao u snu Ben začuje gospođicu Davies, knjižničarsku pomoćnicu, kako čita maloj djeci: Tko to po mom mostu tako hop-hop-hopše-še? I on ih ugleda - malene, bebače, kako se naginju naprijed, lica ozbiljnih i nepomičnih, dok im se u očima zrcali vječno očaravanje bajke: hoće li čudovište biti nadmudreno... ili će se pogostiti?

„Ja nemam ništa!“ kukao je Stan Uris, i izgledao jako mali, gotovo dovoljno mali da sklizne kroz jednu od pukotina u daščanom podu hodnika poput čovjeka-pisma. „Ti imaš brata, čovječe, ali ja nemam ništa!“

„Ali i-i-imaš!“ drekne Bili jednako glasno. On zgrabi Stana i Ben je bio uvjeren da će mu opaliti šljagu, i njegove misli jeknu, Nemoj Bili, molim te, tako postupa Henry, ako to učiniš, Ono će nas sve sad ubiti!

Ali Bili nije udario Stana. Okrene ga grubo i istrgne džepnu knjigu iz stražnjeg džepa Stanovih traperica.

„Daj mi to!“ vrisne Stan i rasplače se. Ostali su stajali zapanjeni, odmičući se od Billa, čije oči kao da su sad doslovce plamtjele. Čelo mu je žarilo poput svjetiljke. Držao je knjigu ispred Stana kao što svećenik drži križ da otjera vampira.

„I-i-imaš svoje p-p-pti -“

Podigao je glavu, žile su mu iskočile na vratu, a Adamova jabučica sličila na vrh strelice zarivene u njegovo grlo. Ben je bio ispunjen strahom ali i sažaljenjem za svog prijatelja Billa Denbrougha; no bilo je tu i snažnog osjećaja predivnog olakšanja. Zar je posumnjao u Billa? Zar je itko od njih posumnjao? O Bili, reci to, molim te, zar ne možeš izgovoriti?

I nekako, Billu to uspije. „Ti imaš svoje P-P-PTICE! Svoje P-P-PTICE!“

Gurne knjigu Stanu. Stan je uzme i glupavo pogleda Billa. Suze mu zasvjetlucaju na obrazima. Tako je čvrsto držao knjigu u ruci da su mu prsti pobijeljeli. Bili pogleda u njega, pa u ostale.

„D-d-dođite“, reče on ponovno.

„Hoće li ptice djelovati?“ upita Stan. Glas mu je bio tih, promukao.

Djelovale su u vodotornju, nisu li?“ upita ga Bev.

Stan je pogleda nesigurno.

Richie ga potapše po ramenu. „Hajde, Stanny the Kid“, reče on. „Jesil miš il si muško?“

„Mora da sam muško“, reče Stan drhtavo, i obriše suze s lica donjim dijelom zapešća lijeve ruke. „Jer koliko znam, miševi se ne ukenjaju u gaće.“

Oni se nasmiju i Ben bi mogao prisegnuti da je osjetio kako kuća uzmiče od njih, od tog zvuka. Mike se okrene. „Ona velika soba, ona kroz koju smo upravo prošli. Pogledajte!“

Oni pogledaju. Salon je sad bio gotovo crn. Nije to bilo zbog dima ili ikakva plina; bila je to naprosto crna tama, gotovo potpuna crna tama. Zraku bi oduzeta svjetlost. Ona crna tama kao da se valjala i ugibala dok su oni zurili u nj i kao da je gusnula u nešto nalik licima.

„K-k-krenimo.“

Oni se okrenu od tame i pođu niz hodnik. Iz njega su se otvarala troja vrata, dvoja s prljavim bijelim porculanskim okruglim kvakama, treća samo s rupom umjesto kvake. Bili odlučnim pokretom uhvati za prvu kvaku, okrene je, i gurne vrata. Bev se zalijepi na njega, podigavši praćku.

Ben se primakne, svjestan da i ostali čine to isto, jateći se iza Billa poput prestrašenih prepelica. Bila je to spavaća soba, prazna, osim jednog umrljanog madraca. Zahrđali tragovi davno preminulih opruga bili su utetovirani u žutoj površini madraca. Ispred jedinog prozora sobe povijali su se suncokreti i kimali glavama.

„Nema ničeg -“ zausti Bili, a tad se madrac počne ritmično nadimati i ugibati. Odjednom se raspara točno po sredini. Crna, ljepljiva tekućina počne curiti iz njega, umrljavši madrac a zatim se slije preko poda prema ulazu. Imala je oblik dugih, užatih pipaka.

„Zatvori ih, Bili!“ vikne Richie. „Jebote, zatvori ta vrata!“

Bili ih zalupi, okrene se i pogleda ih, pa kimne glavom. „Hajdemo.“ Tek što je dotaknuo kvaku na drugim vratima - ova su bila na drugoj strani uskog hodnika - iza jeftinog drveta prolomi se zvrčav vrisak.

9

ČAK I BILL USTUKNE OD TOG KREŠTAVOG, NELJUDSKOG KRIKA. BEN OSJETI KAKO bi od tog zvuka mogao uskoro poludjeti; njegov mozak predočio si je iza tih vrata divovskog cvrčka, poput nečeg iz filma u kojem od radijacije svi kukci jako narastu - na primjer, Početak kraja ili Crni škorpion, ili onaj o mravima u kanalizaciji Los Angelesa. Ne bi mogao pobjeći čak ni da je zrikavi smežurani užas razbio daske na vratima i počeo ga milovati svojim velikim, dlakavim nogama. Bio je nejasno svjestan da pokraj njega Eddie diše u razdirućim soptajima.

Vrisak je jačao ne gubeći ništa od svog kukcolikog zvrčanja. Bili ustukne još jedan korak, sad bez kapi krvi u licu, iskolačenih očiju, usana koje su mu sad bile samo ljubičasta brazgotina ispod nosa.

„Gađaj ga, Beverly!“ začuje Ben sebe kako viče. „Gađaj ga kroz vrata, gađaj prije no što nas se dočepa!“ A sunčana svjetlost razlije se kroz prljavi prozor u dnu hodnika poput teškog grozničavog tereta.

Beverly podigne Bullseye kao djevojčica u snu dok je ono zrikanje postajalo sve glasnije i glasnije -

Ali prije no što je uspjela nategnuti praćku, Mike vikne: „Ne! Ne! Nemoj, Bev! Bože! E, jesam kreten!“ Nevjerojatno, ali Mike se smijao. On se progura naprijed, zgrabi kvaku, okrene je i gurne vrata. Ona se oslobode napuhnutog dovratka i nakratko zaškripe. „To je čegrtaljka! Samo čegrtaljka, ništa više, time se plaše vrane!“

Soba je bila prazna kutija. Na podu je ležala limenka otpiljenih krajeva. Na sredini, čvrsto zategnut i vezan u čvorove izvan rupa probijenih sa strane, bio je komadić voskom premazanog užeta. Premda u sobi nije bilo povjetarca - jedini je prozor bio zatvoren i nemarno obijen daskama i propuštao svjetlost samo u obliku mrlja i zraka - nije bilo sumnje da ono zavijanje dopire iz limenke.

Mike ode do nje i svojski je odrapi nogom. Zavijanje prestane kad se limenka otkotrljala u suprotni kut.

„Najobičnija čegrtaljka“, reče on ostalima, kao da se ispričava. „Mi ih stavljamo zbog vrana. Nije to ništa. Samo jeftin trik. Ali ja nisam vrana.“ On pogleda Billa, više se ne smijući, ali se i dalje smiješeći. „Još se bojim Onoga - mislim da se svi bojimo - ali i Ono se boji nas. Iskreno govoreći, mislim da se Ono vraški boji.“

Bili kimne glavom. „I j-j-ja“, reče on.

Oni odu do vrata u dnu hodnika, i dok je Ben promatrao kako Bili uvlači prst u rupu gdje je nekad bila kvaka, shvati da će sve ovo ovdje završiti; iza ovih vrata neće biti trikova. Smrad je sad bio gori, a onaj olujni osjećaj dviju suprotstavljenih sila koje se vrtlože oko njih bio je puno jači. Pogleda Eddieja, s jednom rukom u udlagi, dok zdravom steže aspirator.

Pogleda Bev s druge strane, bijelu u licu, kako drži praćku visoko podignutu poput jadca. On pomisli: Budemo li morali bježati, pokušat ću te zaštititi, Beverly. Kunem se da ću pokušati.

Možda je osjetila tu njegovu misao, jer se okrenula prema njemu i obdarila ga napetim osmijehom. Ben joj uzvrati smiješak.

Bili povuče vrata. Njihove šarke ispuste prigušen vrisak, a onda zanijeme. Bila je to kupaonica... ali nešto nije bilo u redu s njom. Netko je nešto ovdje razbio, bilo je jedino što je Ben u prvom trenutku uspio shvatiti. Nije to boca žestice... što je to?

Bijeli komadići i krhotine, opako svjetlucavi, bili su rasuti posvuda po podu. A tad shvati. Bila je to kruna ludosti. On se nasmije. Richie mu se pridruži.

„Netko je okinuo prdac nad prdežima“, reče Eddie i Mike se počne smijuljiti i kimati glavom. Stan se blijedo smješkao. Jedino su Bili i Beverly ostali namršteni.

Oni bijeli komadići rasuti po cijelom podu bili su krhotine porculana. Zahodska je školjka odletjela u zrak. Kotlić je stajao pijano nakrivljen u lokvi vode, pošteđen prevrtanja zbog činjenice da je školjka bila smještena u kutu, pa je kotlić pao nakoso.

Zbili su se iza Billa i Beverly, krckajući po komadićima porculana. Što god to bilo, pomisli Ben, poslalo je tu jadnu školjku u materinu. Zamisli kako Henry Bowers ubacuje u školjku dvije-tri svoje rakete, zalupi poklopcem, a onda daje petama vjetra. Nije mogao zamisliti da bi nešto drugo, osim dinamita, moglo biti uzrokom takve kataklizme. Bilo je nekoliko većih komada školjke, ali vraški malo; većina onog što je ostalo bile su oštre rbaci, nalik sulicama za izbacivanje iz cjevčica. Tapete (ruže penjačice i zaigrani vilenjaci, kao i u hodniku) su bile posvuda pune rupa. Sličile su rupama od sačme, ali je Ben znao da je to porculan, zabijen u zidove od siline eksplozije.

Bila je tu i kada s nogama u obliku šapa, s naraštajima prljavog skorenog blata između kandži. Ben virne u nju i na dnu ugleda plimni nanos mulja i krupnog pijeska. Zahrđala glava tuša piljila je odozgo. Bili su tu još i umivaonik i širom otvoren ormarić za lijekove iznad njega, praznih polica. Na policama je bilo prstenova hrđe, tamo gdje su nekad stajale bočice.

„Ne bih se tome približavao, Veliki Bille!“ reče Richie oštro i Ben se okrene.

Bili je prilazio otvoru odvoda u podu, iznad kojeg je nekad stajala zahodska školjka. On se nagne nada nj... a onda se okrene prema ostalima.

„C-č-čujem p-p-pumpe... baš kao u J-J-Jalovini!“

Bev se primakne Billu. Ben pođe za njom, i da - začuje i on: ono postojano brundanje. Samo što, dok se tako razlijegalo kroz cijevi, nije uopće sličilo zvuku strojeva. Zvučalo je kao nešto živo.

„O-o-odavde je d-d-došlo Ono“, reče Bili. Lice mu je bilo samrtnički blijedo, ali su mu oči plamtjele od uzbuđenja. „O-o-odavde je d-d-došlo onog d-d-dana, i o-o-odavde uvijek d-d-dolazi! Iz o-o-odvoda!“

Richie je kimao glavom. „Bili smo u podrumu, ali Ono nije bilo tamo - Ono je sišlo niza stube. Zato što je ovaj odvod mjesto odakle je Ono izašlo.“

„I Ono je ovo učinilo?“ upita Beverly.

„Ž-ž-žurilo se, r-r-rekao bih“, reče Bili ozbiljno.

Ben pogleda u cijev. Imala je oko metar u promjeru i bila puna mraka kao rudarsko okno.

Unutarnja keramička površina cijevi bila je obložena krastom nečega o čemu nije želio ništa znati. Onaj brundavi zvuk hipnotički je dopirao odozdo... i odjednom on ugleda nešto. Nije to vidio pravim očima, barem ne isprva, već onima usađenima duboko u njegov um.

Ono je zaždilo prema njima, kreće se brzinom ekspresnog vlaka, ispunjava grlo te mračne cijevi od jedne do druge stijenke; Ono je sad u vlastitom obličju, kakvo god ono bilo; Ono će poprimiti neki oblik iz njihovih glava kad stigne. Ono dolazi, diže se iz svojih poganih struja i crnih katakombi ispod zemlje, a oči mu žare pogubno žućkastozeleno; dolazi, pristiže; Ono dolazi.

A onda, najprije u obliku iskri, on ugleda oči Onoga dolje u tami. One poprime oblik - užegao i zloćudan. Ben začuje kako onaj brundavi zvuk strojeva sad nadjačava novi zvuk - Vuuuuuuu... Smrdljiv se zadah podrigne iz škrbavih usta odvodne cijevi i on ustukne, kašljući i gušeći se.

„Ono dolazi!“ vrisne on. „Bili, vidio sam Ono, Ono dolazi!“

Beverly podigne Bullseye. „U redu“, reče ona.

Nešto grune iz odvodne cijevi. Kad se Ben poslije pokušao prisjetiti tog prvog sukoba, uspio se sjetiti jedino vrtloga srebrnastonarančastog obličja. Nije bilo sablasno; bilo je čvrsto, i on osjeti neki drugi oblik, neki stvaran i konačan oblik, iza Onoga... ali njegove oči nisu mogle pojmiti ono što vide, ne sasvim.

A tad Richie zatetura natraške, lica grčevito ispisana prepašću, i počne vrištati:

„Vukodlak! Bili! To je vukodlak! Tinejdžerski vukodlak!“ I odjednom ono obličje poprimi stvaran oblik, za Bena, za sve njih.

Vukodlak je stajao stameno iznad odvodne cijevi, dlakavih stopala čvrsto položenih s obje strane mjesta gdje je nekad bio zahod. Njegove zelene oči žegle su ih s njegova divljeg lica.

Gubica mu se nabrala a žućkastobijela pjena cijedila kroza zube. Ono gromoglasno zareži. Ruke mu sunu prema Beverly, a posuvraci njegove srednjoškolske jakne zadignu se na krznom prekrivenim rukama. Zaudarao je vruće, sirovo i ubojito.

Beverly vrisne. Ben je zgrabi za leđa bluze i povuče tako jako da su joj se otparali šavovi ispod pazuha. Jedna ruka s kandžama zasiječe kroz zrak na mjestu na kojem je ona maloprije stajala. Beverly zatetura natraške i udari o zid. Srebrna kugla iskoči iz kapice praćke. Na trenutak ona zasvjetluca u zraku. Mike, brži od munje, uhvati kuglicu i vrati joj je.

„Gađaj ga curo“, reče on. Glas mu je bio savršeno miran, gotovo spokojan. „ Smjesta ga upucaj. „

Vukodlak ispusti razoran urlik koji se prometne u arlaukanje od kojeg se ledila krv. Gubicu podigne prema stropu. Urlanje se pretvori u smijeh. Ono se baci na Billa kad se ovaj okrenuo pogledati Beverly.

Ben ga gurne u stranu i Bili se opruži koliko je dug i širok.

„Gađaj ga, Bev“' vrisne Richie. „Zaboga, gađaj ga!“

Vukodlak skoči, i Ben ni trenutka nije posumnjao, ni tad ni poslije, da je Ono točno znalo tko je ovdje glavni. Ono se željelo dočepati Billa. Beverly zategne praćku i opali. Kugla poleti i ponovno promaši metu, ali ovaj put ne bude spasonosnog skretanja putanje. Promašila je pola metra i probila rupu u tapetama iznad kade. Bili, ruku istočkanih komadićima porculana, krvareći na desetak mjesta, opsuje vrisnuvši.

Vukodlakova se glava strelovito okrene; njegove užarene zelene oči zagledaju se u Beverly. Ne razmišljajući, Ben stane ispred nje dok je ona pipajući po džepu tražila drugu srebrnu kuglu. Traperice koje je imala na sebi bile su preuske. Nije ih odjenula s namjerom da bude izazovna; razlog je bio taj što su one, kao i kratke hlače koje je imala na sebi onaj dan kad su se dogodili Patrick Hockstetter i hladnjak, bile prošlogodišnji model. Prsti joj se sklope oko kugle, ali joj ona sklizne. Ponovno je napipa i dohvati. Povuče je, izvrne džep i prospe četrnaest centi, kupone dviju ulaznica za kino i malo džepnog smeća.

Vukodlak nasrne na Bena, koji je zaštitnički stajao ispred nje... i zaklonio joj pogled na metu. Glava Onoga bila je nakrenuta pod grabežljivo smrtonosnim tragačkim kutom. Škljocao je čeljustima. Ben naslijepo posegne za Onim. U njegovim reakcijama sad kao da nije bilo mjesta za prepast - umjesto toga osjećao je nekakav oštrouman gnjev, pomiješan sa zbunjenošću i osjećajem da se vrijeme nekako naglo zaustavilo uz škripu kočnica. Zavuče ruke u oštru smršenu dlaku - krzno, pomisli on, uhvatio sam Ono za krzno - i ispod krzna osjeti tešku kost njegove lubanje. Gurne tu vučju glavu svom snagom, ali premda je bio krupan dječak, od tog nije bilo nimalo koristi. Da nije zateturao prema natrag i udario o zid, Ono bi mu razderalo grkljan zubima.

Ono krene za njim, užeglih zelenkastožutih očiju, režeći svakim dahom. Zaudaralo je na kanalizaciju i na još nešto, neki jaki, no neugodni miris poput trulih lješnjaka. Podigne se jedna od njegovih šapa i Ben odbrza u stranu najbrže što je mogao. Ona šapa, na čijim su završecima bile teške kandže, razdere beskrvne rane u tapetama i sirastoj žbuci ispod njih. Nejasno je čuo kako Richie nešto urla, kako Eddie urla na Beverly da gađa u Ono, da gađa. Ali Beverly to ne učini. Ovo joj je druga prilika. To i nije bilo važno; odlučila je da joj to bude i jedina. Jasna hladnoća koju više nikad u životu nije osjetila, prevuče joj se preko vida.

Zbog nje su se svi obrisi ocrtavali jasno kao na reljefu; nikad više neće tako izrazito vidjeti tri dimenzije stvarnosti. Vladala je svim bojama, svakim kutom, svakom udaljenošću. Strah je iščeznuo. Osjeti lovčevu jednostavnu požudu sigurnosti i skorog ispunjenja. Bilo joj je usporilo. Histeričan, drhtav stisak kojim je držala praćku olabavi, a onda se ponovno učvrsti i postane prirodan. Duboko udahne. Učini joj se da joj se pluća nikad neće do kraja napuniti. Nejasno, jedva, začuje nekoliko prasaka. Nije važno, što god to bilo. Ona nanišani ulijevo, čekajući da Vukodlakova čudovišna glava sjedne sa staloženom nepogrešivošću u rašlje iza nategnutog V-a zapete praćke.

Vukodlakove se kandže ponovno spuste. Ben im se pokuša izmaknuti, ali se odjednom nađe u šapama Onoga. Ono ga cimne kao da je najobičnija krpena lutka a čeljusti mu se rastvore naglim trzajem.

„Govnaru - „

Ben gurne palac u jedno oko Onoga. Ono zaurla od bola, a jedna od onih šapa koje su završavale kandžama razdere Benovu košulju. Ben uvuče trbuh, ali mu jedna kandža povuče užarenu crtu bola niz prsa i trbuh. Krv brizne iz njega i poprska mu hlače, traperice, pod. Vukodlak ga baci u kadu. Ben udari glavom, ugleda sve zvijezde, uskobelja se u sjedeći položaj i shvati da mu je krilo puno krvi.

Vukodlak se munjevito okrene. Ben istom onom bezumnom jasnoćom primijeti da Ono ima na sebi izblijedjele traperice Levi Strauss. Šavovi su popucali. Crveni bandana rubac skoren od sluzi, nalik onima kakve nose strojovođe, visio mu je iz stražnjeg džepa. Na leđima njegove srebrnonarančaste srednjoškolske jakne pisalo je SREDNJOŠKOLSKA UBOJITA EKIPA GRADA DERRYJA. Ispod toga, ime PENNYWISE. A na sredini broj: 13.

Ono ponovno krene na Billa. Bili se bio osovio na noge i sad je stajao leđima uza zid, gledajući mimo u Ono.

„Gađaj, Beverly!'' vrisne ponovno Richie.

„Bi-bip, Richie“, začuje se ona kako mu odgovara s udaljenosti od tisućinjak kilometara.

Vukodlakova se glava odjednom nađe na pravom mjestu, u rašljama. Ona pokrije jedno njegovo zeleno oko kapicom i otpusti je. Nijedna joj ruka ne zadrhti; ispalila je kuglu glatko i prirodno kao što je gađala limenke na otpadu onog dana kad su se svi izmijenjali da bi ustanovili tko je najbolji strijelac.

Ben je imao vremena pomisliti: O, Beverly, promašiš li ovaj put nema nam spasa a ja ne želim umrijeti u ovoj prljavoj kadi ali ne mogu izaći iz nje. Nije bilo promašaja. Okruglo oko - ne zeleno, već mrtvački crno - najednom se pojavi visoko nasred gubice Onoga; Beverly je bila naciljala u desno oko i promašila za centimetar.

Krik Onoga - gotovo ljudski vrisak iznenađenja, bola, straha i gnjeva - bio je zaglušujući. Benove uši zazveče od njega. A onda savršeno okrugle rupe u gubici Onoga nestane jer je sakriju potoci krvi. Nije tekla; kuljala je iz rane u bujici pod visokim tlakom. Bujica natopi Billovo lice i kosu.

Nema veze, pomisli Ben histerično. Ne brini, Bili. Ionako je nitko neće biti u stanju vidjeti kad odemo odavde. Ako uopće odemo.

Bili i Beverly krenu na Vukodlaka, a iza njih Richie drekne histerično: „Gađaj opet, Beverly! Ubij Ono!“

„Ubij Ono!“ vrisne Mike.

„Tako je, ubij Ono!“ priključi se Eddie.

„Ubij Ono!“ vikne Bili, usta zategnutih u drhtavom luku. U kosi je imao bjelkastožutu prugu prašine od žbuke. „Ubij Ono, Beverly, ne daj da pobjegne!“

Nema više municije, pomisli Ben nesuvislo, ostali smo bez kuglica. Kako to mislite, da ga ubije? Ali on pogleda Beverly i shvati. Da joj prije toga nije poklonio svoje srce, sad bi poletjelo njoj. Ona je ponovno zapela praćku. Prste je sklopila oko kapice, skrivajući njezinu prazninu.

„Ubij Ono!“ vrisne Ben i nespretno se prebaci preko ruba kade. Traperice i donje rublje bili su mu natopljeni krvlju i zalijepljeni za tijelo. Nije imao pojma je li teško ranjen ili ne. Poslije onog početnog vrućeg cvrčanja nije osjećao puno bola, ali je bez sumnje bilo jako puno krvi.

Vukodlakove zelenkaste oči vršljale su od jednog do drugog, sad ispunjene kako bolom, tako i nesigurnošću. Krv se slijevala niz prednjicu njegove jakne.

Bili Denbrough se nasmiješi. Bio je to blag i prilično lijep osmijeh... ali mu ne zahvati oči. „Nije smio početi s mojim bratom“, reče on. „Pošalji tog govnara u pakao, Beverly.“

Nesigurnost iščezne iz očiju stvorenja - Ono je povjeravalo. S okretnom, tečnom gracioznošću, Ono se okrene i baci naglavce u odvod. Na odlasku, Ono se promijeni. Srednjoškolska jakna stopi mu se s krznom i oboje izgube boju. Lubanja Onoga se izdulji, kao da je od voska koji je sad omekšao i počinjao se topiti. Oblik Onoga se promijeni. U jednom trenutku Ben pomisli da je gotovo ugledao stvarni oblik Onoga i srce mu zamre u grudima, pa počne hvatati zrak.

„Sve ću vas pobiti!“ zaurla glas iz odvodne cijevi. Bio je promukao, nerazgovijetan, okrutan, ni najmanje ljudski. „Pobit ću vas sve... pobit ću vas sve... pobit ću vas sve... „ Riječi su se gubile, utanjile se, isprane, sve udaljenije... pridruživši se naposljetku tihom brundanju crpki koje je dopiralo iz cijevi.

Kuća kao da se slegnula uz težak, potmuo udar ispod donje granice čujnosti. Ali nije se ona slijegala, shvati Ben; na neki čudan način ona se skupljala, vraćala na svoju normalnu veličinu. Magija kojom se Ono poslužilo da kuću u Neiboltovoj 29 učini naizgled većom, sad više nije djelovala. Kuća se vratila na prvotnu veličinu kao puštena lastika. Bila je to sad samo kuća koja malo vonja po vlazi i truležu, nenamještena kuća u koju kadšto svrate pijanci i skitnice piti i razgovarati, i skloniti se od kiše.

Ono je otišlo.

Poslije Onoga tišina se činila gromkom.

10

„M-M-MORAMO O-O-OTIĆI ODAVDE“, REČE BILL. ODE DO MJESTA GDJE JE BEN pokušavao ustati i snažno ga uhvati za ispruženu ruku. Beverly je stajala blizu odvoda.

Pogleda svoju odjeću i ona pribranost iščezne u rumenilu koje kao da joj je pretvorilo kožu u toplu čarapu. Kad je pri ciljanju uzdahnula, čini se da je to bio stvarno dubok uzdah. Oni nejasni praskavi zvuci bila su puceta na njezinoj bluzi. Nije ih više bilo, ni jednog jedinog.

Bluza je visjela razdrljena i pružao se nesmetan pogled na njezine male grudi. Ona je preklopi naglim pokretom.

„R-R-Richie“, reče Bili. „Pomozi mi oko B-B-Bena. On je t-t-t -“

Richie mu se pridruži, a zatim i Stan i Mike. Njih četvorica podignu Bena na noge. Eddie priđe Beverly i nespretno je zdravom rukom obgrli oko ramena. „Bila si sjajna“, reče on, i Beverly brizne u plač.

Ben načini dva posrćuća koraka do zida i nasloni se na njega prije no što je uspio ponovno pasti. Glava mu je bila lagana. Svijet se i dalje punio bojom i blijedio. Osjećao se kao da će zasigurno povratiti.

A onda ga obgrli Billova ruka, snažna i utješna.

„Koliko je g-g-gadno, P-P-Plast?“

Ben se prisili da spusti pogled na trbuh. Ustanovi da mu je za dvije jednostavne radnje - da savije vrat i još malo jače razdere poderotinu na košulji - potrebno više hrabrosti no što mu je trebalo za ulazak u kuću. Očekivao je da će ugledati kako mu pola utrobe visi poput grotesknih vimena. Umjesto toga shvati da se bujica krvi usporila do laganog curkanja. Vukodlak ga je rasjekao dugo i duboko, ali očito ne i smrtonosno.

Richie im se pridruži. On pogleda posjekotinu koja je vijugala niz Benove grudi i postupno presušivala na gornjoj nabreklini njegova trbuha, a onda ozbiljno u Benovo lice. „Zamalo da ti Ono napravi podvezice od crijeva, Plastu. Znaš?“

„Ma nemoj mi reći.“

On i Richie zagledaju se jedan u drugog ispitivački, a onda istovremeno prasnu u histeričan hihot, poprskavši se pljuvačkom. Richie zagrli Bena i lupi ga po leđima.

„Pobijedili smo Ono, Plastu! Pobijedili smo Ono!“

„N-n-nismo p-p-pobijedili Ono“, reče Bili smrknuto. „P-p-posrećilo nam se. Krenimo p-p-prije no što se Ono o-o-odluči v-v-vratiti.“

„Kamo?“ upita Mike.

„U J-J-Jalovinu“, reče Bili.

Beverly im priđe i dalje držeći bluzu preklopljenu. Obrazi su joj bili žarko crveni.

„Klupska kućica?“

Bili kimne glavom.

„Može li mi netko posuditi košulju?“ upita Beverly, zajapurivši se još više. Bili je pogleda, pa krv navre i njemu u lice i oblije ga. On žurno svrne pogled, ali u tom trenutku Bena obuzme osjećaj objavljenja i kukavna ljubomora. U tom trenutku, u toj jednoj sekundi, Bili je postao svjestan Beverly na način na koji ju je dotad samo Ben doživljavao.

I ostali pogledaju, pa odvrate pogled. Richie zakašlje u nadlanicu. Stan pocrveni. A Mike Hanlon ustukne korak-dva kao da se boji obline te jedne male bijele dojke, koja se isticala ispod njezine ruke.

Bev zabaci glavu i zatrese svojom raščupanom kosom. I dalje se rumenjela, ali joj je lice bilo dražesne

''Što mogu kad sam curica“, reče ona, „i kad se počinjem gore širiti... Onda, hoće li mi sad netko dati košulju?“

„N-n-naravno“, reče Bili. Skine svoju bijelu majicu preko glave, obnaživši suhonjav prsni koš, vidljivu drljaču od rebara, suncem opaljena pjegava ramena. „I-i-izvoli.“

„Hvala ti, Bili“, reče ona, i u jednom vrućem, uspaljenom trenutku, pogledi im se izravno sretnu. Bili ovaj put ne odvrati pogled. Njegov je pogled bio čvrst, kao u odraslih.

„N-n-nema na čemu“, reče on.

Sretno, Veliki Bille, pomisli Ben i okrene glavu od tog pogleda. Bolio ga je, bolio na mjestu dubljem od bilo kojeg mjesta koje bi ijedan vampir ili vukodlak mogao dosegnuti. Ali, postoji nešto što se zove uljudno ponašanje. On nije znao što to znači, ali mu je pojam bio vrlo jasan. Motriti ih dok se tako gledaju ne bi bilo u redu baš kao ni gledati u njezine grudi kad je pustila prednji dio bluze da navuče Billovu majicu preko glave. Ako je tome tako. Ali je ti nikad nećeš voljeti kao ja. Nikad.

Billova joj je majica sezala gotovo do koljena. Da ispod njezina ruba nisu virile traperice, izgledala bi kao da na sebi ima kratki kombine.

„H-h-hajdemo“, ponovi Bili. „Ne znam za v-v-vas, ali m-m-meni je bilo d-d-dosta za j-j-jedan dan.“

Ispostavi se da je svima bilo dosta.

11

NAKON SAT VREMENA NALAZILI SU SE U KLUPSKOJ KUĆICI, GDJE SU OTVORILI I prozor i zaklopna vrata. Unutra je bilo svježe, a Jalovina je tog dana bila blaženo tiha. Sjedili su ne govoreći puno, svatko od njih izgubljen u svojim mislima. Richie i Bev su si dodavali Marlboro. Eddie nakratko srkne iz aspiratora. Mike kihne nekoliko puta i ispriča se. Reče da je uhvatio prehladu.

„Senjor, to jedino možeš uhvatitis, karamba“, reče Richie, druželjubivo, i to je bilo sve.

Ben je očekivao da će bezumna međuigra u kući u Neiboltovoj poprimiti boje sna. Izblijedjet će i rasplinuti se, pomisli on, onako kako to biva sa snovima. Probudiš se zadihan i obliven znojem, ali poslije petnaest minuta ne možeš se ni sjetiti o čemu si sanjao.

Ali se to nije dogodilo. Sve to što se dogodilo, od trenutka kad se na jedvite jade provukao kroz podrumski prozor do trenutka kad se Bili poslužio stolcem iz kuhinje da razbije prozor kako bi mogli izaći, ostalo je živopisno i jasno u njegovu pamćenju. Nije to bio san. Zgrušana rana na njegovim grudima i trbuhu nije bila san, i nije važno hoće li je njegova majka moći vidjeti ili ne.

Naposljetku Beverly ustane. „Moram kući“, reče ona. „Želim se presvući prije no što mi mama dođe kući. Ako me vidi da nosim mušku majicu, ubit će me.“

„Ubit će te, senjorita“, potvrdi Richie. „Ali polakos. „

„Bi-bip, Richie.“

Bili ju je ozbiljno gledao.

„Vratit ću ti majicu, Bili.“

On kimne glavom i mahne rukom da pokaže kako to nije važno.

„Hoće li biti frke? Zato što ćeš doći kući bez nje?“

„N-n-ne. Ionako me j-j-jedva p-p-primjećuju.“

Ona kimne glavom, ugrize se za svoju punu donju usnu, jedanaestogodišnjakinja visoka za svoj uzrast i jednostavno lijepa.

„Što će sad biti, Bili?“

„Ne z-z-znam.“

„Nije gotovo, zar ne?“

Bili odmahne glavom.

Ben reče: „Sad će nas Ono htjeti još više.“

„Još srebrnih kugli?“ upita ga ona.

On shvati da jedva može izdržati njezin pogled. Volim te, Beverly... ne diraj mi u to. Neka ti bude Bili, neka ti bude cijeli svijet, što god želiš. Samo mi ne diraj u to, neka te i dalje volim, i to će biti dovoljno.

„Ne znam“, reče Ben. „Mogli bi, ali -“ Glas mu zamukne zbunjeno, slegne ramenima. Nije mogao reći što osjeća, nekako nije mogao to izustiti - da je ovo kao da si u nekom filmu s čudovištima, ali ipak nije. Mumija je donekle izgledala drukčije... na načine koji su potvrđivali njezinu suštinsku realnost. Isto je važilo i za Vukodlaka - mogao je to posvjedočiti zato što ga je vidio u paralizirajućem krupnom planu koji nikakav film, pa čak ni trodimenzionalni, ne može pružiti, zavukao je ruke u šikaru smršenog Onova krzna, ugledao mali, zlokobni narančasti žar (poput cofla!) u jednom njegovu zelenom oku. To je bilo kao... kao... snovi koji su postali java. A kad snovi postanu java, oni se otmu kontroli snivača i postaju samostalni pogubni entiteti, sposobni za vlastite postupke. Srebrno streljivo djelovalo je zato što je njih sedmero bilo sjedinjeno u uvjerenju da hoće. Ali nisu ubili Onoga. A sljedeći put Ono će im se pojaviti u novom obliku, nad kojim srebro neće imati moći.

Moć, moć, pomisli Ben, gledajući Beverly. Sad je to bilo u redu; njezin se pogled ponovno sreo s Billovim, i njih su se dvoje gledali kao izgubljeni. Bilo je to samo na trenutak, ali se Benu učinilo jako dugo.

Uvijek se sve svodi na moć. Ja volim Beverly Marsh i ona ima moć nada mnom. Ona voli Billa Denbrougha pa on ima moć nad njom. Ali - mislim - da i on počinje voljeti nju. Možda zbog njezina lica u trenutku kad je rekla da si ne može pomoći što je djevojčica. Možda zato što joj je na trenutak ugledao dojku. A možda naprosto zbog toga kako kadšto izgleda na laskavoj svjetlosti, ili zbog njezinih očiju. Nije važno. Ali ako se on počinje zaljubljivati u nju, onda i ona zadobiva moć nad njim. Superman posjeduje moć, osim kad se nađe u blizini kriptonita. Batman posjeduje moć premda ne može letjeti a ni vidjeti kroz zid. Moja mama ima moć nada mnom, a njezin gazda u željezari ima moć nad njom. Svi imaju malo moći... osim možda male djece i beba.

Tad pomisli da čak i mala djeca i bebe imaju moć; mogu plakati sve dok vas ne prisile da učinite nešto da ih ušutkate.

„Ben?“ upita Beverly, ponovno svrnuvši pogled na njega. „Pojela ti maca jezik?“

„Ha? Ne. Razmišljao sam o moći. O moći kuglica.“

Bili ga je pomnjivo motrio.

„Pitao sam se odakle im ta moć“, reče Ben.

„O-o-ona -“ počne Bili, a onda zašuti. Licem mu se prevuče zamišljen izraz.

„Stvarno moram ići“, reče Beverly. „Vidimo se, ha?“

„Naravno, dođi sutra“, reče Stan. „Slomit ćemo Eddieju drugu ruku.“ Svi se nasmiju, a Eddie načini pokret kao da će baciti aspirator u Stana.

„Onda bok“, reče Beverly, podigne se na ruke i izvuče iz kućice.

Ben pogleda Billa i primijeti da se on nije pridružio općem veselju. Još je imao onaj zamišljeni izraz na licu, i Ben je znao da bi ga morao zazvati po imenu dva-tri puta prije no što bi odgovorio. Znao je o čemu Bili razmišlja; i sam će o tome razmišljati u danima koji dolaze. Ne stalno, to ne. Trebat će mami objesiti i pokupiti rublje, igrati se lovice i kauboja u Jalovini, a za kišnog razdoblja prva četiri dana kolovoza, njih sedmero će se u kući Richieja Toziera odati užicima Parcheesija, praveći blokade, zdušno izbacujući jedni druge iz igre, mozgajući kako točno odrediti redoslijed bacanja kocaka dok vani kiša rominja i curi.

Njegova će majka izjaviti kako Pat Nixon smatra najljepšom ženom Amerike, i užasnuti se kad se Ben opredijeli za Marilyn Monroe (osim po boji kose, smatrao je da Bev sliči na Marilyn Monroe). Do mile će volje jesti čokoladice - Twinkies, Ring-Dings i Devil Dogs - sjediti na stražnjem trijemu i čitati Lucky Stan and the Moons ofdercury. Bit će vremena za sve to dok rana na njegovim grudima i trbuhu bude zacjeljivala u krastu i počela ga svrbjeti, zato što se život nastavio, a s jedanaest godina, premda bistar i sposoban, on ipak nije imao razvijen osjećaj perspektive. Mogao je živjeti s onim što se dogodilo u onoj kući u Neiboltovoj. Ta svijet je, na kraju krajeva, pun čuda.

Ali bit će i čudnih trenutaka kad izvuče pitanja iz prašine i zamisli se nad njima: Moć srebra, moć kugli - odakle takva moć? Odakle bilo koja moć? Kako je steći? Kako se njome služiti?

Činilo mu se da bi im životi mogli ovisiti o tim pitanjima.

Jedne noći dok je tonuo u san, a kiša bila postojani uspavljujući romon na krovu i prozorima, padne mu na um da postoji još jedno pitanje, možda i jedino pitanje. Ono je imalo neko stvarno obličje; zamalo ga je ugledao. Vidjeti to obličje značilo je proniknuti u tajnu. Vrijedi li to i za moć? Možda i vrijedi. Jer, nije li istina da i moć, baš poput Onoga, mijenja oblike? Beba koja plače u snu, atomska bomba, srebrna sačma, način na koji je Beverly pogledala Billa i način na koji je Bili pogledao nju.

Što je, točno, uopće moć?

12

SLJEDEĆA DVA TJEDNA NE DOGODI SE NIŠTA POSEBNO.

DERRY:

ČETVRTA MEĐUIGRA

„Moraš izgubiti

Ne možeš uvijek pobjeđivati.

Moraš izgubiti

Ne možeš stalno pobjeđivati, što sam ti rekao?

Znam, ljepotice,

Shvaćam da će biti frke.“

John Lee Hooker, „You Got to Lose“

6. travanj 1985.

ZNATE ŠTO, PRIJATELJI I SUSJEDI MOJI - VEČERAS SAM PIJAN. PIJAN KO MAJKA. Viski od raži. Otišao sam do Wallyja, tamo počeo, pa otišao u vinariju u Center Street pola sata prije zatvaranja i kupio pola litre raženog. Znam što radim. Večeras pij jeftino, sutra plati skupo. I evo ga gdje sjedi, jedan pijani crnjo u Gradskoj knjižnici poslije zatvaranja, s ovom bilježnicom otvorenom pred sobom i bocom Old Kentuckyja kod lijevog lakta.

„Govori istinu da postidiš vraga“, govorila je moja mama, ali mi je zaboravila reći kako starog dobrog Kopitara ponekad ne možeš postidjeti trijezan. Irci to znaju, ali je njih, naravno, Bog stvorio da budu crnci među bijelcima - a tko zna, možda su i korak ispred.

Želim pisati o piću i sotoni. Sjećate se Otoka s blagom? Starog morskog vuka s broda Admiral Benbow. „Sredit ćemo mi njih, Jacky!“ Kladim se da je ta gorčine puna ruina od čovjeka u to i vjerovala. Pun ruma - ili ražene žestice - možeš povjerovati bilo što.

O piću i sotoni. Može.

Ponekad me zabavlja razmišljati koliko bih još ostao na životu kad bih objavio nešto od ovoga što pišem u gluho doba noći. Kad bih osvijetlio baterijom neke od kostura u Derryjevu ormaru.

Postoji Upravni odbor knjižnice. Jedanaestero ih je. Jedan od njih je sedamdesetogodišnji pisac kojeg je prije dvije godine udarila kap i kome je sad često potrebna pomoć da se snađe u dnevnom redu svakog sastanka (i kojeg se kadšto uhvati kako vadi suhe kuglice iz dlakavih nosnica i pažljivo ih stavlja u uho, kao da ih želi sačuvati za crne dane).

Druga je nametljiva žena koja je ovamo došla iz New Yorka s mužem liječnikom i koja u neprekidnom, cvilećem monologu bugari o tome kako je Derry provincija, kako nitko ne razumije ŽIDOVSKO ISKUSTVO i kako mora otići čak u Boston da kupi suknju u kojoj bi se čovjek mogao pokazati u javnosti. Posljednji put kad mi se ta anoreksična smuca obratila bez usluga posrednika bilo je na božićnom domjenku Odbora prije godinu i pol dana. Bila je strusila popriličnu količinu džina i upitala me shvaća li itko u Derryju CRNAČKO ISKUSTVO. I ja sam strusio popriličnu količinu džina, pa sam odgovorio: „Gospođo Gladry, možda su Židovi velik misterij, ali crnce razumije cijeli svijet.“ Zagrcnula se pićem, okrenula na peti tako strelovito da su joj se na trenutak ispod široke suknje pokazale gaćice (ne naročito zanimljiv prizor; da se barem radilo o Carole Danner!), i tako se završio moj posljednji neformalni razgovor s gospođom Ruth Gladry. Nije neka šteta.

Ostali članovi Odbora potomci su vlasnika pilana. Njihova potpora knjižnici čin je nasljednog iskupljenja; oni su silovali šume a sad skrbe za ove knjige onako kako bi neki sredovječni ženskar odlučio izdržavati u veselju začetu kopilad svoje mladosti. Njihovi djedovi i pradjedovi bili su ti koji su raširili noge šumama sjeverno od Derryja i Bangora i silovali te u zeleno odjevene djeve svojim sjekirama i klinovima. Pilili su i sjekli i ogoljavali a da se nijednom nisu zamislili nad time što čine. Razderali su djevičnjak tih velikih šuma kad je Grover Cleveland bio predsjednik a svršili u doba kad je Woodrowa Wilsona udarila kap. Ti nitkovi u žaboima silovali su velike šume, oplodili ih otpacima iverja i ostacima smreke i pretvorili Derry iz uspavanog gradića s brodogradilištem u naglo procvalu prčvarnicu gdje se pecare džina nikada nisu zatvarale, a kurve cijele noći pokazivale što znaju.

Jedan stari drvosječa, Egbert Thoroughgood, kome je sad devedeset treća, ispričao mi je kako je jednom legao s nekom prostitutkom mršavom kao daska u kućici u Bakerovoj (ulica koja više ne postoji; stambeno naselje za srednju klasu tiho stoji na mjestu gdje je nekoć vrela i bučala Bakerova).

„Shvatio sam da ona leži u lokvi sperme dubokoj možda tri centimetra tek pošto sam se istresao u nju. Gotovo se pretvorila u žele. 'Curo,' velim ja, 'je 1' se nikad ne paziš?' Ona pogleda dolje pa veli: 'Stavit ću novu plahtu ako ćete opet. Mislim da ima dvije u kredencu u hodniku. Znam u čemu ležim negdje do devet ii deset, al' mi oko ponoći pička tolko odrveni da može baš bit i u Ellsworthu.'„

Eto takav je bio Derry u prvih dvadesetak godina dvadesetog stoljeća: lova, cuga i ševa. Penobscot i Kenduskeag bili su puni plovećih trupaca od travnja, kad bi se otopio led, do novog leda u studenom. Dvadesetih je posao počeo jenjavati jer nije bilo svjetskog rata i potrebe za sirovim drvetom koji bi pokretao taj ratni stroj, a potpuno je zaštekao u doba Velike krize. Vlasnici pilana uložili su novac u one njujorške ili bostonske banke koje su preživjele krah i prepustili derryjevsku privredu samoj sebi da živi - ili umre. Povukli su se u svoje otmjene kuće u West Broadwayu a djecu poslali u privatne škole u New Hampshireu, Massachusettsu i New Yorku. I živjeli od kamata i političkih veza.

Sedamdesetak godina nakon što je Egbert Thoroughgood uludo rasuo svoju ljubav s jeftinom kurvom u krevetu punom sperme u Bakerovoj od njihove društvene nadmoći ostale su prazne divlje šume u okruzima Penobscot i Aroostook i prostrane viktorijanske kuće koje se pružaju duž West Broadway... i naravno, moja knjižnica. Samo što bi taj dobri živalj iz West Broadwaya crnački zapeo na tome (igra riječima je stopostotno namjerna) da mi se ta „moja knjižnica“ oduzme kad bih objavio bilo što o Legiji bjelačkog ćudoređa, požaru u Black Spotu, smaknuću Bradlyjeve bande... ili o događaju s Claudeom Herouxom i Silver Dollarom.

Silver Dollar bila je pivnica, i tamo se u rujnu 1905. godine odigralo možda najneobičnije masovno ubojstvo u cijeloj američkoj povijesti. Još je živo nekoliko starosjedilaca Derryja koji tvrde da se tog sjećaju, ali jedina priča kojoj vjerujem je Thoroughgoodova. Imao je osamnaest godina kad se to dogodilo.

Thoroughgood sad živi u Paulsonovu staračkom domu. Bezub je, i njegov francusko-istočnjački naglasak iz Saint John's Valleyja tako je jak da bi vjerojatno samo neki drugi stari stanovnik Mainea mogao razumjeti što govori da se njegove riječi fonetski zapisuju. Sandy Ives, folklorist s University of Maine, kojeg sam već spomenuo na ovim ćaknutim stranicama, pomogao mi je prevesti moje audiozapise.

Claude Heroux je, prema Thoroughgoodu, bio: „Jen opa nađanin uvin sin sokom kolto premama kobila na ječini.“ (Ili, u prijevodu: „Jedan opaki Kanađanin kurvin sin s okom kojim bi zakolutao prema vama kao kobila na mjesečini.“)

Thoroughgood je rekao da je on - a i svi drugi koji su radili s Herouxom - smatrao da je taj premazan svim mastima kao pas koji krade kokoši... zbog čega je njegov upad u Silver Dollar i vitlanje sjekiricom još više sve zaprepastilo. To nije bilo u njegovu stilu. Dotad su drvosječe u Derryju smatrale da je Heroux puno nadareniji za podmetanje šumskih požara.

Ljeto 1905. bilo je dugo i toplo pa je bilo puno požara u šumama. Najveći od njih, za koji je Heroux kasnije priznao da ga je podmetnuo tako što je stavio upaljenu svijeću usred gomile iveraka, dogodio se u šumi Haven's Big Injun. Izgorjelo je dvadeset tisuća jutara najbolje šume, a dim se osjećao pedeset kilometara dalje, gdje su tramvaji s konjskom vučom vozili uz Up-Mile Hill u Derryju.

U proljeće te godine nakratko je bilo govora o sindikatima. Četvorica drvosječa prihvatila su se organizacije (nije bilo bogzna što organizirati; radni ljudi Mainea bili su protiv sindikata tada, a uglavnom su to i danas), a jedan od te četvorice bio je Claude Heroux, koji je svoje sindikalne aktivnosti vjerojatno shvatio kao priliku da se pravi važan i loče u Bakerovoj i Exchange Streetu. Heroux i ostala trojica nazivali su se „organizatorima“; tvorničari su ih nazivali „kolovođama“. Proklamacija izvješena u drvenim kantinama u logorima drvosječa od Monroea do Haven Villagea i od Summer Plantationa do Millinocketa dala je drvosječama na znanje i ravnanje da će svatko koga se čuje govoriti o sindikatu biti smjesta otpušten.

U svibnju te godine došlo je do kratkog štrajka gore kod Trapham Notcha, i premda su štrajk po kratkom postupku razbili štrajkbreheri koliko i „gradski redarstvenici“ (a to je, znate, bilo prilično čudno, budući da je došlo gotovo trideset „gradskih redarstvenika“ koji su vitlali dršcima sjekira i peglali po lubanjama štrajkaša, a prije tog svibanjskog dana u Trapham Notchu - koji je prema popisu stanovništva iz 1900. imao 79 stanovnika - koliko se znalo, nije postojao ni jedan jedini policajac).

Heroux i njegovi prijatelji organizatori svejedno su to smatrali velikom pobjedom njihove stvari. U skladu s time, sišli su u Derry napiti se i još malo „organizirati“... ili „kolovoditi“, ovisno o tome na čijoj ste strani bili. Što god da je bilo, jamačno je to bio posao od kojeg se sušilo grlo. Obišli su većinu barova u Hell's Half-Acreu, i završili u Sleepy Silver Dollaru, zagrljeni, pijani ko majke, naizmjence pjevajući sindikalne pjesme i sladunjave napjeve tipa „Oči moje majke gledaju s neba“, premda mislim da bi se svakoj majci koja bi pogledala s visina i ugledala svog sina u takvom stanju moglo oprostiti to što bi odvratila pogled.

Prema riječima Egberta Thoroughgooda, jedini razlog zbog kojeg bi netko pamtio da se Heroux uopće pridružio pokretu, bio je Davey Hartwell. Harrwell je bio glavni „organizator“ ili „kolovođa“, a Heroux je u njega bio zaljubljen. A nije ni bio jedini; većina muškaraca u pokretu obožavala je Hartwella duboko i strastveno, onom ponositom ljubavlju koju muškarci čuvaju za pripadnike svog spola koji posjeduju magnetizam na rubu božanskog. „Dajvarvel bijoj tikojij odo kodaj polsvjet njegov a tatak davio dlokot“, rekao je Thoroughgood.

(Prijevod: „Davey Hartwell bio je tip koji je hodao kao da je pola svijeta njegovo, a ostatak da je stavio pod lokot.“)

Heroux je pošao za Hartwellom u organizaciju sindikata onako kako bi pošao za njim da je ovaj odlučio da gradi brodove gore u Breweru ili dolje u Bathu, ili da zida Seven Trestles u Vermontu, ili kad smo već kod toga, da vrati Pony Express na Divlji zapad. Heroux je bio lukav i opak, i pretpostavljam da bi u nekom romanu to isključivalo postojanje bilo kakvih dobrih osobina.

Ali ponekad, čovjek koji cijeli život provede kao osoba od nepovjerenja i puna nepovjerenja prema drugima, kad ga provede kao osamljenik (ili gubitnik), što po vlastitom izboru što zbog mišljenja koje društvo ima o njemu, može pronaći prijatelja ili ljubavnika i jednostavno živjeti za tu osobu, onako kako pas živi za svog gospodara. Čini se da je tako bilo između Herouxa i Hartwella.

Dakle, njih četvorica provedu tu noć u Brentwood Arms Hotelu, koji su drvosječe tad zvale „Plutajući pas“ (razlog se zagubio u tami prošlosti i prestao postojati kao i hotel). Četvorica su se prijavila; nijedan se nije odjavio. Jednog od njih, Andyja De Lessepsa, nitko nikad više nije vidio. Povijest nam u tome nimalo ne pomaže; ostatak života možda je proveo u lagodnom životu u Portsmouthu, ali ja nekako sumnjam u to. Dvojica drugih „kolovođa“, Amsel Bickford i sam Davey Hartwell, pronađeni su kako plutaju na trbuhu niz Kenduskeag. Bickfordu je nedostajala glava; netko ju je skinuo zamahom teške sjekire. Hartwell je bio bez obje noge, a oni koji su ga našli kleli su se da nikad nisu vidjeli takav izraz bola i užasa na ljudskom licu. Nešto mu je rastegnulo usta, napuhnulo obraze, a kad su ga oni koji su ga našli okrenuli i raširili mu usnice, u blato padne sedam njegovih nožnih prstiju. Neki su mislili da je preostala tri možda izgubio radeći po šumama; drugi su smatrali da ih je vjerojatno progutao prije no što je umro.

Na leđa košulje svakog od njih bio je pričvršćen papir na kojem je pisalo SINDIKAT.

Claude Heroux nikad nije bio izveden pred sud zbog onog što se dogodilo u Silver Dollaru u noći 9. rujna 1905., tako da se ne može točno znati kako je te svibanjske noći izbjegao sudbinu ostalih; možemo samo nagađati. Dugo se sam snalazio u životu, naučio je brzo reagirati, možda je razvio osjećaj kakav imaju neki psi mješanci da se izvuku prije no što nastane prava frka. Ali zašto nije poveo Hartwella sa sobom? Ili je možda odveden u šumu s ostalim „agitatorima“? Možda su ga čuvali za kraj, pa je uspio pobjeći još dok su se Harrwellovi krici (koji su vjerojatno postajali prigušeniji kad su mu nabili nožne prste u usta) razlijegali u tami i strašili ptice u njihovim prenoćištima. Ne može se nikako znati, ne pouzdano, ali ovo posljednje meni zvuči logično.

Claude Heroux postao je čovjek-duh. Ušetao bi u logor u Saint John Valleyju, stao u red s ostalim drvosječama ispred kuhinje, dobio zdjelicu variva, pojeo i izgubio se prije no što bi bilo tko shvatio da on nije jedan od drvosječa. Poslije nekoliko tjedana pojavio bi se u nekoj od pivnica u Winterportu, širio propagandu za sindikat i kleo se da će se osvetiti ljudima koji su mu pobili prijatelje - najčešće je spominjao Hamiltona Trackera, Williama Muellera i Richarda Bowieja. Svi su oni živjeli u Derryju, a njihove kuće sa zabatima, tomjićima i kupolama i dandanas stoje u West Broadwayu. Puno godina kasnije, oni i njihovi potomci zapalit će Black Spot.

To da je bilo ljudi koji su željeli da im netko makne Claudea Herouxa s očiju bilo je neupitno, pogotovo nakon što su u lipnju počeli požari. Ali premda se Herouxa često viđalo, bio je brz i imao životinjske instinkte kad je bila posrijedi opasnost. Koliko sam uspio doznati, nije bio izdan nikakav službeni nalog za njegovo hapšenje, a policija nikad nije ništa poduzela. Možda se strahovalo od toga što bi Heroux mogao reći kad bi ga se izvelo pred sud zbog paleža.

Koji god razlozi bili, šume oko Derryja i Havena gorjele su cijelog tog vrućeg ljeta. Nestajala su djeca, bilo je više tučnjava i ubojstava nego obično, i grad je prekrila crna koprena straha stvarnog koliko i dim koji se mogao osjetiti s vrha Up-Mile Hilla.

Kiše su najzad stigle prvog rujna. Lilo je kao iz kabla dobrih tjedan dana. Središte Derryja bude poplavljeno, što nije bilo neuobičajeno, ali velike kuće u West Broadwayu stajale su visoko iznad središta grada, i u nekima od tih velikih kuća jamačno je bilo uzdaha olakšanja. Neka se ludi Kanađanin skriva po šumama cijele zime, ako to želi, možda su govorili. Završio je s poslom za ovo ljeto, a mi ćemo ga se dočepati prije no što se korijenje osuši idućeg lipnja.

A onda je došao 9. rujan. Ne mogu objasniti što se dogodilo; ne može to objasniti ni Thoroughgood; koliko znam, ne može nitko. Jedino mogu prepričati događaje koji su uslijedili.

Sleepy Silver Dollar bio je pun drvosječa koji su pili pivo. Vani se vukao maglovit sumrak. Kenduskeag je bio visok i srebrnasto sumoran, ispunjavao svoj kanal od obale do obale, i prema riječima Egberta Thoroughgooda „puho je gadan vjetar - od onih koji ti uvjek nađu rupu u gaćama i propušu ti šupak“. Ulice su bile kaljuže. Za jednim od stolova u stražnjem dijelu prostorije trajala je partija karata. Bili su to ljudi Williama Muellera. Mueller je djelomice bio vlasnik željeznice GS&WM a usto i industrijalac, vlasnik milijuna jutara prvoklasnih šuma, i ljudi koji su te večeri u Dollarn igrali poker pola radnog vremena bili su drvosječe, drugu polovicu šljakeri na željeznici a puno radno vrijeme siledžije.

Dvojica od njih, Tinker McCutcheon i Floyd Caldenwood, odležali su svoje u zatvoru. S njima su bili Lathrop Rounds (njegov je nadimak, nerazumljiv poput Hotel kod plutajućeg psa, glasio El Katook), David „Stugley“ Grenier i Eddie King - bradonja čije su naočale bile debele gotovo koliko i njegova trbušina. Čini se da je među njima bilo barem nekoliko onih koji su posljednja dva i pol mjeseca proveli držeći četvere oči otvorene neće li se pojaviti Claude Heroux. Isto se tako čini - premda nema ni trunke dokaza - da su imali svoje prste i u maloj svibanjskoj sječi glava kad su pali Hartwell i Bickford.

Oko šanka je vladala stiska, rekao je Thoroughgood; deseci ljudi stajali su zalijepljeni za šank, pili pivo, jeli težačku hranu i smetili po piljevinom pokrivenom zemljanom podu.

Vrata se otvore i uđe Claude Heroux. U ruci je držao šumarsku sjekiru s dvije oštrice. Priđe šanku i laktovima si napravi mjesta. Egbert Thoroughgood mu se našao s lijeve strane; rekao je da je Heroux zaudarao kao gulaš od tvora. Barmen je Herouxu donio vrč piva veličine demižona, dva tvrdo kuhana jaja u zdjelici i posudicu za sol. Heroux mu je platio novčanicom od dva dolara i stavio kusur - dolar i osamdeset pet - u jedan od preklopnih džepova na svojoj radnoj jakni. Posolio je jaja i pojeo ih. Posolio je i pivo, popio ga pa se podrignuo.

„Više je mjesta vani nego unutra, Claude“, rekao je Thoroughgood, kao da za Herouxom cijelo to ljeto nije tragalo pola ljudi od zakona države Maine.

„E, ta ti je na mjestu“, reče Heroux, samo što je, budući da je bio Kanađanin, ono što je vjerojatno rekao zazvučalo više kao: „E ta ti je na mjestu.“

Naruči si još jedan vrč piva, popije i ponovno se podrigne. Razgovor za šankom se nastavio. Nekoliko ljudi pozdravi Claudea. Claude kimne glavom i mahne, ali se ne nasmiješi. Thoroughgood reče da je djelovao kao netko tko napola sanja.

Za stražnjim stolom, partija pokera se nastavila. Dijelio je El Katook. Nitko se nije potrudio nekome od igrača reći da je Claude Heroux u baru... premda je, budući da njihov stol nije bio udaljen više od sedam metara a da su Claudeovo ime više nego jednom glasno zazvali ljudi koji su ga poznavali, teško shvatiti kako su mogli nastaviti kartati a ne postati svjesni njegove potencijalno smrtonosne prisutnosti. Ali se tako dogodilo.

Nakon što je strusio svoj drugi demižon piva, Heroux se ispriča Thoroughgoodu, podigne svoju sjekiru s dva drška i priđe stolu za kojim su Muellerovi ljudi igrali otvoreni poker. Onda je počeo sjeći.

Floyd Caldenwood si je upravo natočio čašu raženog viskija i spuštao bocu kad stigne Heroux i odsiječe mu ruku u zapešću. Caldenwood pogleda u šaku i vrisne; ona je i dalje držala bocu ali odjednom nije bila pričvršćena ni za što osim za vlažnu hrskavicu i vene koje su virile iz nje. Na trenutak odsječena šaka još čvršće stegne bocu, a onda padne na stol i ostane ležati kao mrtav pauk. Krv šikne iz Caldenwoodova zapešća.

Kod šanka, netko zatraži još piva, a netko drugi upita barmena, koji se zvao Jonesy, boji li još kosu. „Nikad je nisam farbo“, reče Jonesy narogušeno; ponosio se svojom kosom.

„Sreo sam kurvu kod Ma Courtney koja mi je rekla da je ono što ti raste oko miša bijelo kao snijeg“, reče čovjek.

„Lažljivica“, odgovori Jonesy.

„Skini hlače pa da vidimo“, reče drvosječa po imenu Falkland, s kime se Egbert Thoroughgood natjecao u piću prije Herouxova dolaska. Ovo izazove opći smijeh.

Iza njih, Floyd Caldenwood je vrištao. Nekoliko je muškaraca naslonjenih na šank slučajno pogledalo oko sebe taman na vrijeme da ugledaju kako Claude Heroux zabija sjekiru u glavu Tinkera McCutcheona. Tinker je bio krupan čovjek prosijede crne brade. Ustane napola, dok mu se krv slijevala niz lice, a onda ponovno sjedne. Heroux izvuče sjekiru iz njegove glave. Tinker ponovno počne ustajati a Heroux zamahne sjekirom postrance i zarije mu je u leđa. To proizvede zvuk, reče Thoroughgood, kao kad hrpa mokrog rublja padne na tepih. Tinker se skljoka na stol a karte mu odlete iz ruke.

Ostali igrači su urlali i zapomagali. Caldenwood, koji je i dalje vrištao, pokušavao je lijevom rukom podići desnu dok mu je život zajedno s krvlju istjecao iz batrljka zapešća u postojanom mlazu. Stugley Grenier je imao ono što je Thoroughgood nazvao „pištoljem nadohvat“ (što će reći pištolj u futroli obješenoj o rame) i pokušavao ga bezuspješno dohvatiti. Eddie King je pokušao ustati no prevalio se sa stolice na leđa. Prije no što je uspio ustati, Heroux ga je opkoračio, sjekire visoko podignute iznad njegove glave. King vrisne i podigne obje ruke kao da ga želi odvratiti.

„Molim te, Claude, pa oženio sam se tek prošlog mjeseca!“ vrisne King.

Sjekira se spusti, a vrh joj gotovo iščezne u Kingovu pozamašnom trbuhu. Krv brizne sve do krovnih greda. Eddie počne puzati natraške po podu. Claude izvuče sjekiru iz njega onako kako bi dobar drvosječa izvukao sjekiru iz mekanog drveta, malo je zaljulja naprijed-natrag da bi je oslobodio čvrstog stiska vlažnog drveta. Kad ju je oslobodio, podigne je iznad glave, ponovno spusti i Eddie King prestane vrištati. No Claude Heroux nije još završio s njim; prihvati se Kinga kao da siječe drva za potpalu.

Za šankom se poveo razgovor o tome kakva ih zima očekuje. Vemon Stanchfield, farmer iz Palmyre, tvrdio je da će biti blaga - njegovo je sveto pravilo bilo da jesenske kiše istroše zimski snijeg. Ali Alfie Naugler, koji je imao farmu kod Naugler Roada u Derryju (nje sad nema; tamo gdje je Alfie Naugler nekad uzgajao grašak, grah i ciklu, sad se pruža produžetak međudržavne autoceste sa šest voznih trakova dužine dvanaest kilometara), nije se mogao s time složiti. Alfie je tvrdio da će predstojeća zima biti žestoka. Vidio je čak osam prstenova na nekim gusjenicama, rekao je on, nezabilježen broj. Jedan je drugi čovjek uporno tvrdio da ih čeka led; drugi blato. Naravno, to ih podsjeti na mećavu iz devetsto prve. Jonesy je gurao velike krigle piva i zdjelice tvrdo kuhanih jaja, klizeći niz šank. Iza njih se nastavljalo vrištanje i tekli su potoci krvi.

U tom sam trenutku ispitivanja Egberta Thoroughgooda isključio kasetofon i upitao ga: „Kako se to dogodilo? Zar želite reći da niste znali što se događa, ili da ste znali ali ste dopustili da se nastavi, ili što?“

Thoroughgoodova brada utone do gornjeg puceta njegova hranom umrljana prsluka. Obrve mu se skupe. Muk u Thoroughgoodovoj sobi, maloj, skučenoj, koja je mirisala po lijekovima, toliko se dugo ispredao da sam bio na rubu da ponovim pitanje, no uto on odgovori: „Znali smo. Ali je izgledalo nevažno. Kao politika, na neki način. Aha, baš tako. Kao gradska posla. Najbolje je pustiti da se ljudi koji se razumiju u politiku brinu za nju, a ljude koji se razumiju u gradska posla da se brinu za to. Takve se stvari najbolje riješe kad se radni ljudi u njih ne miješaju.“

„Govorite li vi to o sudbini pa vas je strah da to glasno i jasno priznate?“ upitam iznenada.

Pitanje je iz mene naprosto izletjelo, i nisam očekivao da Thoroughgood, koji je bio star i spor i neškolovan, odgovori na njega... ali on to učini, nimalo iznenađen.

„Aha“, reče on. „Možebit.“

Dok su ljudi za šankom nastavili razgovor o vremenu, Claude Heroux je nastavio sjeći. Stugley Grenier najzad uspije izvući svoj revolver. Sjekira se spuštala još jednom na Eddieja Kinga, koji je tad već bio u komadima. Metak koji je Grenier ispalio pogodi metalni dio sjekire i odbije se uz iskre i cvilež.

El Katook ustane i počne uzmicati. Još je držao špil iz kojeg je dijelio; donje karte su se otkidale i odlepršale na pod. Claude krene za njim. El Katook ispruži ruke. Stugley Grenier ispali još jedan metak, no promaši Herouxa za više od tri metra.

„Stani, Claude“, reče El Katook. Thoroughgood reče da je izgledalo kao da se Katook pokušava nasmiješiti. „Nisam ja bio s njima. Nisam se uopće miješao u to.“ Heroux samo zareži. „Bio sam u Millinocketu“, reče El Katook, a glas mu počne prelaziti u krik. „Bio sam u Millinocketu, majke mi! Pitaj koga hoćeš, ako meni ne vjeruješ...“

Claude podigne sjekiru s koje je kapala krv, a El Katook mu baci ostatak karata u lice.

Sjekira se spusti, uz fijuk. El Katook se sagne. Oštrica sjekire zarije se u drvenu oplatu stražnjeg zida bara. El Katook pokuša potrčati. Claude istrgne sjekiru iz zida i gurne mu je među gležnjeve. El Katook se opruži po podu. Stugley Grenier ponovno opali u Herouxa i ovaj je put imao malo više sreće. Ciljao je poludjelom drvosječi u glavu, a metak je pogodio mesnati dio Herouxova bedra.

U međuvremenu, El Katook je hitro puzao prema vratima. Kosa mu je pala na lice. Heroux ponovno zamahne sjekirom, režeći i frfljajući nešto, i trenutak potom Katookova odsječena glava kotrljala se po piljevinom posutom podu, jezika koji je bizarno virio između zuba. Zaustavila se kod čizme drvosječe po imenu Vamey, koji je veći dio dana proveo u Dollaru i koji se dotad već bio toliko naljoskao da nije znao je li na moru ili na kopnu. On udarcem noge odbaci glavu u stranu i ne pogledavši što je to, pa zaurla na Jonesyja da mu pošalje još jedno pivo.

El Katook otpuže još metar, dok mu je iz vrata pod visokim tlakom brizgala krv, prije no što je shvatio da je mrtav i srušio se. To je značilo da je ostao samo Stugley. Heroux se okrene prema njemu, ali Stugley je pobjegao u zahod i zaključao vrata.

Heroux si sjekirom probije put unutra, urlajući, blebećući i bjesneći, a iz ralja mu je curila slina. Kad je upao u zahod, Stugleyja nije bilo, premda je hladna izba u kojoj je prokišnjavalo bila bez prozora. Heroux je trenutak stajao tamo, pognute glave, snažnih ruku poprskanih krvlju, a onda uz urlik podigao poklopac daske s tri rupe. Taman je ugledao Stugleyjeve čizme kako iščezavaju ispod neravne daske koja je okruživala zid zahoda. Stugley Grenier je vrišteći trčao niz Exchange Street po kiši, u govnima od glave do pete, vikao da ga hoće ubiti. Preživio je sječu glava u Silver Dollaru - bio je jedini - ali nakon tri mjeseca viceva na račun načina na koji je pobjegao, zauvijek je otišao iz Derryja.

Heroux izađe iz zahoda i stane ispred vrata kao bik poslije juriša, pognute glave, držeći sjekiru ispred sebe. Dahtao je i puhao i bio prekriven krvlju od glave do pete.

„Claude, zatvori vrata, ta sraonica smrdi do neba“, reče Thoroughgood. Claude spusti sjekiru na pod i učini ono što su ga zamolili. Priđe kartama zasutom stolu gdje su bile sjedile njegove žrtve, šutnuvši usput jednu od odsječenih nogu Eddieja Kinga. Onda sjedne i položi glavu na ruke. Lokanje i razgovor za šankom se nastave. Pet minuta kasnije u bar nahrupi još ljudi, među njima i tri -četiri šerifova pomoćnika (glavni je bio otac Lala Machena, i kad je ugledao onaj nered doživio je srčani udar pa su ga morali odnijeti u ordinaciju doktora Shratta). Claudea Herouxa odvedu. Bio je krotak kad su ga privodili, više u snu nego na javi.

Te su večeri barovi uzduž i poprijeko Bakerove i Exchange Streeta brujali i ječali od vijesti o pokolju. Neki pravednički pijani gnjev počeo je jačati i kad su se barovi zatvorili više od sedamdeset muškaraca zaputilo se u središte grada prema zatvoru i sudnici. Nosili su baklje i fenjere. Neki su imali i pištolje, neki sjekire, a neki metalne kuke.

Okružni se šerif trebao vratiti iz Bangora kočijom tek sutra u podne, tako da on nije bio tamo, a Goose Machen ležao jeu ordinaciji doktora Shratta zbog srčanog udara. Dva pomoćnika koji su sjedili u uredu i igrali cribbage, čuli su rulju kako pristiže i brže-bolje se maknuli s puta. Pijanci su provalili unutra i izvukli Claudea iz njegove ćelije. On se nije jako bunio; djelovao je ošamućeno, prazno.

Podigli su ga na ramena kao nogometnu zvijezdu; odnijeli ga do Canal Streeta i tamo ga linčovali; objesili su ga za stari brijest čije su se grane nadvile nad kanal. „Toliko je bio izvan sebe, da se samo dvaput trznuo“, rekao je Egbert Thoroughgood. Bilo je to, sudeći po gradskim arhivskim zapisima, jedino linčovanje koje se dogodilo u ovom dijelu Mainea. Naravno, gotovo je nepotrebno i spominjati da o tome nije pisao derryjevski News.

Mnogi od onih koji su nastavili ravnodušno piti dok je Heroux radio svoj posao u Silver Dollaru bili su i u linč-grupi koja ga je objesila. Do ponoći, njihovo se raspoloženje prema njemu promijenilo.

Postavio sam Thoroughgoodu posljednje pitanje: je li vidio nekog nepoznatog dok je trajalo to nasilje? Nekoga tko mu se učinio čudnim, kao da mu tamo nije mjesto, smiješnim, pomalo klaunovskim? Nekoga tko je možda tog popodneva pio u baru, nekoga tko se te večeri prometnuo u huškača dok se pijančevanje nastavilo a razgovor skrenuo na linč?

„Možebit“, odgovorio je Thoroughgood. Tad je već bio umoran, malaksao, spreman za popodnevni san. „Bilo je to davno, gospodine. Davnije od davnog.“

„Ali se nečeg sjećate“, rekoh ja.

„Sjećam se da sam pomislio kako je u Bangoru sigurno lunapark“, reče Thoroughgood. „Te sam večeri pio pivo u Bloody Bucket. Taj se bar nalazio nekih šest kuća dalje od Silver Dollara. Bio je tamo neki tip... komičan... prekobacivao se... žonglirao čašama... izvodio trikove... stavio bi četiri novčića na čelo a oni bi ostali tako stajati... komedijaš, znate...“

Njegova je koščata brada ponovno klonula na prsa. Svaki će mi čas zaspati. Mjehurići sline počeli su mu se skupljati u kutovima usta na kojima je bilo nabora i kesica kao na ženskoj torbici.

„Vidio sam ga nekolko puta otad“, reče Thoroughgood. „Možda se te večeri tako dobro proveo... da je odlučio ostat.“

„Aha. Mota se on ovuda poprilično dugo“, rekoh ja.

Njegov je jedini odgovor bio slabo hrkanje. Thoroughgood je zaspao u svom naslonjaču pokraj prozora, s lijekovima i nadrilijekovima poslaganima pokraj sebe na prozorskoj dasci - vojnici starosti na smotri. Isključio sam kasetofon i na trenutak ostao sjediti i gledati ga, tog neobičnog vremeplovca iz 1890. ili otprilike tu negdje, koji se sjećao vremena kad nije bilo automobila, struje, zrakoplova, ni države Arizone. Pennywise je bio tamo, vodio ih put još jednog živopisnog žrtvovanja - još jednog u dugoj povijesti živopisnih derryjevskih žrtvovanja. Ovo, iz rujna 1905., bilo je uvod u pojačano razdoblje terora koji će uključiti i uskrsnu eksploziju Kitchenerove željezare sljedeće godine.

Ovo potiče neka zanimljiva (i, koliko ja znam, životno važna) pitanja. Primjerice, što Ono zaista jede? Znam da su neka djeca bila djelomice pojedena - barem imaju tragove ugriza - ali možda smo mi ti koji tjeraju Ono da to čini. Ta od najranijeg su nas djetinjstva učili da će čudovište, uhvati li vas u dubokoj šumi, pojesti. To je vjerojatno najgora stvar koju možemo zamisliti. Ali se čudovišta zapravo održavaju na životu zahvaljujući što se u njih vjeruje, zar ne? Sve me neodoljivo navodi na ovaj zaključak: hrana možda znači život, ali izvor moći je vjera, a ne hrana. A tko je sposobniji za potpuni čin vjere od djeteta?

No postoji jedan problem: djeca odrastu. U crkvi, vjera se održava i obnavlja povremenim obredima. Čini se da se i u Derryju vjera održava i obnavlja povremenim ritualima. Je li moguće da Ono samo sebe štiti temeljem jednostavne činjenice da djeca gube vjeru kako odrastaju ili ih možda obogalji neka vrsta artritisa duha i mašte?

Da. Mislim da je u tome tajna. Ako ih nazovem, koliko će se toga sjetiti? Koliko će povjerovati? Dovoljno da učine kraj ovom užasu jednom zasvagda, ili dovoljno da poginu? Oni jesu pozvani - toliko znam. Svako ubojstvo u ovom novom ciklusu bilo je poziv. Zamalo smo ubili Ono dva puta, i naposljetku ga otjerali duboko u labirint tunela i smrdljivih prostora ispod grada. Ali mislim da Ono zna još jednu tajnu: iako je Ono možda besmrtno (ili gotovo besmrtno), mi nismo. Ono je moralo samo pričekati da čin vjere, koji je od nas učinio potencijalne ubojice čudovišta kao i izvore snage, postane nemoguć. Dvadeset sedam godina. Za Ono možda zimski san, kratak i okrepljujući kao što bi za nas bilo prileći poslije objeda. A kad se Ono probudi, Ono je isto, ali je prošla trećina naših života. Naše su se perspektive suzile; naša vjera u magiju - koja čini magiju mogućom - istrošila se kao sjaj s novog para cipela poslije napornog cjelodnevnog hoda.

Zašto nas doziva? Zašto nas ne pusti da umremo u miru? Mislim da je to zato što smo ga zamalo ubili, uplašili. Zato što Ono želi osvetu.

A sad, kad više ne vjerujemo u Djeda Božićnjaka, zubić-vilu, Ivicu i Maricu, ili u zlog vilenjaka ispod mosta, Ono je spremno za nas. Vratite se, kaže Ono. Vratite se da dovršimo naš posao u Dertjju. Ponesite svoje praćke, pikale i jo-joe! Igrat ćemo se! Vratite se pa ćemo vidjeti sjećate li se najjednostavnijeg od svega: kako je biti dijete, čvrsto vjerovati u sve, što znači - bojati se mraka. U ovo sam, barem, siguran tisuću posto: bojim se. Vraški se bojim.

PETI DIO

CHUDOV OBRED

„To se ne smije. Od vlage je istrunula zavjesa. Prozorska mreža sagnjila. Odvojite meso od mašine, ne gradite više mostove. Kroz koji ćeš zrak letjeti da premostiš kontinente? Neka riječi padaju kako god - da možda udare u ljubav postrance. Bit će to rijetka milost. Žele spasiti odveć toga, poplava je učinila svoje.“

William Carlos Williams, Paterson

„Pogledaj i pamti.

Pogledaj ovu zemlju,

Daleko, daleko onkraj tvornica i trave.

Dakako, tamo, naravno da će te pustiti proći.

Prozbori tad i zapitaj šume i ilovaču.

Što čuješ? Što zemlja zapovijeda?

Zemlja je zauzeta: ovo nije tvoj dom.“

Karl Shapiro, Putopis za prognane

DEVETNAESTO POGLAVLJE

Besani noćni sati

1

Gradska knjižnica 1:15

KAD JE BEN HANSCOM ZAVRŠIO PRIČU O SREBRNIM KUGLICAMA ŽELJELI SU JOŠ razgovarati, ali im Mike reče da bi svi oni trebali malo odspavati. „Dosta je bilo zasada“, reče on, ali je izgledalo kao da je Mikeu dosta; lice mu je bilo umorno i izmučeno i Beverly pomisli da izgleda bolesno.

„Ali nismo gotovi“, reče Eddie. ''Što je s ostatkom priče? Još se ne sjećam -“

„Mike ima p-p-pravo“, reče Bili. „Ili ćemo se sjetiti, ili n-n-nećemo. Mislim da h-h-hoćemo. Sjetili smo se svega što nam je t-t-trebalo.“

„Možda svega onoga što je dobro za nas?“ reče Richie.

Mike kimne glavom. „Sastat ćemo se sutra.“ Onda pogleda na sat. „Odnosno kasnije danas.“

„Ovdje?“ upita Beverly.

Mike lagano odmahne glavom. „Predlažem da se sastanemo u Kansas Streetu. Tamo gdje je Bili skrivao bicikl.“

„Silazimo u Jalovinu“, reče Eddie i najednom zadrhti.

Mike ponovno kimne glavom.

Zavlada tajac dok su se pogledavali. Onda Bili ustane, a ostali ustanu za njim.

„Želim da svi budete oprezni ostatak noći“, reče Mike. „Ono je ovdje; Ono može biti gdje god ste i vi. Ali nakon ovog sastanka osjećam se bolje.“ Pogleda u Billa. „Rekao bih da je ovo ipak izvedivo, a ti, Bili?“

Bili polako kimne glavom. „Da. Mislim da je ipak izvedivo.“

„I Ono će to znati“, reče Mike „i Ono će učiniti sve što može da na njegovoj strani vage bude više kuglica.“

„Što da radimo ako se Ono pojavi?“ upita Richie. „Da se uhvatimo za nos, zatvorimo oči, okrenemo se triput i mislimo pozitivno? Puhnemo mu malo čarobnog praha u lice? Pjevamo stare pjesme Elvisa Presleyja? Što?“

Mike odmahne glavom. „Kad bih vam znao to reći, onda problema ne bi ni bilo, zar ne? Jedino što znam jest da postoji i neka druga sila - barem je postojala kad smo bili djeca - koja je željela da ostanemo na životu i obavimo posao. Možda još postoji.“ On slegne ramenima. Bio je to umoran pokret. „Mislio sam da vas dvoje, možda čak i troje neće biti tu kad večeras počne sastanak. Nestali ili mrtvi. Samo to što ste se pojavili ulijeva mi nade.“

Richie pogleda na svoj sat. „Jedan i četvrt. Kako vrijeme leti kad ti je zabavno, je li Plastu?“

„Bi-bip, Richie“, reče Ben i blijedo se osmjehne.

„Hoćeš pješice sa mnom do h-h-hotela, Beverly?“ upita Bili.

„Može.“ Oblačila je kaput. Knjižnica je sad djelovala jako tiho, sjenovita, zastrašujuća. Bili osjeti kako ga naglo sustižu prethodna dva dana i grbe mu leđa. Da je posrijedi bio samo umor, to bi bilo u redu, ali je u tome bilo više od toga: osjećaj da puca po šavovima, da sanja, da ima paranoična priviđenja. Osjećaj da ga netko promatra. Možda ja zapravo uopće i nisam ovdje, pomisli on. Možda sam u ludnici dr. Sewarda, s Countovom ruševnom kućom odmah do nje i Renfieldom u sobi preko puta, on sa svojim muhama a ja sa svojim čudovištima, obojica uvjereni da zabava traje i dotjerali smo se za nju, ne u smokinge nego u luđačke košulje.

„A ti, R-R-Richie?“

Richie odmahne glavom. „Ja ću dopustiti Plastu i Kaspbraku da me odvedu kući“, reče on. „Je 1' tako, dečki?“

„Naravno“, reče Ben. Nakratko pogleda Beverly, koja je stajala pokraj Billa, i osjeti bol koju je gotovo zaboravio. Nova uspomena zatreperi, gotovo njemu nadohvat ruci, a onda odleprša dalje.

„A ti, M-M-Mike?“ upita Bili. „Hoćeš s Beverly i sa m-m-mnom?“

Mike odmahne glavom. „Moram -“

Uto Beverly krikne, kreštavo u tišini. Svod kupole iznad njihovih glava uhvati taj zvuk, i njegovi odjeci podsjete na smijeh vještica, kao da lete i lepeću oko njih.

Bili se okrene prema njoj; Richieju iz ruke padne sportski sako koji je skidao s naslona stolice; začuje se lomljava stakla kad je Eddiejeva ruka srušila praznu bocu džina na pod.

Beverly je uzmicala od njih, ispruženih ruku, lica bijela kao bolji papir za pisanje. Njezine oči, duboko u mutnoljubičastim dupljama, iskolačile su se. „Moje ruke!“ vrisne ona. „Moje ruke!“

„Što -“ zausti Bili, a onda ugleda kako joj krv polako kapa između drhtavih prstiju. On krene prema njoj, ali osjeti kako su iznenadne linije bolne topline presjekle njegove ruke. Bol nije bio oštar; više je sličio bolu koji se ponekad osjeti u staroj, zacijeljenoj rani.

Oni stari ožiljci na njegovim dlanovima, oni koji su se ponovno pojavili u Engleskoj, raspukli su se i prokrvarili. Pogleda iskosa i ugleda kako Eddie Kaspbrak glupo pilji u svoje ruke. I one su krvarile. Mikeove također. Kao i Richiejeve. I Benove.

„Idemo do kraja, zar ne?“ reče Beverly. Bila se rasplakala. I ovaj zvuk bude pojačan nepomičnom prazninom knjižnice; kao da je i zgrada plakala s njom. Bili pomisli da će poludjeti, bude li još dugo morao slušati taj zvuk. „Bog nam bio na pomoći, idemo do kraja.“ Ona zajeca, i iz jedne nosnice objesi joj se šmrkalj. Obriše ga nadlanicom drhtave ruke, i još krvi kapne na pod.

„B-b-brzo!“ reče Bili i zgrabi Eddieja za ruku.

„Što -“

„Brzo!“

On ispruži drugu ruku, i trenutak potom prihvati je Beverly. Još je plakala.

„Da“, reče Mike. Izgledao je ošamućeno - gotovo drogirano. „Da, tako je, zar ne? Počinje iznova, zar ne, Bili? Ponovno počinje.“

„D-d-da, m-m-mislim -“

Mike uhvati za ruku Eddieja a Richie uhvati Beverly za drugu ruku. Trenutak ih je Ben gledao, a onda, kao čovjek u snu, on podigne obje ruke i stane između Mikea i Richieja. Uhvati ih za ruke. Krug se zatvori.

(Ah Chud ovo je Chudov obred a Kornjača nam ne može pomoći)

Bili pokuša vrisnuti, ali mu iz grla ne izađe nikakav zvuk. Vidio je kako je Eddie zabacio glavu, i kako su mu iskočile žile na vratu. Bevini se bokovi dvaput trznu, žestoko, kao u orgazmu kratkom i oštrom poput pucnja iz malokalibarskog pištolja. Mikeova su se usta čudno micala, kao da se istodobno smiju i izvode grimase. U tišini knjižnice, vrata se otvore i zatvore s treskom, i taj se zvuk zakotrlja poput kugle za kuglanje. U čitaonici za časopise, časopisi polete u vihoru bez vjetra. U uredu Carole Danner, IBM-ov pisaći stroj zazvrči sam od sebe i natipka:

on stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha on stavlja ruke na

Kuglica za tipkanje se zaglavi. Stroj sikne i glasno se elektronski podrigne kad je sve u njemu postalo preopterećeno. U odjelu broj dva, polica s okultnim knjigama prevrne se iz čista mira, i iz nje se na sve strane razlete i knjige Apokrifa i Edgara Caycea, Nostradamusa i Charlesa Forta.

Billa obuzme uznosit osjećaj snage. Maglovito je bio svjestan da ima erekciju, i da mu se digla svaka dlaka na glavi. Taj osjećaj snage u zatvorenom krugu bio je nevjerojatan.

Sva vrata u knjižnici zalupe se uglas.

Ura s klatnom iza prijamnog pulta jedanput otkuca.

A onda tog nestane, kao da je netko okrenuo prekidač.

Oni spuste ruke, gledajući se, ošamućeni. Nitko ne reče ni riječi. Dok je onaj osjećaj snage jenjavao, Bili osjeti kako ga obuzima užasan osjećaj zle kobi. Pogleda u njihova bijela, napeta lice, pa u svoje ruke. Krv je bila razmazana po njima, ali rane koje je Stan Uris načinio krhotinom boce Coca-Cole u kolovozu 1958. ponovno su se zatvorile, ostavivši samo neravne bijele crte poput čvornatog užeta. On pomisli: To je bilo posljednji put da smo nas sedmero bili zajedno... onog dana kad nam je Stan načinio te posjekotine u Jalovini. A Stan sad nije ovdje; mrtav je. A ovo je posljednji put da smo nas šestero zajedno. Znam to, osjećam.

Beverly se stisnula uz njega, drhteći. Bili je zagrli. Svi ga pogledaju, očima velikim i užeglim u sumračju, pa u dugi stol načičkan praznim bocama, čašama i prepunim pepeljarama, otočić svjetlosti.

„Bilo bi dosta“, reče Bili promuklo. „Dosta zabave za jednu večer. Bal ćemo ostaviti za neku drugu priliku:“

„Sjetila sam se“, reče Beverly. Pogleda u Billa, širom otvorenih očiju, vlažnih blijedih obraza. „Sjetila sam se svega. Kako je moj otac saznao za vas. Trčanja. Bowersa i Crissa i Hugginsa. Kako sam trčala. Tunela... ptica... Onoga... sjećam se svega.“

„Aha“, reče Richie. „I ja.“

Eddie kimne glavom. „Crpna stanica -“

Bili reče: „I kako je Eddie -“

„Vratite se sad“, reče Mike. „Odmorite se malo. Kasno je.“

„Prošeci s nama, Mike“, reče Beverly.

„Ne. Moram zaključati knjižnicu i napisati nekoliko stvari... zapisnik sa sastanka, ako baš hoćete. Neću dugo. Vi samo krenite.“

Oni krenu prema vratima, ne pričajući puno. Bili i Beverly hodali su zajedno, Eddie, Richie i Ben iza njih. Bili pridrži Beverly vrata i ona mu tiho zahvali. Kad je kročila na široke granitne stube, Bili pomisli kako izgleda mlado, ranjivo... Utuče ga pomisao da se možda ponovno zaljubljuje u nju. Pokuša misliti na Audru, ali Audra se činila tako dalekom. Ona sad spava u njihovoj kući u Fleetu dok se sunce pomalja a mljekar počinje svoj obilazak.

Nebo iznad Derryja ponovno se naoblačilo, a niska magla polegla preko prazne ulice u gustim krpama. Niže ulice, Centar za kulturu grada Derryja, uska, visoka viktorijanska zgrada, prijeteći se nadnosila u tami. Bili pomisli: Što god da hoda po Centru za kulturu, hoda samo. Morao je prigušiti divlje smijuljenje. Njihovi su se koraci činili jako glasni. Beverlyna ruka dodirne njegovu i Bili je zahvalno uhvati.

„Počelo je prije no što smo bili spremni“, reče ona.

„Bismo li ikad bili s-s-spremni?“

„Ti bi bio, Veliki Bille.“

Dodir njezine ruke bio je istodobno i divan i nužan. Pitao se kakav bi to osjećaj bio dodirnuti joj grudi drugi put u životu, i učinilo mu se da će to doznati prije svršetka ove duge noći. Sad će biti punije, zrele... i njegova će ruka dotaknuti dlačice kad mu se prsti sklope oko nabreknuća njezina mons veneris. On pomisli: Volio sam te, Beverly... volim te. Ben te volio... i voli te. Voljeli smo te tada... i volimo te i sad. I bolje za nas, jer počinje. Nema izlaza.

On pogleda preko ramena i ugleda sad knjižnicu nekoliko zgrada dalje niz ulicu. Richie i Eddie stajali su na vrhu stuba; Ben je stajao u podnožju i gledao za njima. Ruke je nabio u džepove, zgurio ramena; dok su ga tako gledali kroz lebdeće leće niske magle, on je lako mogao ponovno imati jedanaest godina. Da je mogao Benu poslati misao, Bili bi poslao ovu: Nije važno, Ben. Važna je ljubav, brižnost... uvijek je riječ o žudnji, nikad o vremenu. Možda je to sve što možemo ponijeti sa sobom kad iz plavetnila uđemo u crnu tamu. Hladna je to utjeha, možda, ali bolja nego nikakva.

„Moj je otac znao“, reče Beverly iznebuha. „Jednog sam se dana vratila iz Jalovine, i on je znao. Jesam li ti ikad rekla što bi mi govorio kad je bio ljut?“

„Što?“

'„Zabrinut sam za tebe, Bewie.' Eto što je najčešće govorio. 'Jako zabrinut.''' Ona se nasmije i zadrhti istodobno. „Mislim da mi je namjeravao učiniti nešto nažao, Bili. Hoću reći... i prije je to činio, ali taj posljednji put je bilo drukčije. Bio je... pa, u mnogo čemu je bio čudan čovjek. Voljela sam ga. Jako sam ga voljela, ali -“

Ona ga pogleda, želeći možda da on to kaže umjesto nje. Nije htio; bilo je to nešto što je morala sama reći, prije ili poslije. Laži i samoobmana postali su balast koji si nisu mogli dopustiti.

„Ujedno sam ga i mrzila“, reče ona i njezina ruka grčevito stegne Billovu pa zadrži stisak. „Nikad to nikome nisam rekla u životu. Mislila sam da će me Bog zgromiti budem li to ikad rekla naglas.“

„Onda reci još jednom.“

„Ne, ja -“

„Hajde. Boljet će, ali se dovoljno dugo taložilo u tebi. Reci.“

„Mrzila sam svog tatu“, reče ona i počne bespomoćno jecati. „Mrzila sam ga, bojala ga se, mrzila, nikad nisam mogla biti dovoljno dobra curica da bih mu bila po volji i mrzila sam ga, jesam, ali sam ga i voljela.“

On stane i snažno je zagrli. Njezine ga ruke obaviju paničnim stiskom, a njezine su mu suze vlažile vrat sa strane. Bio je silno svjestan njezina tijela, zrelog i čvrstog. On malo odmakne svoj torzo od njezina, ne želeći da ona osjeti njegovu erekciju... ali se ona ponovno pripije uz njega.

„Proveli smo tamo jutro,“ reče ona, „igrali se lovice ili nešto slično. Nešto bezopasno. Tog dana nismo čak ni pričali o Onome, barem ne tada... premda bi najčešće svakog dana krenuo razgovor o Onome, kad-tad. Sjećaš se?“

„Da“, reče on. „K-k-kad-tad. Sjećam se.“

„Bilo je oblačno... vruće. U igri smo proveli veći dio jutra. Otišla sam kući oko pola dvanaest. Namjeravala sam poslije tuširanja pojesti sendvič i tanjur juhe. A onda bih se vratila još malo igrati. Oba su moja roditelja bila zaposlena, ali je on bio tamo. Bio je kod kuće.“ On...

2

Lower Main Street/11:30

...JE BACI PREKO SOBE PRIJE NO ŠTO JE USPJELA UĆI KROZ VRATA. IZ GRLA JOJ se otme vrisak prepasti koji bude presječen kad je tresnula o zid silinom od koje joj je rame utrnulo. Srušila se na njihov utonuli trosjed, mahnito se ogledavajući. Vrata prednjeg predsoblja se zalupe. Iza njih je stajao njezin otac.

„Zabrinut sam za tebe, Bewie“, reče on. „Ponekad sam jako zabrinut. Ti to znaš. Ja ti to govorim, zar ne? Nego što.“

„Tata, što -“

Krenuo je polako prema njoj preko dnevne sobe, lica zamišljena, tužna, smrtonosna. Ovo posljednje nije željela vidjeti, ali je bilo tu, poput mutnog sjaja prljavštine na mirnoj vodi. Zamišljeno je grickao zglob na desnoj ruci. Imao je na sebi svoje kaki hlače, a kad je spustila pogled shvati da njegove visoke cipele ostavljaju tragove na majčinu tepihu. Morat ću izvaditi usisivač, pomisli ona nesuvislo, da to usisam. Ako poslije njega budem bila u stanju usisavati. Ako on -

Bilo je to blato. Crno blato. Njezine misli zabrinjavajuće zastrane. Ponovno je bila u Jalovini s Billom, Richiejem, Eddiejem i ostalima. U Jalovini je bilo crnog žitkog blata kakvo se sad moglo vidjeti na tatinim cipelama, u močvarnom dijelu gdje je ono što je Richie nazivao bambusom raslo u sablasnom bijelom gaju. Kad bi puhao vjetar, te su stabljike šuplje čegrtale jedna o drugu, proizvodeći zvuk poput vudu bubnjeva. Zar je njezin otac bio u Jalovini? Zar je njezin otac - PLJAS!

Njegova ruka opiše široku orbitu i poput rakete je udari po licu. Glava joj poleti unatrag i tresne o zid. On zatakne palčeve za remen i pogleda je s tim izrazom smrtonosne ravnodušne radoznalosti. Beverly osjeti kako joj iz lijevog kuta donje usnice curi topla krv.

„Primijetio sam da krupnjaš“, reče on, i ona pomisli da će on još nešto reći, ali je zasad to čini se bilo sve.

„Tata, o čemu ti to govoriš?“ upita ona tihim, drhtavim glasom.

„Budeš li mi lagala, Bewie, prebit ću te ko mačku“, reče on i ona s užasom shvati da ne gleda u nju; gledao je u sliku Curriera i Ivesa iznad njezine glave, na zidu iznad trosjeda.

Njezine misli ponovno sumanuto skrenu i sad je imala četiri godine, sjedi u kadi sa svojim plavim plastičnim čamcem i svojim Popaj-sapunom; njezin otac, tako velik i toliko voljen, kleči pokraj nje, odjeven u sive hlače od kepera i tijesnu majicu, s krpom za pranje u jednoj i čašom napitka od naranče u drugoj ruci, sapuna joj leđa i govori: Da ti vidim te uši, Bewie; mami treba masti za večeru. Začuje sebe, malu, kako hihoće, gleda u njegovo pomalo uništeno lice, za koje je tad vjerovala da je vječno.

„Ja... ja neću lagati, tata“, reče ona. ''Što se dogodilo?“

Njegova se slika u njezinim očima postupno drhtavo rastakala kako su suze navirale.

„Bila si dolje u Jalovini s nekim dečkima?“

Srce joj poskoči; ponovno ponikne pogledom prema cipelama umrljanima blatom. Tim crnim, ljepljivim blatom. Ugaziš li preduboko u nj, čas posla usisat će ti tenisicu ili mokasinku... a i Richie i Bili su vjerovali da se to blato, upadneš li u nj do grla, pretvara u živo blato.

„Igram se tamo ponek -“

Pljas! ruka, prekrivena tvrdim žuljevima, ponovno se sjuri kao raketa. Ona vikne, povrijeđena, uplašena. Taj izraz na njegovu licu ju je plašio, a plašio ju je i način na koji nije htio pogledati u nju. Nešto nije bilo u redu s njim. Svakim je danom bivao sve gori... Što ako je namjerava ubiti? Što ako

(Ma prestani Beverly on ti je OTAC a OČEVI ne ubijaju KĆERI)

izgubi kontrolu? Što ako -

„Što si im dala dati rade?“

„Rade? Što -“ Nije imala pojma na što on to misli.

„Skidaj hlače.“

Njezina je zbunjenost rasla. Ništa što bi rekao kao da nije imalo veze ni sa čime. Od pokušaja da shvati kamo smjera gotovo da joj je... pozlilo.

„Što... zašto...?“

Njegova se ruka podigne; ona se trgne. „Skidaj ih, Bewie. Hoću da vidim jesi li netaknuta.“

Sad je tu bila nova slika, luđa od ostalih: ugleda sebe kako skida traperice, i kako joj jedna noga otpada zajedno s njima. Svog oca kako je ganja po sobi i udara remenom a ona pokušava odskakutati od njega na onoj jednoj zdravoj nozi, dok tata viče: Znao sam da nisi netaknuta! Znao sam! Znao sam!

„Tata, ne znam što -“

Njegova se ruka spusti, no ovaj je put ne ošamari, već ščepa. Zarine prste u njezino rame s jarosnom žestinom. Ona vrisne. On je povuče na noge i prvi je put pogleda ravno u oči. Ona ponovno vrisne zbog onoga što je u njima ugledala. Bilo je to... ništa. Njezina oca više nije bilo.

I Beverly odjednom shvati da je sama u stanu s Onim, sama s Onim u ovo pospano kolovosko jutro. Nije tu bilo onog naboja snage i nerazrijeđenog zla koje je osjetila u onoj kući u Neiboltovoj prije tjedan i pol dana - Ono se nekako bilo razblažilo dubinskom ljudskošću njezina oca - ali je Ono bilo tu, i djelovalo preko njega.

On je odbaci u stranu. Ona udari o stolić za kavu, spotakne se o nj, i opruži po podu zavapivši pritom. Ovako se to događa, pomisli ona. Reći ću Billu da bi shvatio. Ono je posvuda u Derryju. Ono... Ono jednostavno popunjava praznine, to je sve.

Beverly se prevrne na leđa. Njezin je otac išao prema njoj. Ona se odskliže dalje od njega na turu svojih traperica. Kosa joj je pala na lice.

„Znam da si bila tamo dolje“, reče on. „Rekli su mi. Nisam vjerovao. Nisam vjerovao da bi se moja Bewie vucarala s dečkima. Onda sam se jutros svojim očima uvjerio. Moja Bewie s grupom dečki. Nema još ni dvanaest, a već se vucara s dečkima!“ Od ove potonje misli kao da ga je ponovno spopao bijes; zadrhtala je kroz njegov mršavi lik poput volta. „Nema još ni dvanaest godina!“ drekne on i šutne je nogom u bedro tako da je vrisnula. Čeljusti mu škljocnu nad tom činjenicom ili koncepcijom, ili što god to za njega bilo, poput čeljusti gladnog psa koje natežu komad mesa. „Nema još ni dvanaest! Nema još ni dvanaest! Nema još ni DVANAEST!“

On zamahne nogom. Beverly otpuže dalje. Već su stigli do kuhinjskog dijela stana. Njegova teška radnička cipela udari u ladicu ispod pećnice, i u njoj zalupaju tave i lonci.

„Da mi nisi bježala, Bewie“, reče on. „Bolje ti je da to ne činiš, da ne bi bilo gore po tebe. Vjeruj mi, znaš. Vjeruj svom tati. Ovo je ozbiljno. Družiti se s dečkima, puštati ih da ti rade Bog zna što - a još ti nije ni dvanaest - to je ozbiljno, tako mi Isusa.“ On je zgrabi za rame i snažnim trzajem povuče na noge.

„Ti si lijepa djevojčica“, reče on. „A ima puno ljudi koji bi rado upropastili lijepu djevojčicu. Puno je djevojčica koje će se rado dati upropastiti. Bewie, jesi tim dečkima bila kurvica?“

Ona najzad shvati čime mu je Ono napunilo glavu... samo što je dio nje znao da je ta misao možda stalno bila tamo, da se Ono možda samo poslužilo oruđem koje mu je stajalo na dohvatu ruke, i samo čekalo da ga netko podigne s poda.

„Ne, tata. Ne, tata -“

„Vidio sam te da pušiš!“ drekne on. Ovaj je put udari dlanom, dovoljno jako da je teturajući odbaci natrag pijanim koracima sve do kuhinjskog stola, gdje se opruži po podu, a u križima joj bukne užasan bol. Posudice za sol i papar padnu na pod. Posudica za papar se razbije. Crni joj cvjetovi procvjetaju pa nestanu pred očima. Zvukovi su zvučali preduboko.

Ugleda mu lice. Nešto na njegovu licu. Gledao joj je u grudi. Odjednom je postala svjesna da joj se bluza izvukla iz suknje, a da ne nosi grudnjak - ionako je zasad imala samo jedan, sportski. Njezine misli ponovno zastrane do one kuće u Neiboltovoj, kad joj je Bili dao svoju majicu. Bila je tad svjesna toga kako joj grudi stršeći nadižu tanki pamučni materijal, ali je njihovi povremeni, brzi pogledi nisu smetali; djelovali su savršeno prirodno. A Billov je pogled djelovao više nego prirodno - djelovao je toplo i poželjno, premda duboko opasno. Ona sad osjeti kako joj se osjećaj krivnje pomiješao s užasnutošću. Zar se njezin otac toliko vara? Zar nije imala

(bila si im kurvica)

misli? Loše misli? Misli o tome o čemu on govori, što god to bilo? Nije to isto! Nije to isto kao način

(bila si kurvica)

na koji me on sad gleda! Nije isto!

Ona ponovno zatakne bluzu u hlače.

„Bewie?“

„Tata, mi se samo igramo, to je sve. Igramo se... mi... ne radimo ništa kao... ništa loše. Mi -“

„Vidio sam te da pušiš“, reče on opet, hodajući prema njoj. Pogledom prijeđe preko njezinih grudi i uskih, nezaobljenih bokova. Iznebuha zapjeva, visokim falsetto glasom školarca koji je još više uplaši: „Curica koja žvaće kaugumu - puši! Curica koja puši - pije! A curica koja pije - svi znaju na što je sve takva curica spremna!“

„NISAM NIŠTA UČINILA!“ vrisne ona kad joj se njegove ruke spuste na ramena. Sad je nije štipao i nanosio joj bol. Ruke su mu bile nježne. A to je nekako bilo najstrašnije od svega.

„Beverly“, reče on s neosporivom, mahnitom logikom potpuno opsjednutih. „Vidio sam te s dečkima. Pa mi reci što bi neka djevojčica radila s dečkima dolje u toj šikari ako ne ono što cure rade na leđima?“

„Ostavi me na miru!“ vikne ona. Gnjev bljesne iz dubokog vrutka za koji nije ni znala da postoji. Taj joj gnjev kresne plavkasto-žuti plamen u glavi. Zaprijeti njezinim mislima. Zbog svih onih prigoda kad ju je plašio; kad ju je ponižavao; kad joj je nanosio bol. „Da si me ostavio na miru!“

„Ne razgovaraj tako sa svojim tatom“, reče on osupnuto.

„Nisam učinila to o čemu govoriš! Nikad!“

„Možda. A možda i ne. Provjerit ću da budem siguran. A znam i kako. Skidaj hlače.“

„Ne. „

Njegove se oči razrogače, otkrivajući požutjele rožnjače oko tamnoplavih šarenica. ''Što si rekla?“

„Rekla sam ne.“

Pogled je prikovao za njezine oči i vjerojatno tamo ugledao rasplamsani gnjev, buktinju pobune.

„Tko ti je rekao?“

„Bewie -“

„Tko ti je rekao da se tamo igramo? Netko nepoznat? Čovjek odjeven u narančasto i srebrno? Je li nosio rukavice? Je li izgledao kao klaun premda i nije bio klaun? Kako se zvao?“

„Bewie, prestani jer - „

„Ne, ti prestani“, reče mu ona.

On ponovno zamahne rukom, ovaj put ne otvorenom već stisnutom u šaku, kojoj je namjera bila da nešto slomi. Beverly se sagne. Njegova šaka zazviždi iznad njezine glave i udari o zid. On zaurla i pusti je, gurnuvši šaku u usta. Ona se odmakne od njega brzim, sitnim koracima.

„Vraćaj se ovamo!“

„Ne“, reče ona. „Ti me hoćeš povrijediti. Tata, ja te volim, ali mrzim kad si ovakav. Više to ne smiješ raditi. Ono te prisiljava da to činiš, ali ti puštaš da se Ono uvuče u tebe.“

„Ne znam o čemu govoriš,“ reče on, „ali ti preporučam da dođeš ovamo. Više te neću moliti.“

„Ne“, reče ona i ponovno se rasplače.

„Nemoj da ja dođem po tebe, Bewie. Ako to budem morao učiniti, jadna ti mila majka. Dođi k meni.“

„Reci mi tko ti je rekao“, reče ona, „i doći ću.“

On skoči prema njoj spretno poput kržljave mačke da ju je zamalo dohvatio, premda je ona očekivala njegov skok. Ona napipa kvaku na kuhinjskim vratima, povuče i otvori vrata taman toliko da se može provući, a potom potrči niz hodnik prema ulaznim vratima, potrči u paničnom snu, kao što će pobjeći od gospođe Kersh dvadeset sedam godina kasnije. Iza nje, Al Marsh tresne u vrata i ona se ponovno zalupe, i napuknu po sredini.

„BEWIE, DA SI SE SMJESTA VRATILA OVAMO!'' zaurla on, naglim trzajem otvori vrata i krene za njom.

Prednja su vrata bila zaključana; ona je bila ušla u kuću kroz stražnja vrata. Jednom drhtavom rukom petljala je po bravi dok je drugom bezuspješno cimala kvaku. Iza nje, njezin otac ponovno zaurla, životinjskim

(te hlače kurvice)

zvukom. Ona okrene kvaku-bravu i prednja se vrata najzad širom otvore. Vreli joj se dah nadimao u grlu. Okrene se i ugleda ga odmah iza sebe, kako poseže za njom, ceri se i krivi lice, a njegovi žuti konjski zubi sliče na zamku za medvjede.

Beverly jurne kroz zaštitna vrata i osjeti kako su očevi prsti skliznuli niz leđa njezine bluze ne uspjevši je uhvatiti. Sjuri se niz ulazne stube, izgubi ravnotežu i opruži se po betonskom kolnom prilazu, oderavši pritom kožu na oba koljena.

„BEWIE DA SI SE SMJESTA VRATILA OVAMO ILI ĆU TE ŽIVU ODERATI BATINAMA TAKO MI BOGA!“

On siđe niza stube. Ona se brzo pridigne, s rupama na nogavicama svojih traperica,

(hlače dolje)

dok joj je iz koljena šištala krv, a ogoljeni živčani završeci pjevali „U boj, u boj, kršćanski vojnici“.

Ona se osvrne a on ponovno navali - Al Marsh, domar i čuvar, sjedokosi muškarac odjeven u kaki hlače i kaki košulju s dva preklopna džepa, s kolutom za ključeve lancem vezanim za njegov remen, razbarušene kose. Ali njega nije bilo u njegovim očima - onaj izvorni on koji joj je sapunao leđa i udarao šakom u trbuh, koji je činio i jedno i drugo, jer se brinuo za nju, jako brinuo, onaj on koji joj je jednom pokušao splesti pletenicu kad joj je bilo sedam godina, sve pokvario a onda se zajedno s njom hihotao tome kako joj kosa strši na sve strane, onaj on koji je nedjeljom znao skuhati punč od jaja s cimetom, ukusniji od bilo čega što se moglo kupiti za četvrt dolara u Derry Ice Cream; on otac, muško biće njezina života, koji joj šalje nejasnu pošiljku iz te drugospolne države. Ništa od toga sad nije bilo u njegovim očima. Tamo je vidjela hladnu smrt. Tamo je vidjela Ono.

Ona pobjegne. Pobjegne od Onoga.

Gospodin Pasquale podigne pogled, iznenađeno, dok je zalijevao svoj u svračicu zarastao travnjak i slušao utakmicu Red Soxa na tranzistoru koji je stajao na ogradi trijema.

Djeca Zimmermanovih odmaknu se od starog Hudson Hometa koji su kupili za dvadeset pet dolara i prali ga gotovo svakog dana. Jedan od njih je držao crijevo, a drugi vjedro sapunice. Obojica zinu.

Gospođa Denton pogleda iz svog stana na drugom katu, držeći u krilu jednu od haljina svojih šest kćeri, a još toga za krpanje u košari na podu, usta punih pribadača.

Mali Lars Theramenius brzo odvuče svoja Red Bali Flyer kolica s ispucanog pločnika i stane na umirući travnjak Buckyja Pasqualea. Brizne u plač kad Bewie, koja mu je jedno cijelo jutro ovog proljeća strpljivo pokazivala kako da sveže tenisice a da ostanu vezane, proleti pokraj njega vrišteći, razrogačenih očiju. Trenutak potom prođe i njezin otac, urlajući na nju. Lars, kome su tad bile tri godine i koji će dvanaest godina kasnije poginuti na motoru, ugleda nešto užasno i neljudsko na licu gospodina Marsha. Tri je tjedna poslije toga imao noćne more. U njima mu se priviđalo kako se gospodin Marsh u svojoj odjeći pretvara u pauka.

Beverly je trčala. Bila je savršeno svjesna da joj o tome možda ovisi život. Ako je otac sad uhvati, neće biti važno to što su na ulici. Ljudi u Derryju ponekad čine lude stvari; nije morala čitati novine ili poznavati neobičnu povijest grada da bi to shvatila. Ako je sad uhvati, zadavit će je, ili prebiti, ili izbubati nogama. A kad se to svrši, netko će doći po njega, a on će sjediti u ćeliji onako kako je u zatvoru sjedio očuh Eddieja Corcorana, ošamućen, ništa ne shvaćajući.

Trčala je prema središtu grada i prolazila pokraj sve većeg broja ljudi. Oni su zurili - najprije u nju, zatim u oca koji ju je progonio - i izgledali iznenađeno, neki od njih čak i zapanjeno. Ali se dalje od tog izraza na njihovim licima nisu upuštali. Pogledali bi i potom nastavili svojim putem. Zrak koji joj je kružio plućima sad je bio teži.

Ona prijeđe preko Kanala, stopala su joj bubnjala po cementu a automobili tutnjili njoj zdesna po teškim drvenim pločama mosta. Slijeva ugleda kameni polukrug gdje se kanal spuštao ispod središta grada. Ona naglo presiječe preko Main Streeta, ne primjećujući trubljenje automobila ni škripu kočnica. Krenula je desno zato što se tamo nalazila Jalovina.

Jalovina je gotovo kilometar i pol daleko, i želi stići do nje, morat će nekako odmaknuti ocu na ubojitoj strmini Up-Mile Hilla (ili nekoj od još strmijih sporednih ulica). No druge joj nije bilo.

„VRATI SE KUČKO MALA UPOZORAVAM TE! „

Kad se dočepala pločnika na suprotnoj strani ulice, ugrabi još jedan pogled preko ramena. Pritom joj se teški teret riđe kose prebaci s ramena. Njezin je otac prelazio ulicu, ne obazirući se na promet kao ni ona, oznojena i zajapurena lica.

Ona šmugne u uličicu koja se pružala iza skladišta u Warehouse Row. Bila su to začelja kuća čija su pročelja u Up-Mile Hillu - Star-Beef Armour Meatpacking, Hemphill Storage & Warehousing, Eagle Beef & Kosher Meats. Uličica je bila uska i popločena neravnim kamenim pločama, a još su je užom činile gomile isparavajućih kanti za smeće i kontejnera. Pločnik je bio sluzav od Bog zna kakva izmeta i nečisti. Osjećala se mješavina mirisa, od kojih su neki bili bljutavi, neki trpki, a neki ubitačni... ali svi su mirisali na meso i klanje.

Muhe su zujale u oblacima. Iz unutrašnjosti nekih zgrada čula je zavijanje pila za kosti od kojeg se ledila krv u žilama. Noge joj neravnomjerno zamucaju na skliskom pločniku. Jednim bokom udari u galvaniziranu kantu za smeće iz koje ispadnu paketići iznutrica upakiranih u novinski papir poput velikog mesnatog prašumskog cvijeća.

„DA SI SE SMJESTA VRATILA OVAMO BEWIE! SAD OZBILJNO MISLIM! NE POGORŠAVAJ SITUACIJU JOŠ VIŠE, CURO!“

Dva su muškarca besposličarila na ulazu u Kirshner Packing Works i žvakala debele sendviče. „Curo, nagrabusila si“, reče jedan od njih blago. „Čini se da te tata stjerao u kut.“ Drugi se nasmije.

Sustizao ju je. Sad je grmljavinu njegovih koraka i teško disanje čula gotovo iza sebe; kad bi pogledala desno, ugledala bi crno krilo njegove sjene kako leti niz visoku daščanu ogradu.

A onda on vrisne iznenađeno i bijesno kad se pokliznuo pa tresnuo na pločnik. Trenutak potom se podigao, više ne urlajući riječi već samo vrišteći u svom bjesomučnom gnjevu dok su se oni ljudi na ulazu smijali i lupali jedan drugog po leđima.

Uličica je skretalo ulijevo... Beverly se zaustavi sitnim koracima i zine zbunjeno. Kamion Gradske čistoće zagradio je izlaz iz uličice. S obje strane ostalo je manje od petnaest centimetara za prolaz. Motor mu je radio u praznom hodu. Ispod tog zvuka nejasno je čula mrmor razgovora iz kabine kamiona. Još nekoliko ljudi na pauzi za ručak. Jedva tri ili četiri minute do podneva; uskoro će sat na sudnici početi otkucavati puni sat.

Ponovno ga je čula kako dolazi, primiče se. Ona se baci na asfalt i provuče ispod kamiona, služeći se laktovima i oguljenim koljenima. Od smrada ispušnih plinova i dizelskog goriva pomiješanog s mirisom sirovog mesa osjeti mučninu od koje joj se zavrti u glavi. Na neki način, lakoća njezina provlačenja bila je još gora; klizila je masno preko premaza sluzi i otpadnih tvari. Nastavi puzati. U jednom se trenutku previše podigla s pločnika pa je leđima udarila o ispušnu cijev kamiona. Morala je stisnuti zube i prigušiti krik.

„Beverly? Ispod si?“ Svaka je riječ bila odvojena od prethodne dahom kojim je hvatao zrak. Ona pogleda preko ramena i pogleda u njegove oči kad se sagnuo i zavirio pod kamion.

„Ostavi me... na miru!“ Beverly uspije procijediti.

„Gaduro“, odgovori on promuklim, od sline zagušenim glasom. Baci se potrbuške, njegovi ključevi zazveče i on počne puziti za njom, služeći se nakaradnim plivačkim zamasima.

Beverly se rukama i nogama iskobelja ispod kabine kamiona, grčevito se uhvati za jednu od golemih guma - prsti joj se pritom zabiju u utor do drugog zgloba - i naglim trzajem podigne se na noge. Odere trtičnu kost o prednji odbojnik kamiona a potom ponovno potrči, sad uz Up-Mile Hill. Bluza i traperice bile su joj umrljane nekom užasnom sluzi i vonjale do neba. Ona se okrene i ugleda kako su očeve pjegave ruke izvirile ispod kabine kamiona poput kandži nekog zamišljenog čudovišta ispod kreveta iz našeg djetinjstva.

Brzo, gotovo bez razmišljanja, ona jurne između Feldman's Storage i Tracker Brothers' Annex. Ovaj prolaz, preuzak da bi ga se nazvalo uličicom, bio je pun slomljenih sanduka, korova, suncokreta i, naravno, još smeća. Beverly se sakrije iza gomile sanduka i čučne. Nekoliko trenutaka potom ugleda oca kako tutnji pokraj prolaza i dalje uz Up-Mile Hill.

Beverly ustane i požuri prema suprotnom kraju prolaza. Tamo je bila žičana ograda. Ona se poput majmunčića uzvere do vrha, prebaci i polako spusti na drugu stranu. Sad je bila na zemljištu koje je pripadalo bogosloviji grada Derryja. Potrči po njegovanom stražnjem travnjaku i zaobiđe zgradu. Čula je kako netko unutra svira neku klasičnu skladbu na orguljama. Note kao da su utiskivale ugodan, smiren pečat u nepokretan zrak.

Između bogoslovije i Kansas Streeta nalazila se visoka živica. Ona proviri kroz nju i ugleda oca na suprotnoj strani ulice. Soptao je, a od znojnih mrlja ispod pazuha siva mu je radna košulja tamnjela. Zvjerao je oko sebe, ruku na bokovima. Njegov je kolut s ključevima blještavo svjetlucao na suncu.

Beverly ga je promatrala, također sopćući, a srce joj je poput zečjeg brzo tuklo u grlu. Bila je jako žedna a gadio joj se miris koji je kišio na njoj. Da sam nacrtana u stripu, pomisli ona rastrojeno, iz mene bi izlazile one valovite crte koje označavaju smrad.

Njezin otac polako prijeđe ulicu na stranu bogoslovije. Beverly zastane dah.

Molim te, Bože, ne mogu više trčati. Pomozi mi, Bože. Ne daj da me nađe.

Al Marsh polako krene niz pločnik, točno pokraj mjesta gdje je njegova kćerka čučala s druge strane živice.

Dragi Bože, ne daj mu da me nanjuši!

I nije - možda zato što je poslije kotrljanja u onoj uličici i puzanja ispod smetlarskog kamiona i Al March smrdio kao i ona. On nastavi hodati. Gledala ga je kako silazi niz Up-Mile Hill dok nije nestao s vidika.

Beverly se lagano podigne. Odjeća joj je bila prekrivena smećem, lice joj je bilo prljavo, a leda boljela na mjestu na kojem ih je opekla na ispušnu cijev kamiona Čistoće. No ove su fizikalije blijedjele pred zbunjenim kovitlacem njezinih misli - osjećala je kao da je zaplovila preko ruba svijeta, gdje više ne važi nijedan normalan obrazac ponašanja. Nije si mogla ni zamisliti da bi se vratila kući; ali nije mogla ni zamisliti da ne ide kući. Suprotstavila se ocu, suprotstavila mu se -

Morala je odagnati tu misao jer je zbog nje osjećala slabost i drhtavicu, mučninu. Ona je voljela oca. Zar nije jedna od deset Božjih zapovijedi: „Poštuj oca svog i mater svoju da bi na zemlji dugo poživio“? Da. Ali je on bio izvan sebe. Nije bio njezin otac. Zapravo je bio netko sasvim drugi. Varalica. Ono -

Odjednom je prožme hladnoća kad joj na um padne jedno strašno pitanje: događa li se ovo i ostalima? Ili nešto slično tome? Trebalo bi ih upozoriti. Ranili su Ono i Ono možda sad poduzima korake da oni to više nikad ne učine. I zaista, gdje bi inače mogla otići? Oni su bili jedini prijatelji koje je imala. Bili. Bili će znati što učiniti. Bili će joj reći što da radi, Bili će znati odgovor na pitanje što dalje.

Ona se zaustavi na mjestu gdje se kolni prilaz bogoslovije spajao s pločnikom Kansas Streeta i vime iza živice. Njezin je otac zaista daleko odmakao. Ona okrene desno i niz Kansas Street prema Jalovini. Sad tamo vjerojatno neće biti nikog od njih; bit će kod svojih kuća, objeduju. Ali će se vratiti. U međuvremenu, ona bi mogla sići u svježu klupsku kućicu i pokušati se pribrati. Ostavit će širom otvoren prozorčić da bi imala malo sunca, a možda će čak uspjeti i odspavati. Njezino umorno tijelo i prenapeti um željno se uhvate za tu misao. San, da, to bi bilo dobro.

Pognula je glavu dok se vukla pokraj posljednjeg grozda kuća prije mjesta gdje je zemljište postajalo odveć strmo za gradnju i obrušavalo se u Jalovinu - u Jalovinu gdje je, koliko god to njoj izgledalo nevjerojatno, njezin otac bio vrebao i špijunirao.

Nije čula korake iza sebe, to je bilo sigurno. Dječaci su se jako trudili biti tihi. Već im je jednom pobjegla i nisu imali namjeru da se to ponovi. Primicali su se, sve bliže i bliže, hodajući mekano kao mačke. Belch i Victor su se cerili, ali je Henryjevo lice bilo i prazno i ozbiljno. Kosa mu je bila nepočešljana i smršena. Pogled raspršen baš kao i maloprije pogled Ala Marsha u stanu. Držao je jedan prljavi prst pritisnut na usta kao da kaže pst! dok su smanjivali razdaljinu sa dvadeset metara na petnaest, pa na deset.

Tog se ljeta Henry polako ali sigurno primicao nekom mentalnom ponoru, hodajući preko mosta koji se neumoljivo sužavao. Onog dana kad je dopustio Patricku Hockstetteru da ga miluje, taj se most suzio na širinu razapetog užeta. A uže je jutros puklo.

Izašao je u dvorište, gol, izuzev olinjalih, požutjelih gaćica, i podigao pogled prema nebu. Duh noćašnjeg mjeseca još je tamo visio i dok ga je on tako gledao, mjesec se odjednom promijeni u iscereno lice kostura. Henry je pao na koljena pred tim licem, ponesen užasom i radošću. S mjeseca su dopirali glasovi - duhovi. Glasovi su se mijenjali, a ponekad kao da su se stapali u jedva razumljivo tiho brbljanje... ali je on osjetio istinu, a ta je jednostavna istina glasila da su svi ti glasovi jedan glas, jedan um. A taj mu je glas rekao da potraži Belcha i Victora i da oko podneva bude na uglu Kansas Streeta i Avenije Costello. Glas mu je rekao da će tad znati što mu je činiti.

I zaista, doskakuće ona pička. Pričeka da čuje što će mu glas poručiti. Odgovor je stigao dok su nastavljali smanjivati odstojanje. Glas nije došao s mjeseca, nego iz kanalizacijske rešetke pokraj koje su prolazili. Glas je bio tih, ali jasan. Belch i Victor pogledaju u rešetku osupnuto, gotovo hipnotizirano, a potom ponovno u Beverly. Ubijte je, rekao je glas iz kanalizacije.

Henry Bowers zavuče ruku u džep traperica i izvuče uzak instrument dužine dvadesetak centimetara s bočnim umecima od imitacije slonovače. Malo kromirano puce svjetlucalo je na jednom kraju ovog sumnjivog objet d'art. Henry ga pritisne. Iz proreza na kraju drška iskoči oštrica dužine petnaest centimetara. Skakavac mu poskoči na dlanu. On krene brže. Victor i Belch, i dalje kao omamljeni, ubrzaju korak da bi ga pristigli.

Ne bi se moglo reći da ih je Beverly čula; nije zato okrenula glavu dok se Henry Bowers primicao. Povijenih koljena, vukući noge, sleđeno se cereći od uha do uha, Henry je bio tih kao Indijanac. Ne - bio je to naprosto osjećaj, odveć jasan, neposredan i silan da bi ga se moglo poreći, osjećaj da je...

3

Knjižnica grada Derryja, 1:55

...NETKO PROMATRA.

Mike Hanlon odloži kemijsku olovku i pogleda preko sjenovite naopako okrenute zdjele glavne dvorane knjižnice. Ugleda otoke svjetlosti koje su bacale viseće kugle; ugleda knjige kako blijede u pomrčini; ugleda željezna stubišta kako se uzdižu do knjigama natrpanih polica u gracioznim, rešetkastim spiralama. Ne ugleda ništa čemu tamo nije bilo mjesto.

Svejedno, nije vjerovao da je sam. Više ne.

Nakon što su ostali otišli, Mike je sve počistio pozornošću koja je bila samo stvar navike. Uključio je automatskog pilota, dok je njegov mozak bio milijun kilometara - i dvadeset sedam godina - daleko. Ispraznio je pepeljare, bacio prazne boce pića (prekrivši ih slojem otpadaka da se Carole ne bi sablaznila) a limenke koje su se mogle vratiti u trgovinu stavio jeu kutiju iza svog radnog stola. Onda je uzeo metlu i pomeo ostatke boce od džina koju je Eddie razbio.

Kad je stol bio čist, ode u čitaonicu s časopisima i pokupi razbacane primjerke. Dok je obavljao te jednostavne poslove, njegov je mozak prosijavao priče koje su ispričali - usredotočivši se, vjerojatno, najviše na ono što su izostavili. Vjerovali su da su se svega sjetili; rekao bi da Bili i Beverly skoro i jesu. Ali bilo je tu još toga. Nadoći će im... ako im Ono ostavi dovoljno vremena.

Godine 1958. nije bilo prilike za pripremu. Razgovorima nikad kraja - razgovor im je bio prekinut samo onom bitkom kamenjem i onim jednim činom grupnog junaštva u Neiboltovoj 29 - i možda ne bi ništa drugo ni radili osim razgovarali. A onda je došao 14. kolovoza i Henry i njegovi prijatelji jednostavno su ih otjerali u kanalizaciju.

Možda sam im trebao reći, pomisli on vraćajući posljednje časopise na mjesto. Ali nešto se snažno protivilo toj ideji - Kornjačin glas, pretpostavi on. Možda je to bilo dio svega, a možda je dio svega toga bio i taj osjećaj zaokruženosti. A možda će se i onaj posljednji čin ponoviti, isto tako, samo na neki suvremeniji način. Pažljivo je pripremio baterije i rudarske kacige za sutra; u tom istom ormaru uredno je smotao i gumicom povezao planove derryjevske kanalizacije i sustava odvodnje.

Ali, kad su bili djeca, svi njihovi razgovori i svi planovi, napola ili sasvim razrađeni, naposljetku nisu urodili plodom; na kraju su jednostavno bili otjerani u kanalizaciju, bačeni u sukob koji je potom uslijedio. Hoće li se to ponoviti? Vjera i moć, počeo je vjerovati, međusobno su zamjenjivi. Je li konačna istina još jednostavnija? Da nikakav čin vjere nije moguć dok te grubo ne gumu u vrišteće središte zbivanja poput novorođenčeta koje pada bez padobrana iz majčine maternice? Kad padate, morate početi vjerovati u padobran, u postojanje, zar ne? Povlačenje ručice padobrana pretvara se u vašu završnu izjavu o tom pitanju, ovako ili onako.

Isuse Kriste, pa to je Fulton Sheen⁷⁹, samo pocrnio u licu, pomisli Mike, i malo se nasmije.

Mike je čistio, pospremao, mislio si svoje, dok je drugi dio mozga očekivao da završi s poslom i najzad ustanovi da je dovoljno umoran da ode kući i odspava nekoliko sati. Ali kad je najzad sve pospremio, shvati da je budan kao i prije. Ode do jedne zaključane police iza svog ureda, otključa žičana vrata ključem koji mu je visio na kolutu za ključeve i uđe.

U ovom spremištu, navodno vatrootpornom kad se vrata kao na trezoru zatvore i zaključaju, nalazila su se skupocjena prva izdanja u vlasništvu knjižnice, knjige s potpisima odavno mrtvih autora (među potpisanim izdanjima bili su i Moby Dick i Whitmanove Vlati trave), povijesna građa o gradu i osobni papiri nekoliko pisaca koji su živjeli i radili u Derryju. Mike se nadao da će, ako se sve ovo dobro svrši, nagovoriti Billa da ostavi svoje rukopise Gradskoj knjižnici grada Derryja.

Dok je hodao niz treći prolaz spremišta ispod žarulja s limenim sjenilima, udišući poznate mirise knjižnice - mošus, prašinu, cimet, stari papir - pomisli: Kad umrem, pretpostavljam da ću na nebo s knjižničnim kartonom u jednoj i pečatom KASNI u drugoj ruci. Pa, možda ima i gorih načina.

On se zaustavi negdje na polovici tog trećeg prolaza. Njegova bilježnica puna zavinutih kutova i zabilježenih priča o Derryju te njegovih vlastitih smućenih trabunjanja, stajala je ubačena između Frickeove knjige Old Derry-Town i Michaudove Povijesti Derryja. Toliko je daleko gurnuo bilježnicu da je bila gotovo nevidljiva. Nitko na nju neće slučajno nabasati osim ako je ne bude tražio.

Mike je uzme i vrati se za stol za kojim su održali sastanak, a zastane tek toliko da ugasi svjetla u zatvorenom spremištu i ponovno zaključa žičanu mrežu. Sjedne i prelista stranice koje je ispisao, razmišljajući o tome kakav je to čudan, sakat iskaz stvorio: djelomice povijest, djelomice kronika skandala, djelomice dnevnik, djelomice ispovijest. Ništa nije upisao još od 6. travnja. Moram uskoro nabaviti novu bilježnicu, pomisli on, prelistavajući onih nekoliko preostalih praznih listova.

Na trenutak veselo pomisli na prvu verziju Prohujalo s vihorom Margaret Mitchell, ispisanu rukom u hrpama školskih zadaćnica. Onda skine poklopac s kemijske olovke i napiše 31. svibanj dva reda ispod završetka posljednjeg unosa. Zastane, zagleda se neodređeno preko prazne knjižnice, a onda počne pisati o svemu što se dogodilo u posljednja tri dana, počevši od telefonskog poziva Stanleyju Urisu.

Pažljivo je pisao petnaest minuta, a tad počne gubiti koncentraciju. Sve je češće prekidao rad. Pokušavala mu se nametnuti slika odsječene glave Stana Urisa u Richiejevu hladnjaku, Stanova krvava glava, usta otvorenih i punih perja, kako ispada iz hladnjaka i kotrlja se po podu prema njemu. On je s mukom odagna i nastavi pisati. Pet minuta kasnije trgne se i uspravi, pa se osvrne oko sebe, uvjeren da će ugledati tu glavu kako se kotrlja preko starih crnih i crvenih pločica poda u glavnoj dvorani, očiju staklastih i sjajnih poput očiju u trofejnoj glavi jelena.

Nije bilo ničega. Nikakve glave, nikakva zvuka osim prigušena bubnjanja njegova srca.

Moraš se smiriti, Mike. To ti samo živci rade, i to je sve. Ničeg tu drugog nema.

Ali uzalud. Riječi mu počnu izmicati, misli kao da su mu se klatile tik izvan dohvata.

Osjećao je pritisak u zatiljku, koji kao da je jačao. Kao da ga netko promatra.

On spusti kemijsku olovku i ustane od stola. „Ima li koga?“ zazove on, a glas mu se vrati odjekom od rotonde i on se trgne. Obliže usta i pokuša ponovno. „Bili?... Ben?“ Bill-ill-ill... Ben-en-en...''

Mike najednom zaključi da bi želio biti kod kuće. Ponijet će bilježnicu sa sobom. On posegne za njom... i začuje tih, klizeći korak.

Ponovno podigne pogled. Lokvice svjetlosti okružene sve dubljim lagunama sjena. Ništa drugo... barem ništa što je mogao vidjeti. Čekao je, a srce mu je snažno udaralo.

Onaj se korak ponovno začuje i ovaj put on ustanovi odakle. Zastakljeni prolaz koji spaja knjižnicu za odrasle s dječjom knjižnicom. Tamo unutra. Netko. Nešto.

Tiho, Mike ode do prijavnog pulta. Dva drvena klina držala su otvorenima dvostruka vrata koja su vodila u prolaz pa je mogao vidjeti malo unutra. Ugleda nešto nalik stopalima i s iznenadnim užasom koji mu pomrači svijest on se upita nije li možda Stan ipak došao, neće li možda Stan iskoračiti iz sjene sa svojom enciklopedijom ptica u ruci, bijela lica, ljubičastih usta, prerezanih zapešća i podlaktica. Najzad sam došao, reći će Stan. Trebalo mi je malo više jer sam se morao izvući iz rupe u zemlji, ali sam naposljetku stigao...

Začuje se nov korak i Mike sad nedvojbeno ugleda cipele - cipele i iskrzane nogavice traperica. Izblijedjele plave rite visjele su niz bose gležnjeve. A u tami, gotovo dva metra iznad tih gležnjeva, on ugleda svjetlucave oči.

Prijeđe prstima preko površine polukružnog prijavnog pulta i počne pipati s druge strane ne skidajući pogled s tih očiju. Njegovi prsti napipaju drveni vrh male kutije - kartoni onih koji kasne s povratom knjiga. Manja kutijica - spajalice i gumice. Prsti mu osjete nešto metalno i to zgrabe. Bio je to nož za otvaranje pisama s riječima ISUS SPAŠAVA otisnutima na dršku. Nejaka stvarčica koja je stigla poštom od Grace Baptist Church kao dio kampanje za prikupljanje novčanih priloga. Mike petnaest godina nije bio na bogoslužju, ali Grace Baptist je bila crkva njegove majke i on im je poslao pet dolara koje si baš i nije mogao priuštiti. Namjeravao je baciti taj nož za pisma, ali je on ostao tu, među kramom na njegovoj strani stola (strana koja je pripadala Carole uvijek je bila besprijekorno uredna) - dosad. On ga čvrsto uhvati i zagleda se u hodnik pun sjena.

Začuje se još jedan korak... pa još jedan. Sad su iskrzane traperice bile vidljive do koljena. Vidio je obličje kojem su pripadali ti donji dijelovi nogu: bilo je krupno, glomazno. Ramena su bile zaobljena. Nazirala se čupava kosa. Lik je bio majmunski.

„Tko ste vi?“

Obličje je samo stajalo tamo, gledajući ga zamišljeno.

Premda još uplašen, Mike se riješio paralizirajući misli da je to možda Stan Uris ustao iz groba, prizvan ožiljcima na svojim dlanovima, nekim natprirodnim magnetizmom koji ga je dozvao poput zombija iz nekog Hammerova horor filma. No, tko god ovo bio, nije bio Stan Uris, koji je prestao rasti na visini od stotinu sedamdeset osam centimetara.

Obličje načini još jedan korak, i sad svjetlost kugle najbliže prolazu padne na petljice bez remena na trapericama oko njegova struka.

Odjednom, Mike je znao. Čak i prije no što je obličje progovorilo, znao je.

„Bok crnjo“, reče obličje. „Si nekog gađo kamenjem? Hoćeš čut ko ti je otrovo onog tvog usranog psa?“

Obličje načini još jedan korak naprijed i svjetlo padne na lice Henryja Bowersa. Ono se udebljalo i otromboljilo, koža mu dobila nezdravu žućkastu nijansu, a obrazi se pretvorili u mlohave podvoljke istočkane čekinjama, s gotovo istim brojem bijelih dlačica koliko i crnih. Neravne bore - njih tri - usjekle su mu se u čelo iznad grmolikih obrva. Druge su mu bore tvorile zagrade u kutovima punih usana. Oči su mu bile male i zle u bezbojnim mesnatim kesicama - podlivene krvlju i prazne. Bilo je to lice čovjeka gurnutog u preranu starost, lice čovjeka kome je trideset devet godina, a koji će navršiti sedamdeset tri. Ali bilo je to i lice dvanaestogodišnjeg dječaka. Henryjeva je odjeća bila još zelena od grmlja u kojem je skriven proveo dan.

„Nećeš me ni pozdravit crnjo?“ upita Henry.

„Zdravo, Henry.“ Neodređeno mu je palo na pamet da posljednja dva dana nije slušao radio, i da nije čak ni novine pročitao, što je kod njega inače bilo ravno obredu. Previše se toga događalo. Previše posla.

Baš šteta.

Henry izroni iz hodnika između dječje knjižnice i knjižnice za odrasle i stane tamo, zapiljivši se u Mikea svojim svinjskim očicama. Usne mu se razdvoje u neopisivu ceru, otkrivajući kvarne zube kakvi se mogu vidjeti u maineskoj provinciji.

„Glasovi“, reče on. „Čuješ li glasove, crnjo?“

„Kakve glasove, Henry?“ Mike stavi obje ruke na leđa kao učenik kojeg su prozvali da recitira, pa prebaci nož za otvaranje pisama iz lijeve ruke u desnu. Sat s klatnom, koji je 1923. godine knjižnici darovao Horst Mueller otkucavao je svečano sekunde na mirnoj površini jezera njezine tišine.

„S mjeseca“, reče Henry. Zavuče ruku u džep. „Čuju se s mjeseca. Puno glasova.“ On posuti, namršti se blago, a onda odmahne glavom. „Puno al u stvari samo jedan. Glas Onoga.“

„Jesi li vidio Ono, Henry?“

„Aha“, reče Henry. „Frankenstein. Otkinuo Victoru glavu. Trebo si to čut. Proizvelo je zvuk ko kad se spušta velki ciferšlus. Onda je Ono dohvatilo Belcha. Belch je pružio otpor Onome.“

„Zar?“

„Aha. Tako sam ja zbriso.“

„Ostavio si ga da umre.“

„Ne govori lako!“ Henryjevi obrazi zažare se mutnim crvenilom. Načini dva koraka. Što se više udaljavao od pupčane vrpce koja je spajala dječju knjižnicu s knjižnicom za odrasle, to je Mikeu djelovao mlađe. On ugleda istu staru pakost na Henryjevu licu, ali ugleda još nešto: dijete koje je odgojio ludi Butch Bowers na unosnoj farmi koja je s godinama otišla dovraga. „Ne govori tako! Ono bi ubilo i mene.“

„Nas nije ubilo.“

Henryjeve oči bijesnu oporim humorom. „Još nije. Al' hoće. Osim ako mu ja ne ostavim nikog od vas.“ Izvuče ruku iz džepa. U njoj se nalazio tanak instrument dužine dvadeset dva centimetra s bočnim umecima od imitacije slonovače. Malo je kromirano puce svjetlucalo na jednom kraju ovog sumnjivog objet d'art. Henry ga pritisne. Iz proreza na kraju drška iskoči čelična oštrica duljine petnaest centimetara. On se počne poigravati sa skakavcem na dlanu i malo brže krene prema prijavnom pultu.

„Gle što sam našo“, reče on. „Znao sam gdje da tražim.“ Opsceno, jedna crveno obrubljena vjeđa mu se objesi namigujući. „Reko mi čovjek s mjeseca.“ Henry ponovno otkrije zube. „Skrivo sam se danas. I jučer. Večeras sam stopiro. Neki starkelja. Udario sam ga. Ubio, mislim. Auto ostavio u Newportu. Tek što sam prešo granicu Derryja, čujem taj glas. Pogledam u odvod. Tamo je bila ova odjeća. I nož. Moj stari nož.“

„Zaboravljaš nešto, Henry.“

Henry, cereći se, samo odmahne glavom.

„Mi smo se spasili, a i ti si se spasio. Ako Ono želi nas, onda Ono želi i tebe.“

„Ne.“

„Mislim da da. Možda ste vi mulci obavljali posao za Ono, ali vas Ono baš i nije nešto nagradilo za to, zar ne? Ono ti je sredilo oba prijatelja, a dok se Belch borio s Onim, ti si zbrisao. Ali si se sad vratio. Henry, mislim da si ti dio njegova nedovršena posla. Zaista.“

„Ne!“

„Možda ćeš vidjeti Frankensteina. Ili Vukodlaka? Vampira? Klauna? Ili: Možda ćeš vidjeti kako Ono stvarno izgleda, Henry. Mi jesmo. Hoćeš da ti kažem? Da ti -“

„Začepi!“ vrisne Henry i baci se na Mikea.

Mike korakne u stranu i ispruži nogu. Henry se saplete o nju i otkliže niz izlizane pločice kao pločica za shuffleboard. Glavom udari o nogu stola za kojim su Gubitnici sjedili ranije te večeri i pričali svoje priče. Na trenutak je bio ošamućen; nož mu je labavo visio u ruci.

Mike se baci na njega, baci po nož. U tom je trenutku mogao dokrajčiti Henryja; mogao je u Henryjev zatiljak zariti nož za otvaranje pisama s natpisom ISUS SPAŠAVA, koji mu je stigao poštom od nekadašnje crkve njegove majke, pa pozvati policiju. Prošao bi kroz nekoliko formalnih besmislica, ali ne i puno - ne u Derryju, gdje čudni i nasilni događaji nisu baš iznimka.

Ono što ga je spriječilo u tom naumu bila je spoznaja, gotovo poput udara munje a da bi bila svjesna da će, ukoliko ubije Henryja, on obaviti posao za Ono kao što bi i Henry obavio posao za Ono kad bi ubio Mikea.

I još nešto: taj drugi izraz koji je ugledao na Henryjevu licu, umoran, zbunjen izraz iskorištenog djeteta koje je gurnuto na otrovnu stazu iz nekog nepoznatog razloga. Henry je odrastao unutar kontaminiranog radijusa uma Butcha Bowersa; ta pripadao je Onome prije no što je i naslutio da Ono postoji.

I tako, umjesto da zarije nož za otvaranje pisama u Henryjev izloženi vrat, on klekne i dohvati Henryjev nož. On mu se okrene u ruci - naizgled sam od sebe - i prsti mu se sklope oko oštrice. Bol nije nastupio odmah; samo crvena krv koja mu je potekla niz prva tri prsta desne ruke i u dlan s ožiljkom.

On se odmakne. Henry se otkotrlja i ponovno dohvati nož. Mike se podigne na koljena i njih dvojica se tako nađu oči u oči, obojica krvareći: Mike iz prstiju, Henry iz nosa. Henry zatrese glavom i kapi odlete u tamu.

„Mislili ste da ste jako pametni!“ vikne on promuklo. „A svi ste vi bili jebene bebe! Prebili bi vas u poštenoj borbi!“

„Spusti nož, Henry“, reče Mike tiho. „Zvat ću policiju. Doći će i vratiti te u Juniper Hill. Otići ćeš iz Derryja. Bit ćeš na sigurnom.“

Henry je pokušao progovoriti, ali nije mogao. Nije mogao reći ovom mrskom cmčugi da neće biti siguran ni u Juniper Hillu, ni u Los Angelesu, ili u prašumama Timbuktua. Prije ili poslije izaći će mjesec, bijel kao kost i hladan kao snijeg, i prozborit će glasovi-duhovi, a mjesečevo će se lice pretvoriti u lice Onoga, brbljati, smijati se i naređivati. On proguta sklisku, sluzavu krv.

„Nikad se niste pošteno borili!“

„A vi jeste?“ upita Mike.

„Crnjo jedan gorilo kmico babarogo neandertalac crnjo!“ vrisne Henry i ponovno navali na Mikea.

Mike se nagne prema natrag da izbjegne njegov nespretni, šeprtljavi nalet, izgubi ravnotežu i prevali se na leđa. Henry ponovno udari o stol, odskoči, okrene se i zgrabi Mikea za ruku. Mike široko zamahne nožem za pisma i osjeti kako ovaj duboko ulazi u Henryjevu podlakticu. Henry vrisne, ali umjesto da popusti, on pojača stisak. Privuče se Mikeu; kosa mu je pala na oči, a krv mu tekla iz razbijenog nosa preko debelih usana.

Mike pokuša uglaviti nogu u Henryjeve slabine i odgurnuti ga od sebe. Henry zamahne skakavcem u svjetlucavom luku. Svih petnaest centimetara uđe u Mikeovo bedro. Uđe bez ikakva otpora, kao u topli maslac. Henry izvuče nož. S njega je kapala krv. S krikom pomiješanog bola i napora, Mike ga odgurne od sebe.

S mukom se osovi na noge, ali se Henry podigao brže i Mike je jedva uspio izbjeći Henryjev sljedeći šeprtljavi nasrtaj. Osjećao je kako mu krv teče niz nogu u zabrinjavajućoj poplavi i puni mu mokasinku. Mislim da mi je pogodio bedrenu arteriju. Isuse, gadno me dohvatio. Posvuda krv. Krv na podu. Cipele više neće biti nizašto, sranje, a tek sam ih kupio prije dva mjeseca...

Henry ponovno nasrne, dašćući i sopćući kao uspaljeni bik. Mike zatetura u stranu i ponovno zamahne na njega nožem za otvaranje pisama. Razdere Henryjevu dronjavu košulju i načini mu duboku posjekotinu na rebrima. Henry zastenje kad ga Mike ponovno gurne.

„Prljavo se boriš, crnjo!“ zakuka on. „Vidi što si učinio!“

„Baci nož, Henry“, reče Mike.

Iza njih se začu smijuljenje. Henry pogleda... a onda vrisne potpuno prestravljen, poklopivši obraze rukama poput uvrijeđene stare cure. Mikeov pogled trgne se prema prijavnom pultu. Začuje se glasan, vibrirajući zvuk ka-špennng! i iza pulta iskoči glava Stana Urisa. Opruga mu se uvijala poput vadičepa i ulazila u njegov prerezani, krvavi vrat. Lice mu je bilo sablasno bijelo od masne boje. Na oba je obraza imao grozničavo crvene točke. Veliki narančasti cofli cvjetali su tamo gdje su mu bile oči. Ova skaredna glava Stana kao jopca klatila se naprijed-natrag na kraju opruge poput jednog od divovskih suncokreta pokraj kuće u Neiboltovoj. Njezina se usta otvore i cičeći, smijuckav glas počne pojati: „Ubij ga, Henry! Ubij crnčugu, ubij kmicu, ubij ga, ubij ga, UBIJ GA!“

Mike se strelovito ponovno okrene prema Henryju, užasnuto svjestan da je nasamaren, pitajući se čije je lice Henry ugledao na kraju te opruge. Stanovo? Victora Crissa? Svog oca, možda?

Henry zakriješti i navali na Mikea, dok je oštrica skakavca skakutala gore-dolje poput igle šivaćeg stroja. „Gaaaah, crnčugo'„ vrištao je Henry. „Gaaaah, crnčugo! Gaaaah, crnjo!“

Mike krene prema natrag, ali noga u koju ga je Henry ubo gotovo istog trenutka popusti pod njim i on se skljoka na pod. Tu je nogu jedva osjećao. Bila je hladna i daleka. Kad je spustio pogled, vidio je da su njegove svijetlosmeđe hlače sad kričavo crvene. Henryjeva oštrica sijevne mu ispred nosa.

Mike ispruži svoj ISUS SPAŠAVA nož za pisma kad se Henry okrenuo za novi napad. Henry se nabode na nj kao kukac na pribadaču. Topla krv zalije Mikeovu ruku. Nešto pukne, i kad je povukao ruku, držao je samo držak noža za otvaranje pisama. Oštrica je virila iz Henryjeva trbuha.

„Gaaaah! Kmico!“Vrisne Henry i rukom poklopi stršeću krhotinu oštrice. Krv mu je curila kroz prste. On se zagleda u nju razrogačenim očima punima nevjerice. Glava na kraju škripave, klimave opruge jopca cičala je i smijala se. Mike, koji je sad osjećao mučninu i nesvjesticu, ponovno pogleda u nju i ugleda glavu Belcha Hugginsa: čep boce od pjenušca u obliku ljudske glave s bejzbolskom kapom newyorških Yankeesa okrenutom naopako. On glasno zastenje, i taj je zvuk bio dalek, ječao u njegovim vlastitim ušima. Bio je svjestan da sjedi u lokvi tople krvi. Umrijet ću ako ne podvežem nogu.

„Gaaaaaaaaaaaah! Crnjooooooooooo!“ vrisne Henry. Jednom se rukom još držao za trbuh iz kojeg je krvario, a u drugoj je držao skakavac, pa otetura dalje od Mikea prema vratima knjižnice. Pijano je glavinjao s jedne strane na drugu, krećući se preko glavne dvorane pune odjeka poput kuglice flipera. Udari u jednu stolicu i prevrne je. Njegove naslijepo pružene ruke sruše policu s novinama na pod. Dođe do vrata, otvori jedno krilo ispruženom rukom i zaroni u noć.

Mike je sad gubio svijest. Petljao je oko kopče na svom remenu prstima koje je jedva osjećao. Najzad je otkopča i uspije izvući remen iz petljica. Omota ga oko noge iz koje je krvario odmah ispod prepona i čvrsto zategne. Držeći ga jednom rukom, počne puzati prema prijavnom pultu. Telefon je bio tamo. Nije znao kako će ga dosegnuti, ali to zasad nije bilo važno. Važno je samo stići do njega. Svijet se ljuljao, mutio i blijedio iza valova sivila. On isplazi jezik i divljački zagrize. Bol nastupi odmah, slatki bol. Svijet se ponovno izoštri.

Postane svjestan da još drži slomljeni držak noža za pisma i baci ga. Najzad, evo pulta za prijavu, visokog poput Everesta.

Mike podvine zdravu nogu i odgurne se prema gore, grčevito se uhvativši za rub pulta rukom koja nije čvrsto stezala remen. Usta su mu se objesila u drhtavoj grimasi, oči stisnule u proreze. Najzad se uspije podići. Stajao je tako, poput rode, pa si privuče telefon. Sa strane su bila zalijepljena tri broja: vatrogasci, policija i bolnica. Drhtavim prstom koji mu je izgledao najmanje deset kilometara daleko, Mike okrene broj bolnice: 555-3711. Zatvorio je oči kad je telefon počeo zvoniti... a onda ih razrogači kad mu odgovori glas klauna Pennywisea.

„Vozdra, crnjo!“ vikne Pennywise, a onda se vriskavo nasmije Mikeu u uho poput smrskanog stakla. ''Što kažeš? Kak si? Ja mislim da si mrtav, što ti veliš? Mislim da te Henry dobro sredio! Hoćeš balon, Mikey? Hoćeš balon? Kak si? Halo!“

Mike svrne pogled prema staroj uri s klatnom, Muellerovoj uri, kako su je nazvali, i nimalo se ne iznenadi kad shvati da je lice ure zamijenilo lice njegova oca, sivo i poharano karcinomom. Oči je zakovrnuo tako da su se vidjele samo iskolačene bjeloočnice. Odjednom, njegov otac isplazi jezik i ura počne otkucavati.

Mike popusti stisak na pultu. Na trenutak se ljuljao na zdravoj nozi a onda ponovno padne. Telefon se njihao pred njim na kraju žice poput viska hipnotizera. Postajalo je sve teže držati remen.

„Vozdra, Amos!“ vikne Pennywise veselo iz zanjihane slušalice. „Ode Vodomar! Ja sam kralj svih riba u Derryju, i to ti je živa istina. Ti se ne bi složio s tim, momak?“

„Ako tamo ima bilo koga,“ zastenje Mike, „stvarni glas iza ovog koji čujem, pomozite mi molim. Zovem se Mike Hanlon i nalazim se u Gradskoj knjižnici. Iskrvarit ću nasmrt. Ako ste tamo, ja vas ne čujem. Ne dopuštaju mi da vas čujem. Ako ste tamo, molim vas požurite.“

On legne na bok i privuče noge sve dok se nije našao u položaju fetusa. Dvaput je omotao remen oko desne ruke i koncentrirao se na to da ga čvrsto drži dok se svijet gubio u tim vatastim oblacima sivila nalik na balone.

„Hej ti tamo, što ima nova?“ drekne Pennywise iz viseće, njišuće slušalice. ''Što ima nova, ti crnjo prljavi? Hej ti...

4

Kansas Street, 12:20

...TAMO“, REČE HENRY BOWERS. „ŠTO IMA NOVA, PIČKO JEDNA?“

Beverly je reagirala istog trenutka, dala se u trk. Bila je to brža reakcija no što je itko od njih očekivao. Mogla je čak iskoristiti tu prednost... da nije bilo njezine kose. Henry je zgrabi za dio njezina dugog slapa i povuče natrag. Isceri joj se u lice. Dah mu je bio težak, topao i smrdljiv.

„Što je?“ upita je Henry Bowers. „Kamo? Natrag da se još malo igraš sa svojim usranim prijateljima? Mislim da ću ti odsjeć nos i natjerat te da ga pojedeš. Ti se sviđa to?“

Ona se otimala. Henry se nasmije i zatrese joj glavom naprijed-natrag držeći je za kosu.

Nož opasno bljesne na mutnom kolovoskom suncu.

Iznenada zatrubi automobil - i to dugo.

„Stanite malo! Dečki, što to radite? Pustite tu curicu!“ Bila je to neka starica za upravljačem dobro uščuvanog Forda iz 1950. Zaustavila se uz nogostup i nagnula preko sjedišta prekrivenog dekom da bi se navirila kroz prozor na suvozačkoj strani. Pri pogledu na njezino ljutito, pošteno lice, onaj prazni izraz prvi put napusti pogled Victora Crissa i on nervozno pogleda u Henryja.

„Što -“

„Molim vas!“ zapišti Bev. „On ima nož! Nož!“

Staričina se ljutnja sad pretvori u zabrinutost, iznenađenje, a i strah. „Što vi to dečki radite? Pustite je na miru!“

Preko puta ulice - Bev to spazi sasvim jasno - Herbert Ross ustane iz svoje ležaljke na trijemu, priđe ogradi i pogleda prema njima. Lice mu je bilo prazno kao lice Belcha Hugginsa. On presavije svoje novine, okrene se i tiho ode u kuću.

„Pustite je!“ zakriješti starica.

Henry iskesi zube i iznenada potrči prema njezinu automobilu, povukavši za sobom Beverly za kosu. Ona zaglavinja, padne na jedno koljeno, i on je nastavi vući u tom položaju. Bol u njezinu skalpu bio je užasan, čudovišan. Osjeti kako joj je iščupao nešto kose.

Starica vrisne i mahnito počne podizati prozor na suvozačkoj strani. Henry zamahne i skakavac sklizne po staklu. Ženina noga sklizne s kvačila starog Forda, i on krene niz Kansas Street u tri snažna trzaja, poskoči preko rubnika i tamo se zaustavi. Henry krene za njim i dalje vukući Beverly za sobom. Victor obliže usne i pogleda uokolo. Belch gurne bejzbolsku kapu newyorških Yankeesa više na čelo, a onda zbunjenim pokretom počne prstom čačkati po uhu.

Bev na trenutak ugleda staričino uvelo, prestrašeno lice, a onda spazi kako grebe po tipkama za zatvaranje vrata, najprije na suvozačkoj strani, a onda na svojoj. Fordov motor mučno zaškripi i upali se. Henry podigne nogu i čizmom razbije jedno stražnje svjetlo.

„Izlazi, kurvo jedna sasušena!“

Gume vrisnu kad se starica vratila natrag na ulicu. Kamionet koji je dolazio niz cestu naglo skrene da je izbjegne, a njegova truba zakriješti. Henry se ponovno okrene prema Bev, ponovno se počne smiješiti, a ona ga opali tenisicom ravno u muda.

Smiješak na Henryjevu licu pretvori se u grimasu smrtnog bola. Skakavac mu padne iz ruke i zaklopara po pločniku. Njegova druga ruka napusti mjesto na kojem se ugnijezdila u Beverlynoj smršenoj kosi (povukavši je usput još jednom, užasno), i on klone na koljena, pokušavajući vrisnuti, držeći se za mošnje. U jednoj mu ruci ugleda pramenove vlastite bakrene kose i u tom se trenutku sva njezina prepast pretvori u jarku mržnju. Ona duboko, štucavo udahne i sočno mu hračne na vrh glave.

Onda se okrene i potrči.

Belch načini tri nezgrapna koraka za njom a onda stane. On i Victor priđu Henryju, koji ih gurne u stranu pa se teturajući osovi na noge, objema se rukama još držeći za jaja; nije to bilo prvi put tog ljeta da je dobio nogom u to mjesto.

On se sagne i podigne skakavac. „...de“, propišti on.

''Što, Henry?“ zabrinuto će Belch.

Henry okrene prema njemu lice tako puno znojnog bola i bolesne, plamteće mržnje da Belch uzmakne korak. „Rekoh... haj... de!“ propenta on, i počne posrtati i glavinjati ulicom za Beverly, držeći se za mošnje.

„Ne možemo je više stići, Henry“, reče Victor nelagodno. „Pa jedva da možeš hodati.“

„Uhvatit ćemo je“, dahtao je Henry. Gornja mu se usna podizala i spuštala u nesvjesnom psećem režanju. Grašci znoja izbili su mu na čelu i slijevali se niz grozničave obraze. „O da, uhvatit ćemo mi nju. Zato što znam kamo je krenula. Krenula je dolje u Jalovinu gdje su joj njezini usrani...

5

Hotel Town House, 2:00

...prijatelji“, reče Beverly.

„Hmmm?“ Bili je pogleda. Misli su mu odlutale. Hodali su držeći se za ruke, u druželjubivoj šutnji, pomalo nabijenoj uzajamnom privlačnošću. Uhvatio je samo posljednju riječ od onoga što je rekla. Ulicu dalje, svjetla hotela Town House sjala su kroz nisku maglu.

„Rekoh, vi ste mi bili najbolji prijatelji. Jedini koje sam tada imala.“ Ona se nasmiješi.

„Nalaženje prijatelja nikad mi nije bilo jača strana, iako imam jednu dobru prijateljicu u Chicagu, ženu po imenu Kay McAll. Mislim da bi ti se svidjela, Bili.“

„Vjerojatno i bi. Ni ja nisam nikad bio posebno brz u stjecanju prijatelja.“ Nasmiješi se. „U ono doba, n-n-nismo trebali nikog drugog.“ On ugleda kapi rose u njezinoj kosi, zadivi se načinu na koji joj svjetla tvore nimbus oko glave. Pogled je ozbiljno uprla u njegove oči. „Sad mi je potrebno još nešto“, reče ona.

„Š-š-što?“

„Da me poljubiš“, reče ona.

On pomisli na Audru, i prvi put primijeti da ona sliči Beverly. Upita se nije li možda sve ovo vrijeme njezina privlačnost bila upravo u tome, i nije li to bio razlog zbog kojeg je smogao dovoljno hrabrosti da zamoli Audru za izlazak potkraj holivudskog tuluma na kojem su se upoznali. Osjeti ubod nesretne krivnje... a onda uzme Beverly, svoju prijateljicu iz djetinjstva, u naručje.

Poljubac joj je bio čvrst, topao i sladak. Grudi je pritisnula na njegov otvoreni kaput, a bokove pripila uz njega... pa ih odmaknula... pa ih ponovno pripila. Kad se drugi put odmaknula, on uroni obje ruke u njezinu kosu pa se on pripije uz nju. Kad je osjetila kako se ukrućuje, tiho dahne i prisloni lice sa strane na njegov vrat. On osjeti njezine suze na svojoj koži, tople i potajne.

On je uhvati za ruku i oni prijeđu ostatak puta do hotela.

Predvorje je bilo staro, ukrašeno biljkama, i još posjedovalo stanovit izblijedjeli šarm. Dekor je bio poprilično u šumarskom stilu devetnaestog stoljeća. U ovaj sat nije bilo nikog osim recepcionara kojeg se moglo nejasno vidjeti u stražnjem uredu, nogu podignutih na stol, kako gleda televiziju. Bili u dizalu pritisne gumb za treći kat malko uzdrhtalim prstom - uzbuđenje? nervoza? krivnja? sve zajedno? Ma naravno, ali isto tako i od neke gotovo lude radosti i straha. Mješavina tih osjećaja nije bila ugodna, ali je čini se bila nužna. On je povede hodnikom prema svojoj sobi, odlučivši na neki smeteni način da - ako već namjerava biti nevjeran - taj čin preljuba treba biti potpun, počinjen u njegovoj, a ne njezinoj sobi. Uhvati se kako misli na Susan Brown, svoju prvu agenticu i - kad mu još nije bilo ni dvadeset godina - svoju prvu ljubavnicu.

Varam. Varam ženu. On pokuša to pojmiti, ali se to činilo istodobno i stvarno i nestvarno. Ono što mu se činilo najjače bio je nesretan osjećaj nostalgije: staromodan osjećaj odvajanja. Audra je sad već jamačno ustala, kuha kavu, sjedi za kuhinjskim stolom u kućnoj haljini, možda uči dijaloge, možda čita roman Dicka Francisa.

Ključ mu zarošta u bravi sobe 311. Da su otišli u Beverlynu sobu na petom katu, vidjeli bi da na njezinu telefonu žmiga žaruljica za poruke; recepcionar koji je gledao televiziju prenio bi joj poruku da nazove svoju prijateljicu Kay u Chicago (nakon Kayina trećeg očajničkog poziva, najzad se sjetio zapisati poruku), pa bi stvari možda pošle drugim tokom: njih petero možda ne bi bježali pred policijom grada Derryja kad je svjetlo tog dana najzad zarudjelo. Ali su otišli u njegovu - kao što je možda bilo i određeno.

Vrata se otvore. Uđu u sobu. Ona ga pogleda, ozarena pogleda, zažarenih obraza, a grudi su joj se brzo dizale i spuštale. On je zagrli i preplavi ga osjećaj ispravnosti - osjećaj da se krug između prošlosti i sadašnjosti zatvara slavodobitno glatko. Nespretno nogom gurne vrata, a ona se nasmije i dahne mu svoj topli dah u usta.

„Moje srce -“ reče ona, i stavi njegovu ruku na lijevu stranu grudi. On ga osjeti ispod te čvrste, gotovo izluđujuće mekoće, kako juri poput lokomotive.

„Tvoje s-s-srce -“

„Moje srce.“

Bili su na krevetu, još odjeveni, i ljubili se. Ona lagano zavuče ruku u njegovu košulju, pa je izvuče. Prstom prijeđe niz puceta košulje, zastane kod struka... a onda isti taj prst klizne niže, prelazeći preko kamene tvrdoće njegova uda. Mišići kojih nije bio ni svjestan poskoče i zadrhću u njegovim preponama. On prekine poljubac i odmakne svoje tijelo od njezina na krevetu.

„Bili?“

„Moram p-p-predahnuti na t-t-trenutak“, reče on. „Inače ću svršiti u g-g-gaće kao k-k-klinac.“

Ona se ponovno nasmije, blago, i pogleda ga. „Je li to posrijedi? Ili se predomišljaš?“

„Predomišljam“, reče Bili. „U-u-uvijek to činim.“

„Ja ne. Ja ga mrzim“, reče ona.

On je pogleda. Osmijeh joj je nestajao s lica.

„Nisam toga bila potpuno svjesna sve do prije dva dana“, reče ona. „O, znala sam ja to - negdje - cijelo vrijeme, pretpostavljam. Tuče me i nanosi mi bol. Udala sam se za njega zato što... vjerojatno zato što je moj otac uvijek bio zabrinut zbog mene. Koliko god se ja trudila, bio je zabrinut. A vjerojatno sam i znala da bi mu se Tom svidio. Jer se i Tom uvijek brine. Jako brine. A sve dok se netko brine zbog mene, ja sam sigurna. I više nego sigurna. Stvarna.“ Ona ga pogleda ozbiljno. Bluza joj se izvukla iz pasice hlača i otkrila bijelu prugu trbuha. On je poželi poljubiti. „Ali to nije bilo stvarno. Bila je to noćna mora. Biti u braku s Tomom bilo je kao povratak u noćnu moru. Zašto bi to netko učinio, Bili? Zašto bi se netko svojevoljno vratio u noćnu moru?“

Bili reče: „Jedini r-r-razlog koji mi pada na pamet je da se lj-lj-ljudi vraćaju da bi našli s-s-sebe.“

„Noćna je mora tu“, reče Bev. „Noćna je mora u Derryju. U usporedbi s njom Tom je sitnica. Sad ga bolje sagledavam. Prezirem samu sebe zbog svih tih godina koje sam s njim provela... Ne znaš ti... na što me sve prisiljavao, a ja sam sva sretna sve to činila jer se on, znaš, brinuo zbog mene. Plakala sam... ali je kadšto stida previše. Znaš?“

„Nemoj“, reče on tiho i položi svoju ruku na njezinu. Ona je čvrsto stisne. Oči su joj svjetlucale, ali suze nisu potekle. „Svi v-v-varaju. Ali nije to i-i-ispit. Naprosto prođeš kroz život najbolje što znaš.“

„Ono što želim reći“, reče ona, „jest da ne varam Toma, niti mu se pokušavam osvetiti preko tebe, ni išta slično tome. Za mene, to bi bilo nešto... zdravo, normalno i slatko. Ali ne želim povrijediti tebe, Bili. Ili te namamiti u nešto zbog čega bi poslije požalio.“

On razmisli o tome, razmisli o tome zaista duboko i ozbiljno. Ali ona čudna stara mnemonička rečenica - on stavlja ruke i tako dalje - počne ponovno kružiti i vraćati se, probijajući mu se u misli. Bio je to dug dan. Mikeov telefonski poziv i poziv na objed u Jade of the Orient kao da su se dogodili prije sto godina. Toliko priča poslije toga. Toliko uspomena, poput fotografija iz Georgeova albuma.

„Prijatelji ne n-n-namamljuju jedni d-d-druge“, reče on i nagne se prema njoj na krevetu.

Usne im se dotaknu i on joj počne otkopčavati bluzu. Jedna njezina ruka nađe se na njegovu zatiljku i privuče ga bliže, dok je drugom otvorila zatvarač na svojim hlačama a onda ih gurnula naniže. Na trenutak mu je ruka ležala na njezinu trbuhu, topla; potom njezine gaćice padnu šaptom; a tad se on počne gurkati a ona ga je vodila.

Kad je ušao u nju, ona blago izvije leđa prema potisku njegova uda i promrmlja: „Budi mi prijatelj... volim te, Bili.“

„I ja volim tebe“, reče on, nasmiješivši se u njezino golo rame. Počeli su polako. On osjeti kako mu iz kože počinje curiti znoj kad je ona ubrzala ritam pod njim. Njegova svijest počne otjecati naniže, sve se više usredotočujući na njihovo spojište. Pore su joj se otvorile i počele ispuštati divan mošusni miris.

Beverly osjeti kako joj se bliži vrhunac. Ona mu krene u susret, poradi na njemu, i ne sumnjajući da će doći. Tijelo joj iznenada zadrhti i kao da poskoči prema gore, ne od orgazma, nego dosegnuvši razinu daleko iznad svih koje je doživjela s Tomom ili s drugom dvojicom ljubavnika prije njega. Postala je svjesna da ovo neće biti obično svršavanje; bit će to taktička atomska bomba. Malo se uplašila... ali njezino tijelo ponovno uhvati ritam. Osjeti kako se Bili čitavom svojom dužinom kruti na njoj, kako mu tijelo postaje tvrdo kao i onaj njegov dio u njoj i tog trenutka ona svrši - počne svršavati: užitak tako silan da je bio na rubu samrtne boli probije ustave za koje nije ni znala da postoje i ona ga ugrize za rame da bi prigušila svoje povike.

„O, moj Bože“, dahne Bili i premda poslije nije bila sigurna, bila je uvjerena da je plakao. On se odmakne i ona se pobojala da će izaći iz nje - pokušala se pripremiti za taj trenutak koji je uvijek donosio prolazan, neobjašnjiv osjećaj gubitka i praznine, poput otiska stopala - a onda se ponovno snažno zabije u nju. Ona istog trenutka doživi drugi orgazam, nešto za što nije znala da je sposobna doživjeti; prozorčić sjećanja se ponovno otvori i ona ugleda ptice, na tisuće ptica, kako slijeću na svaki krov i telefonsku žicu i poštanski sandučić u Derryju, proljetne ptice na pozadini bijelog travanjskog neba, i bol se pomiješa sa zadovoljstvom - no mahom prigušeno, kao što i bijelo proljetno nebo izgleda prigušeno. Slab tjelesni bol pomiješan sa slabim tjelesnim užitkom i luckastim osjećajem potvrde. Krvarila je... ona je... ona...

„Sa svima vama?“ zavapi ona iznenada, a oči joj se razrogače, zapanjeno.

Ovaj se put on zaista odvoji i izađe iz nje, ali zbog iznenadnog šoka otkrića jedva da je to i osjetila.

„Što? Beverly? D-d-dobro ti j - „

„Sa svima vama? Vodila sam ljubav sa svima vama?“

Ona ugleda zgranutost i iznenađenje na Billovu licu, kako je zinuo... i kako je odjednom shvatio. Ali ne zbog njezina otkrića; to joj je bilo jasno čak i u vlastitom šoku. Bilo je to zbog njegova otkrića.

„Mi -“

„Bili? Što je?“

„To je bio t-t-tvoj način da nas izvučeš odande“, reče on a oči mu bijesnu tako jako da su je prestrašile. „Beverly, zar n-n-ne s-s-shvaćaš? Bio je to t-t-tvoj način da nas izvučeš! Svi smo... ali bili smo...“ Odjednom je djelovao prestrašeno, nesigurno.

„Sjećaš li se sad i ostatka?“ upita ona.

On polako odmahne glavom. „Ne i d-d-detalja. Ali -“ On je pogleda, i ona shvati da se gadno prepao. „Sve se s-s-svodi na to da smo p-p-poželjeli svoje izbavljenje. A nisam s-s-siguran... Beverly, nisam siguran da odrasli to mogu.“

Ona se zagleda u njega bez riječi, pa sjedne na rub kreveta bez neke naročite želje za pokazivanjem. Tijelo joj je bilo glatko i ljupko, a linija kralježnice jedva da se raspoznavala u sumraku kad se sagnula skinuti dokoljenke koje je imala na sebi. Kosa joj je bila slap uvijen na ramenu. On pomisli kako će je ponovno poželjeti prije jutra i taj ga osjećaj krivnje ponovno obuzme, ublažen jedino postiđenom utjehom da njega i Audru razdvaja cijeli ocean. Ubaci još jedan novčić u džuboks, pomisli on. Ova se melodija zove „Ono što ne zna, ne može je boljeti. „ Ali negdje to ipak boli. Možda u prostoru među ljudima.

Beverly ustane i rasklopi krevet. „Dođi u krevet. Treba nam san. Oboma.“

„U r-r-redu.“ Zato što je to bilo točno, bilo je to veliko može. Više od svega želio je spavati... ali ne sam, ne noćas. Najnoviji je šok jenjavao - možda prebrzo, ali sad se osjećao toliko umorno, toliko istrošeno. Stvarnost podijeljena na trenutke bila je kao san, i usprkos krivnji koju je osjećao, ovo je bilo sigurno mjesto. Moći će ležati ovdje neko vrijeme, spavati u njezinu naručju. Želio je njezinu toplinu i njezino suosjećanje. Oboje su bili puni seksualnog naboja, ali to više nijednom nije moglo naškoditi.

On skine čarape i košulju i legne pokraj nje. Ona se privine k njemu, toplih grudi, hladnih dugih nogu. Bili je zagrli, svjestan razlika: tijelo joj je bilo duže od Audrina i punije u grudima i bokovima. Ali bilo je to dobrodošlo tijelo.

Dušo, Ben bi trebao biti s tobom, pomisli on sanjivo. Mislim da je zapravo tako trebalo biti. Zašto to nije bio Ben? Zato što si to bio ti i onda kao i sada, to je sve. Jer sve što se vrti ukrug, dođe na početak. Mislim da je to rekao Bob Dylan... ili je to možda bio Ronald Reagan. A možda sam to sad ja rekao jer je Ben taj koji bi trebao otpratiti damu kući.

Beverly se promeškolji pokraj njega, ne na puten način (premda, dok je hitao u san, ona na nozi osjeti kako se pomaknuo, i bi joj drago), nego samo želeći njegovu toplinu. Već i sama je napola usnula. Njezina sreća tu, s njim, poslije svih tih godina, bila je stvarna. Znala je to zbog njezina gorkog okusa. Postojala je ova večer, i možda će im se sutra ujutro ukazati još jedna prilika. A onda će sići u kanalizaciju kao što su već jedanput učinili i naći će svoje Ono. Krug će se ponovno zatvoriti još čvršće i njihovi će se sadašnji životi glatko stopiti s njihovim djetinjstvom; postat će slični stvorenjima iz nekog ćaknutog Moebiusova stripa.

Ili to, ili će dolje umrijeti.

Ona se okrene. On provuče ruku između njezina boka i nadlaktice i nježno je uhvati za dojku. Nije morala ležati budna, pitajući se hoće li je ta ruka naglo stisnuti i snažno je štipnuti.

Misli joj se počnu kruniti kako je san ulazio u nju. Kao i uvijek, ugleda raznobojne uzorke divljeg cvijeća dok je prelazila na tu drugu stranu - nepregledne mase kako vedro klimaju glavicama pod modrim nebom. Oni izblijede i ona osjeti kako tone - bio je to osjećaj od kojeg bi se kao dijete ponekad trgnula iza sna, oznojena, s krikom na drugoj strani svoga lica. Dječji snovi o padanju, pročitala je u svom fakultetskom udžbeniku iz psihologije, uobičajena su pojava u djetinjstvu.

Ali se ovaj put ne prene; osjećala je toplu i utješnu težinu Billove ruke kojom je obujmio njezinu dojku. Pomisli, ako i pada, barem ne pada sama.

A onda prizemlji i dade se u trk: ovaj san, što god bio, hitao je. Potrči za njim, u lovu na san, tišinu, ili možda na samo vrijeme. Godine su brzo promicale. Godine su jurile. Okreneš li se i potrčiš za vlastitim djetinjstvom, moraš jezditi kao vjetar i ne štedjeti noge. Dvadeset deveta, godina kad si je dala pramenove (brže). Dvadeset druga, godina kad se zaljubila u igrača američkog nogometa po imenu Greg Mallory, koji ju je zamalo silovao na tulumu u muškom paviljonu (brže, brže). Šesnaesta, kad se napila s još dvije prijateljice na Bluebird Hill Overlooku u Portlandu. Četrnaesta... dvanaesta...

...brže, brže, brže...

Ona utrči u san, ganjajući dvanaestu, sustigne je, protrči kroz barijeru sjećanja koju je Ono prebacilo preko svih njih (imala je okus hladne magle u njezinim zadihanim plućima iz sna), utrči u jedanaestu godinu, trči, trči kao da su joj zlodusi za petama, trči brže od vraga, i osvrće se, osvrće...

6

Jalovinal 12:40

...PREKO RAMENA IMA LI IM TRAGA I GLASA DOK SE KLIŽE I KOTRLJA NIZ NASIP.

Ni traga ni glasa, barem ne još. Baš mu ga je „sprašila“, kako je ponekad govorio njezin otac... a od same pomisli na oca preplavi je novi val krivnje i utučenosti.

Ona zaviri pod rahitični most u nadi da će tamo ugledati Srebrenka položenog na bok, ali Srebrenka nije bilo. Bio je tu tajni sanduk pištolja - igračaka koje više nisu nosili kući, i to je bilo sve. Ona krene stazom, okrene se... i ugleda ih, Belcha i Victora koji su između sebe pridržavali Henryja: kako stoje na rubu nasipa poput indijanskih stražara iz nekog filma s Randolphom Scottom. Henry je užasno blijed. On pokaže u nju. Victor i Belch počnu mu pomagati da se spusti niz nasip. Pod petama im se rasipala prašina i šljunak.

Beverly se zagleda u njih, gotovo hipnotizirana. A onda se okrene i jurne kroz potok koji je curkao ispod mosta, ne obazirući se na Benovo kamenje; ispod tenisica prskali su joj oblačići vode. Potrči niz stazu, vrućeg daha u grlu. Osjeti drhtavicu u nožnim mišićima. Nije joj ostalo puno snage. Klupska kućica. Uspije li stići tamo, mogla bi se spasiti.

Trčala je po stazi, a grančice su joj svojim šibanjem još više zarumenile obraze. Jedna je ubode u oko koje joj zbog toga zasuzi. Ona naglo skrene desno, probije se kroz gusto grmlje i izađe na čistinu. I kamuflirana kapak-vrata i prozor bili su otvoreni, a iznutra je dopirao zvuk rock'n'rolla. Začuvši je gdje dolazi, izviri Ben Hanscom. U jednoj je ruci držao kutiju Junior Mintsa a u drugoj knjižicu stripa o Archieju.

Blene u Beverly. U drugim okolnostima to bi bilo gotovo smiješno. „Bev, kog vraga -“

Nije se ni potrudila odgovoriti mu. Iza nje, i ne jako daleko, čula je pucketanje i šibanje grančica; začuje se prigušen povik i psovka. Zvučalo je kao da je Henry malo živnuo. Zato ona samo uleti u kvadrat otvora kapka, a njezina kosa, smršena ne samo od prljavštine od provlačenja ispod kamiona Gradske čistoće, već i od zelenog lišća i grančica, zavijori za njom.

Ben primijeti da ona slijeće kao 101. desantna i nestane jednako brzo kao što je provirio.

Beverly uskoči i on je nespretno uhvati.

„Sve zatvaraj“, soptala je ona. „Požuri, Ben, zaboga! Oni dolaze!“

„Tko?“

„Henry i njegova bratija! Henry je poludio, ima nož -“

To je za Bena bilo dovoljno. On baci svoje Junior Mintse i strip. Zastenjavši zatvori kapak koji je bio prekriven busenjem; Tangl-Track je još izvanredno dobro držao. Nekoliko je busenova malo olabavjelo, ali je to bilo sve. Beverly stane na prste i zatvori prozor. Bili su u mraku.

Ona opipa po zraku, napipa Bena i zagrli ga grčevito panično. Trenutak potom i on zagrli nju. Oboje su klečali. Užasnuta, Beverly shvati da Richiejev tranzistor i dalje svira negdje u tami: Little Richard je pjevao „Cura tu ne može ništa!“

„Ben... radio... čut će...“

„O, Bože!“

On je gurne jednim mesnatim bokom i gotovo sruši u mraku. Beverly začuje kako tranzistor pada na pod. „Cura ne može ništa ako muškarci stanu pa zjanu“ obavijesti ih Little Richard sa svojim uobičajenim promuklim entuzijazmom. „Ne može ništa!“ potvrdi prateća grupa. ''Što tu cura može!“ Sad je i Ben soptao. Zvučali su kao dvije parne lokomotive. Odjednom nešto krene... i zavlada tišina.

„Sranje“, reče Ben. „Upravo sam ga zgazio. Richie će popizditi.“ On u tami ispruži ruku prema njoj. Osjetila je kako joj je rukom dodirnuo dojku, pa je naglo odmaknuo, kao da se opekao. Ona ga napipa, uhvati za košulju i privuče k sebi.

„Beverly, što -“

„Pst!“

On umukne. Sjedili su zajedno, zagrljeni, gledajući gore. Tama nije bila potpuna; na jednoj strani kapka pružala se uska vrpca svjetlosti, a još su tri ocrtavale prorez prozora. Jedna od te tri vrpce bila je dovoljno široka da pusti kosi sunčani trak u klupsku kućicu. Mogla se samo moliti da i oni to ne primijete.

Čula je kako se približavaju. Isprva nije mogla razabrati riječi... a onda jest. Ona još jače stisne Bena.

„Ako je zašla u bambus, lako ćemo naći njezin trag“, govorio je Victor.

„Oni se ovdje negdje igraju“, odgovori Henry. Glas mu je bio napet i riječi su izlazile iz njega u malim izdisajima, kao da se jako napreže. „Tako mi je reko Šmrkalj Taliendo. A onog dana kad smo se potukli kamenjem, dolazili su odavde.“

„Aha, igraju se pucnjave i tako to“, reče Belch.

Odjednom zatutnje koraci točno iznad njihovih glava; poklopac prekriven busenjem zavibrira. Zemlja se prosije na Beverlyno podignuto lice. Jedan, dvojica, možda čak i sva trojica, stajali su na vrhu klupske kućice. Grč joj zakovrne želucem i morala se ugristi za usnu da bi prigušila vapaj. Ben položi krupni dlan na njezin obraz i pritisne ga sebi na nadlakticu gledajući gore, čekajući da vidi hoće li posumnjati... ili već znaju pa se samo poigravaju.

„Imaju nekakvo mjesto“, govorio je Henry. „To mi je reko Šmrkljo. Nekakvu kućicu na drvetu ili tako nešto. Zovu to svojim klubom.“

„Vidjet će oni svog klupskog boga“, reče Victor. Belch na to gromoglasno zanjišti od smijeha.

Tump, tump tump, iznad njihovih glava. Poklopac ovaj put poskoči gore-dolje malo jače.

Svakako će primijetiti; obično tlo nije tako elastično.

„Da pogledamo dolje kod rijeke“, reče Henry. „Kladim se da je tamo.“

„Važi“, reče Victor.

Tump, tump. Odlazili su. Bev kroz stisnute zube ispusti mali uzdah olakšanja... a onda Henry reče: „Belch, ti ostani ovdje i pazi na stazu.“

„Važi“, reče Belch, i počne stupati naprijed-natrag, povremeno odlazeći s poklopca, povremeno prelazeći preko njega. Zaspe ih s još zemlje. Ben i Beverly se pogledaju napetih, prljavih lica. Bev postane svjesna da se u klupskoj kućici osjeća još nekakav miris osim mirisa dima - vonjalo je i po znojnom smradu smeća. To sam ja, pomisli ona užasnuto.

Usprkos smradu, ona još čvršće zagrli Bena. Njegova glomaznost odjednom je bila silno dobrodošla, vrlo utješna, i bilo joj je drago da ima što zagrliti. Možda je na početku ljetnih praznika on bio tek preplašeni debeljko, ali sad je bio više od toga; kao i svi oni, i on se promijenio. Ako ih Belch pronađe tu dolje, Ben bi ga mogao pošteno iznenaditi.

„Vidjet će oni svog klupskog boga“, reče Belch i zahihoće. Hihot Belcha Hugginsa bio je brundav zvuk slinavog vilenjaka. „Vidjet će oni svog klupskog boga. Ta mu je dobra. Ta mu je dobra-cobra.“

Beverly postane svjesna toga da se gornji dio Benova tijela nadima u kratkim, oštrim trzajima; uvlačio je zrak u pluća i ispuštao ga u kratkim dahtajima. Jedan zabrinjavajući trenutak ona pomisli da je on na rubu plača, a onda se bolje zagleda u njegovo lice i shvati da se on bori protiv smijeha. Njegove oči, iz kojih su tekle suze, uhvate njezin pogled, zakolutaju mahnito pa pogledaju u stranu. Na slaboj svjetlosti koja se probijala kroz pukotine oko zatvorenog kapka, ona shvati da je on gotovo poljubičastio u licu od napora da suspregne smijeh.

„Vidjet će oni svog klupskog boga u svom klubu-bubu“, reče Belch i sjedne svom težinom ravno nasred poklopca. Ovaj put poklopac zadrhti alarmantnije i Bev začuje tiho, ali zlokobno kraaak u jednoj potpornoj gredi. Poklopac je bio predviđen da izdrži komade kamuflažnog busenja... ali ne i dodatnih osamdeset kilograma Belcha Hugginsa.

Ako ne ustane, past će nam ravno u krilo, pomisli Beverly i zarazi se Benovom histerijom, koja je pokušavala prekipjeti iz nje u užeglom grohotu i revanju. Zamisli se kako podiže kapak klupske kućice toliko da može provući ruku i pošteno štipnuti Belcha za stražnjicu dok on tamo sjedi na magličastom suncu, mrmlja si nešto u bradu i hihoće. Ona zarije lice u Benove grudi u posljednjem pokušaju da to zadrži u sebi.

„Pst“, šapne Ben. „Zaboga, Bev - „ Krmak. Ovaj put glasnije.

„Hoće li izdržati?“ šapne ona njemu.

„Možda, ako ne prdne“, reče Ben, i trenutak potom Belch zaista okine jedan - sočnu i glasnu fanfaru koja potraje najmanje tri sekunde. Oni se još čvršće zagrle, uzajamno si prigušujući mahnito cerekanje. Beverly je tako boljela glava da je pomislila da bi je uskoro mogla udariti kap.

A onda, iz daljine, oni začuju kako Henry izvikuje Belchovo ime.

''Što?“ drekne Belch, ustane kao slon pa Bena i Beverly zaspe s još zemlje. ''Što je, Henry?“

Henry mu ponovno nešto dovikne; Beverly je uspjela razaznati samo riječi obala i grmlje.

„Važi!“ razdere se Belch i stopala mu posljednji put prijeđu preko poklopca. Začuje se posljednje pucketanje, ovaj put puno glasnije i u Bevino krilo padne iverak. Ona ga podigne, začuđena.

„Još pet minuta“, reče Ben tihim šaptom. „Samo je toliko trebalo.“

„Jesi li čuo kad je okinuo?“ upita Beverly i ponovno zahihoće.

„Zazvučalo je kao treći svjetski rat“, reče Ben. I on se počeo smijati.

Bilo je olakšanje moći to pustiti iz sebe i oni prasnu u neobuzdan smijeh - ali šaptom.

Najzad, potpuno nesvjesna da će to reći (a pogotovo jer nije imalo nikakve logične veze s ovom situacijom), Beverly reče: „Ben, hvala ti na pjesmi.“

Ben se odmah prestane smijati i zagleda se u nju ozbiljno, oprezno. Izvadi prljavi rupčić iz stražnjeg džepa i polako njime obriše lice. „Pjesmi?“

„Haiku. Haiku na dopisnici. Ti si je poslao, zar ne?“

„Ne“, reče Ben. „Nisam ti ja poslao nikakav haiku. Jer kad bi takvo nešto učinio klinac kao što sam ja - klinac debeo poput mene - ta bi mu se curica vjerojatno smijala.“

„Ja se nisam smijala. Meni se učinila divna.“

„Ja nikad ne bih mogao napisati nešto divno. Bili možda bi. Ja ne.“

„Bili će pisati“, složi se ona. „Ali on nikad neće napisati nešto tako lijepo. Smijem li se poslužiti tvojim rupčićem?“

On joj da rupčić i ona počne brisati lice najbolje što je mogla.

„Kako si znala da sam to bio ja?“ upita on najzad.

„Ne znam“, reče ona. „Tek tako.“

Benov je grkljan grčevito poskakivao. On pogleda u svoje ruke. „Nisam njome ništa mislio.“

Ona ga ozbiljno pogleda. „Ne dao Bog da tako misliš“, reče. „Jer ako je tako, to će mi stvarno pokvariti dan, a i bez toga mi je dovoljno krenuo naopako.“

On nastavi gledati u svoje ruke i naposljetku progovori glasom koji je jedva mogla čuti.

„Pa, hoću da kažem, volim te, Beverly, ali ne želim da to nešto pokvari.“

„I neće“, reče ona i zagrli ga. „Trenutačno mi je potrebna sva ljubav koja mi se pruža.“

„Ali tebi se naročito sviđa Bili.“

„Možda,“ reče ona, „ali to nije važno. Da smo odrasli, možda bi i bilo, malo. Ali meni se svi vi naročito sviđate. Vi ste mi jedini prijatelji koje imam. I ja tebe volim, Ben.“

„Hvala“, reče on. On pšsuti, pokuša, i uspije priznati. Uspio je čak gledati u nju dok je to govorio. „Ja sam napisao pjesmu.“

Sjedili su neko vrijeme šuteći. Beverly se osjećala sigurno. Zaštićeno. Slike očeva lica i Henryjeva noža činile su se manje žive i prijeteće dok su sjedili tako blizu jedno drugom. Taj je osjećaj zaštićenosti bilo teško definirati, i ona to nije ni pokušala, premda će puno kasnije prepoznati izvor njezine snage: bila je u naručju muškarca koji bi umro za nju bez krzmanja.

Bila je to činjenica koju je jednostavno znala: osjećala se u mirisu koji je izbijao iz njegovih pora, nečemu iskonskom na što su njezine žlijezde mogle reagirati.

„Ostali se vraćaju“, reče Ben odjednom. ''Što ako ih uhvate na brisanom prostoru?“

Ona se uspravi, svjesna da je gotovo zadrijemala. Sjeti se da je Bili pozvao Mikea Hanlona na ručak. Richie je namjeravao otići kući sa Stanom pojesti koji sendvič. A Eddie je obećao da će se vratiti s Parcheesijem. Uskoro će početi pristizati, i ne sluteći da su Henry i njegovi prijatelji u Jalovini.

„Moramo nekako do njih“, reče Beverly. „Henry ne progoni samo mene.“

„Ako izađemo a oni se vrate - „

„Da, ali mi barem znamo da su oni ovdje. Bili i ostali dečki to ne znaju. Eddie čak i ne može trčati, već su mu slomili ruku.“

„Au“, reče Ben. „Izgleda da ćemo morati riskirati.“

„Aha.“ Ona proguta slinu i pogleda na svoj Timex. Bilo je teško očitavati u mrkloj tami, ali joj se učini da je prošlo jedan. „Ben...“

„Što je?“

„Henry je stvarno poludio. On je kao onaj klinac iz Džungle pred školskom pločom. Namjeravao me ubiti, a druga dvojica su mu namjeravali pomoći.“

„O, ne“, reče Ben. „Henry je lud, ali ne toliko. On je samo...“

„Samo što?“ reče Beverly. Sjeti se Henryja i Patricka na groblju automobila na jarkom suncu. Henryjeva praznog pogleda.

Ben nije odgovarao. Razmišljao je. Stvari su se promijenile, zar ne? Kad si unutar tih promjena, teže ih primjećuješ. Moraš načiniti odmak da bi ih primijetio... ili barem pokušati. Kad je škola završila, on se bojao Henryja, ali samo zato što je Henry bio veći i zato što je bio grubijan - jedan od onih klinaca koji će presresti đaka-prvaka, zavrnuti mu ruku i pustiti ga da ode kući plačući. I to bi bilo otprilike sve. A onda je Henry urezao slovo u Benov trbuh. A onda je došlo do bitke kamenjem i Henry je počeo gađati ljude u glavu raketama. Njima se može nekog ubiti. I to vrlo lako. A promijenio mu se i izgled... djelovao je gotovo ukleto. Činilo se da ga se stalno moraš paziti, onako kako se uvijek moraš paziti tigrova ili otrovnih zmija ako si u džungli. Ali se na to navikneš; toliko se navikneš da u tome više ne vidiš ništa neobično, i to uzimaš zdravo za gotovo.

Ali Henry jest lud, zar ne? Da. Ben je to shvatio posljednjeg dana škole, no uporno je odbijao u to povjerovati, ili to upamtiti, jer to i nije bilo nešto što bi želio povjerovati ili upamtiti. I odjednom se jedna misao - misao toliko jaka da je bila gotovo poput činjenice - uvuče u njegov mozak potpuno oblikovana, hladna kao blato u listopadu.

Ono koristi Henryja. Možda i ostale, ali ih Ono koristi preko Henryja. A ako je to istina, onda je ona vjerojatno u pravu. Više nisu posrijedi samo indijanska vatra ili kratki udarci po zatiljku u dnevnom boravku pri kraju školskog dana dok gospođa Douglas čita svoj udžbenik za katedrom, ni naguravanje na igralištu tako da padneš i oguliš koljena. Ako se Ono služi njime, Henry će zaista upotrijebiti nož.

„Neka ih je starica vidjela dok su me pokušavali istući“, pričala je Beverly. „Henry je krenuo za njom. Nogom joj je razbio stražnje svjetlo.“

To Bena zabrine više od bilo čega drugog. Kao i većina djece, instinktivno je shvaćao da oni žive ispod vidokruga, a time i izvan svijesti većine odraslih. Kad odrasla osoba hoda ulicom mašući svojom torbicom, misleći svoje odrasle misli o poslu i sastancima i kupnji automobila, i o svemu tome o čemu odrasli misle, nikad ne primijete djecu koja se igraju školice ili kauboja ili skrivača. Nasilnici poput Henryja mogu proći prilično nekažnjeno u maltretiranju druge djece samo ako pripaze i ostanu ispod te crte. Najviše što bi neka odrasla osoba u prolazu rekla bilo bi nešto kao: „A da prekineš s tim?“ a onda bi nastavila hodati ulicom mašući svojom torbicom ne pričekavši da vidi je li grubijan prekinuo ili nije. Pa bi siledžija pričekao da odrasla osoba zađe za ugao... a onda se ponovno prihvatio svog posla.

Čini se da odrasli misle kako stvarni život počinje tek kad netko naraste do metar pedeset pet.

Ako se Henry okomio na staricu, znači da je prešao tu crtu vidokruga. A to je Benu više od ičeg drugog poručivalo da je Henry zaista lud.

Beverly po izrazu Benova lica shvati da joj on vjeruje i preplavi je olakšanje. Neće mu morati ispričati kako je gospodin Ross jednostavno presavio novine i ušao u kuću. Nije mu željela o tome pričati. Bilo je to previše zastrašujuće.

„Popnimo se do Kansas Streeta“, reče Ben pa naglo gume kapak i otvori ga. „Budi spremna potrčati.“

On se uspravi u otvoru i pogleda oko sebe. Čistina je bila tiha. U blizini se čuo klokotav glas Kenduskeaga, ptičji pjev, ču-ču-ču-ču dizelske lokomotive koja je frkćući ulazila u ranžirni kolodvor. Nije čuo ništa drugo, i zbog toga osjeti tjeskobu. Osjećao bi se puno bolje da je čuo Henryja, Victora i Belcha kako psuju dok se probijaju kroz gusto šipražje kod rječice. Ali njih uopće nije čuo.

„Dođi“, reče on i pomogne Beverly da se popne. I ona se nelagodno osvrne oko sebe. Rukama zagladi kosu od lica i iskrivi ga kad pod prstima osjeti koliko je masna. On je uhvati za ruku pa krenu kroz zaslon od grmlja prema Kansas Streetu. „Bit će bolje da se klonimo staze.“

„Ne,“ reče ona, „moramo požuriti.“

On kimne glavom. „U redu.“

Oni izađu na stazu i krenu prema Kansas Streetu. U jednom se trenutku ona popikne na kamen koji je ležao na stazi i...

7

Zemljište bogoslovije, 2:17

...TRESNE NA MJESEČINOM POSREBREN PLOČNIK. OTME MU SE ROKTAJ, A S roktajem dođe i potočić krvi koji poprska napukli beton. Na mjesečini je krv izgledala crna kao žoharska. Henry se zagleda u nju dugo i osupnuto, a onda podigne glavu i pogleda oko sebe.

Kansas Street bila je jutarnje tiha, kuće zatvorene i mračne osim raštrkanih noćnih svjetiljki.

Ah. Evo kanalizacijskog otvora.

Za jednu od željeznih šipki rešetke bio je privezan balon s licem Smiješka. Poskakivao je i cimao na slabom povjetarcu.

Henry ponovno ustane, s jednom ljepljivom rukom pritisnutom na trbuh. Crnjo ga je prilično dobro bocnuo, ali Henry je njega bocnuo još bolje. Nego što. Što se crnje tiče, Henry je smatrao da je situacija prilično super-duper.

„Taj je klinjo gotov“, promrmlja Henry i nesigurno i teturavo prođe pokraj lebdećeg balona. Svježa krv svjetlucala mu je na prstima jer je još krvario iz trbuha. „Klinjo kao da je mrtav. Sredio sam naivca. Sve ću ih srediti. Naučit ću ja njih da se nabacuju kamenjem.“

Svijet se valjao u sporim valovima, golemim oceanskim valovima poput onih koje prikazuju na početku svake epizode Hawaii Five-0⁸⁰ na televiziji u bolničkom odjelu

(u ćuzu s njima Danno, ha-ha Jack jebo te ja Lord je super. Jack jebo te ja Lord je prilično super-duper)

i Henry je mogao, Henry je mogao Henry je gotovo mogao čuti zvuk tih Oahu grdosija kako se pjene i potresaju

(potresajupotresajupotresaju

(stvarnost svijeta. „Pipeline.“Chantays. Sjećate se „Pipelinea“? „Pipeline“ je bio prilično u redu-medu. „Wipe-Out.“ Ludi smijeh na početku. Zvučao je kao smijeh Patricka Hockstettera. Jebeni pederčić. Sam je sebe sredio što se mene) što se njega tiče bilo je to

(puno bolje od super-duper, bilo ie to naprosto KRASNO, bilo ie to KRASNO 1 SLASNO

(u redu Pipeline zajaši val nemoj uzmicati ne moji momci uhvati val i

(zajaši

(zajašizajašizajaši

(val i surfaj sa mnom po pločniku zajaši

(val zajaši svijet ali ne daj)

uho u njegovoj glavi: ono je i dalje čulo onaj zvuk ka-boing; oko u njegovoj glavi: ono je i dalje vidjelo Victorovu glavu kako se diže na kraju one opruge, vjeđa, obraza i čela istetoviranih krvavim rozetama.

Henry mutno pogleda nalijevo i shvati da je kuće zamijenila visoka, cma pregrada živice. Iznad nje se nadvila uska, mrka viktorijanska zgradurina bogoslovije. Ni u jednom prozom nije bilo svjetla. Posljednja generacija je u bogosloviji diplomirala u lipnju 1974. Tog je ljeta zatvorila vrata, i što god da je sad tamo hodalo, hodalo je samo... i to isključivo s dopuštenjem brbljavog ženskog kluba koji je sebe nazvao Povijesnim društvom grada Derryja.

On dođe do puteljka koji je vodio do ulaznih vrata. Bila su zakračunana teškim lancem na kojem je visio metalni znak: ZABRANJENO OMETANJE POSJEDA OVU NAREDBU PROVODI POLICIJA GRADA DERRYJA.

Henryjeve se noge sapletu na toj stazi i on opet kresne - bljam! - na pločnik. Niže, neki je automobil skrenuo iz Hawthorneove u Kansas Street. Njegova prednja svjetla preplave ulicu.

Henry dovoljno dugo izdrži njihovu zasljepljujuću jačinu pa naposljetku ugleda svjetla na vrhu: bio je to drotmobil.

On se provuče ispod lanca i poput raka otpuže ulijevo tako da se našao iza živice. Noćna rosa na njegovu vrućem licu bila je pravi užitak. Ležao je licem na zemlji, okretao glavu s jedne strane na drugu, vlažio obraze, pijući ono što je mogao piti.

Policijski automobil zaplovi pokraj njega ne usporivši.

A onda, najednom, njegova se rotacijska svjetla upale i isperu tamu vrludajućim plavim bljeskovima. Na pustim ulicama nije bilo potrebe za sirenom, ali Henry začuje kako njezin mlin prerasta u punokrvno zavijanje. Gume iz kolnika izmame zaprepašten vrisak bolnih plikova.

Uhvaćen, uhvaćen sam, zatrtlja njegov mozak... a onda shvati da se policijski automobil udaljuje od njega, niz Kansas Street. Trenutak potom pakleni ćurlikavi zvuk ispuni noć, prilazeći mu s juga. On zamisli neku ogromnu svilenkastu crnu mačku kako grabi kroz tamu, sva u zelenim očima i gipkom krznu, Ono u novom obličju, dolazi po njega, dolazi ga požderati.

Malo-pomalo (i to tek nakon što se ono ćurlikanje počelo udaljavati) on shvati da su to bila kola hitne pomoći, i da su krenula u smjeru kojim je otišao i drotmobil. Ležao je drhteći na vlažnoj travi, sad već promrzao, i borio se

(zajebi munju cobra zajebi telefon cobra rock'n'rollaj imamo kokoši u kokošinjcu čijem kokošinjcu mojem)

da ne povrati. Bojao se da će mu crijeva ispasti ako povrati... a treba srediti još njih pet. Kola hitne pomoći i policijski automobil. Kamo su se uputili? U knjižnicu, naravno.

Crnjo. Ali zakasnili su. Momci, možete mirne duše isključiti te sirene. On ih neće čuti. Mrtav je ko mrtva grana. On -

Jeli?

Henry svojim suhim jezikom obliže usne koje su mu se ljuštile. Da je crnjo mrtav, ne bi bilo zavijanja sirena u noć. Osim ako ih je crnjo nazvao. I zato možda - samo možda - crnjo i nije mrtav.

„Ne“, dahne Henry. Prevrne se na leđa i zagleda u nebo, u milijarde zvijezda. Ono je došlo odande, znao je. Odnekud s tog neba... Ono

(je došlo iz svemira uželjevši se Zemljanki došlo je opljačkati sve žene i silovati sve muškarce hej Frank misliš opljačkati sve muškarce a silovati sve žene tko vodi ovu predstavu, ludo, ti ili Jesse? Victor je znao pričati taj vic i to je bilo prilično)

je došlo iz međuzvjezdanog prostora. Od gledanja u to zvjezdano nebo podilazila ga je jeza: bilo je pregolemo, precrno. Bilo je previše lako zamisliti kako postaje krvavocrveno, odveć moguće zamisliti Lice kako se oblikuje u ognju...

On zatvori oči, drhtureći, ruku prekriženih na trbuhu, i pomisli: Crnjo je mrtav. Netko je čuo kako se tučemo i poslao munju da ispita stvar, to je sve. Otkud onda hitna pomoć?

„Umukni, umukni“, zastenje Henry. Ponovno osjeti stari zbunjeni gnjev; sjeti se kako su ga u prošlosti uporno pobjeđivali - u prošlosti koja je sad izgledala tako blizu i toliko bitna - i kako su mu svaki put kad bi pomislio da ih je uhvatio nekako skliznuli kroz prste. Tako je bilo i onog posljednjeg dana, nakon što je Belch ugledao onu kurvicu kako trči niz Kansas Street prema Jalovini. Sjeća se on toga, o da, sjeća se sasvim jasno. Kad te nogom raspale po jajima, toga se sjećaš. A tog mu se ljeta to učestalo događalo.

Henry se teškom mukom uspravi u sjedeći položaj, žmirnuvši od dubokog bodeža bola u trbuhu.

Victor i Belch pomogli su mu da se spusti u Jalovinu. Hodao je najbrže što je mogao usprkos paklenom bolu koji mu je prikliještio i natezao prepone i korijen trbuha. Došlo je vrijeme da se svemu ovome stane na kraj. Stigli su stazom do čistine od koje se račvalo pet ili šest staza poput niti paukove mreže. Da, tu su se igrala neka djeca; nisi morao biti Tonto⁸¹ da bi to shvatio. Bilo je tu omota od slatkiša, sfrkani rep ispucane role kapsula Bang, crvenih i crnih. Nekoliko dasaka i paperjasta piljevina, kao da se tu nešto gradilo.

Sjećao se kako je stajao nasred proplanka i pomnjivo promatrao drveće, tražeći njihovu kućicu na drvetu. Spazit će je, popeti se gore, a ona će cura biti tamo, šćućurena od straha, i on će joj nožem presjeći grkljan i onda joj pipati sisike lijepo i polako sve dok se ne prestanu micati.

Ali nije uspio spaziti nikakvu kućicu na drvetu; a nisu je spazili ni Belch ni Victor. U grlu mu se nadme stari poznati jad. On i Victor ostave Belcha da čuva proplanak, a oni odu dolje do rijeke. Ali ni tamo joj nije bilo ni traga. Sjećao se kako se sagnuo i podigao kamen i...

8

Jalovinal 12:55

...BACIO GA DALEKO U RJEČICU, GNJEVAN I ZBUNJEN. „KAMO JE OTIŠLA, JEBOTE?“ postavi se on bijesno, munjevito se okrenuvši prema Victoru. Victor polako odmahne glavom. „Ne znam“, reče on. „Krvariš.“

Henry spusti pogled i ugleda tamnu mrlju, veličine kovanice od četvrt dolara u preponama svojih traperica. Bol je jenjala do razine tupog kuckanja, ali gaćice kao da su mu postale premale i pretijesne. Muda su mu naticala. Ponovno osjeti u sebi onaj bijes, nešto poput užeta stegnutog oko njegova srca. Ona je to učinila.

„Gdje li je?“ sikne on na Victora.

„Ne znam“, ponovi Victor tim istim tupim glasom. Izgledao je hipnotiziran, kao da mu je sunce udarilo u glavu, kao da uopće nije tu. „Pobjegla je, valjda. Dosad je već mogla stići do Old Capea.“

„Nije“, reče Henry. „Skriva se. Imaju oni neko mjesto, i ona se tamo skriva. Možda to i nije kućica na drvetu. Možda je nešto drugo.“

„Što?“

„Ne... znam!“ drekne Henry i Victor se lecne.

Henry je stajao u Kenduskeagu i ogledavao se. Hladna mu je voda tekla preko tenisica. Oči mu se zaustave na cilindru koji je virio iz nasipa sedam metara nizvodno - crpna stanica.

On izađe iz vode i krene prema njemu, osjećajući kako se u njemu taloži nekakva nužna strepnja. Koža kao da mu se zatezala, a oči širile da bi bile u stanju vidjeti sve više; činilo mu se da osjeća kako mu dlačice u ušima titraju i lelujaju se poput morske trave na podvodnom plimnom valu.

Iz crpne stanice dopiralo je tiho brundanje, a iza nje ugleda cijev koja je stršala iz nasipa iznad Kenduskeaga. Iz cijevi je pulsirajući istjecao neprekinut potočić gliba i otjecao u vodu. On se nagne nad okrugli željezni vrh cilindra.

„Henry?“ nervozno ga zazove Victor. „Henry? Što to radiš?“

Henry nije obraćao pozornost na njega. Prisloni oko na jednu od okruglih rupa u željezu no ugleda samo tamu. Zamijeni oko uhom.

„Čekaj...“

Glas je doplovio do njega iz crne tame i Henry osjeti kako mu se unutarnja temperatura sunovratila do ništice, a vene i arterije zaledile u kristalne cjevčice leda. Ali s tim osjećajima dođe i gotovo nepoznat osjećaj: ljubav. Oči mu se rašire. Klaunovski mu osmijeh razvuče usta u veliki umrtvljeni luk. Bio je to glas s mjeseca. Sad je Ono dolje u crpnoj stanici... dolje u kanalizaciji.

„Čekaj... motri...“

On pričeka, ali se više nije ništa čulo: samo uporan uspavljujući zuj strojeva za pumpanje. On se vrati do mjesta gdje je Victor stajao na obali i oprezno ga promatrao. Henry ga i ne pogleda već drekne i pozove Belcha. Belch uskoro stigne.

„Dođite“, reče on.

„Što ćemo, Henry?“ upita Belch.

„Čekati. Promatrati.“

Oni se prikradu natrag do čistine i sjednu. Henry pokuša odmaknuti gaćice od svojih muda, ali je to bilo previše bolno. „Henry, što -“ zausti Belch.

„Pst!“

Belch poslušno ušuti. Henry je imao cigarete Camel ali ih nije ponudio ostalima. Nije želio da gadura nanjuši dim cigarete ako se nalazi u blizini. Mogao im je objasniti, ali nije bilo potrebe. Glas mu je rekao samo dvije riječi, ali one kao da su sve objašnjavale. Oni su se ovdje dolje igrali. Uskoro će se i ostali vratiti. Zašto ščepati samo gaduru kad može ukebati svih sedam malih govnara?

Čekali su i promatrali. Victor i Belch kao da su zaspali otvorenih očiju. Nisu dugo čekali, ali bilo je dovoljno vremena da Henry razmisli o puno toga. Na primjer, kako je jutros našao skakavac. Nije to bio onaj isti koji je imao posljednjeg dana škole; taj je negdje izgubio. Ovaj je izgledao puno opasnije. Stigao mu je poštom. Recimo.

Stajao je na trijemu, gledao u njihov ulubljeni i nahereni poštanski sandučić, pokušavajući pojmiti ono što vidi. Sandučić je bio ukrašen balonima. Dva su bila privezana za metalnu kukicu o koju bi poštar ponekad objesio pakete; ostali su bili privezani za zastavicu. Crveni, žuti, plavi, zeleni. Kao da se neki otkačeni cirkus došuljao Witchamovom u gluho doba noći, i ostavio tu posjetnicu.

Kad se približio poštanskom sandučiću, na balonima ugleda lica - lica djece koja su ga cijelo ovo ljeto zajebavala, djece koja kao da su mu se rugala na svakom koraku.

Zurio je u te prikaze, zinuvši, a onda baloni puknu, jedan po jedan. To je bilo dobro; kao da pucaju od njegovih misli, kao da ih ubija mislima.

Prednja strana poštanskog sandučića iznebuha se spusti. Henry ga zaobiđe i zaviri unutra.

Iako poštar ne bi stigao u ovu zabit do kasno poslije podne, Henry se nimalo ne iznenadi kad unutra ugleda plosnati pravokutni paket. On ga izvadi. Adresa je glasila: Gospodin HENRY BOWERS, RFD #2, DERRY, MAINE. Tu je bila i nekakva povratna adresa: Gospodin ROBERT GRAY, DERRY, MAINE.

On otvori paket i pusti da smeđi papir nemamo lelujajući padne pokraj njegovih nogu. Unutra se nalazila bijela kutija. On je otvori. Na postelji od bijele vate ležao je skakavac. Henry ga odnese u kuću.

Njegov je otac ležao na slamarici u zajedničkoj spavaćoj sobi, okružen praznim limenkama piva, trbuha koji mu se prelijevao preko ruba žutih gaćica. Henry klekne pokraj njega, osluhne hrkanje i brbot očeva disanja, gledajući kako se očeve konjske usne puče i škube svakim dahom.

Henry položi radni kraj skakavca na očev mršavi vrat. Njegov se otac malo pomakne, a onda ponovno utone u pivski san. Henry je tako držao nož gotovo pet minuta, očiju dalekih i zamišljenih, dok je jagodicom lijevog palca milovao srebrno puce usađeno u držak skakavca. Glas s mjeseca mu se obrati - šaptao mu je poput toplog proljetnog lahora u čiju je jezgru zarivena hladna oštrica, zujao kao papirnato gnijezdo uzbunjenih stršljenova, bugario kao promukli političar.

Sve što je glas rekao Henryju se učinilo prilično super-duper pa on pritisne srebrno puce.

Začuje se klik u nožu kad se oslobodila ubojita opruga, i petnaest centimetara čelika zarije se Butchu Bowersu u vrat. Ušli su glatko poput zubaca vilice u prsica dobro pečenog pileta. Vrh oštrice, s kojeg je kapala krv, izbije s druge strane.

Butchove se oči naglo otvore. Blene u strop. Zine. Krv mu poteče iz kutova usta i slije se niz obraze prema uškama. Počne grgljati. Velik krvavi mjehur stvori mu se između mlitavih usana i prsne. Jedna mu ruka napipa Henryjevo koljeno i grčevito ga stisne. Henry nije hajao. Ruka uskoro padne. Grgljanje prestane trenutak potom. Butch Bowers bio je mrtav.

Henry izvuče nož, obriše ga o prljavu plahtu koja je pokrivala očevu slamaricu, i gurne oštricu natrag sve dok opruga ponovno nije škljocnula. Pogleda u svog oca ne osobito zainteresirano. Glas mu je rekao što sve danas treba obaviti dok je klečao pokraj Butcha s nožem na Butchovu vratu. Glas mu je sve objasnio. I tako je otišao u drugu sobu nazvati Belcha i Victora.

A sad su ovdje, sva trojica, i premda ga muda još užasno bole, nož mu je načinio utješno nabreknuće u lijevom prednjem džepu hlača. Osjećao je da će uskoro početi sječa glava. Ostali Gubitnici će se vratiti i nastaviti sa svojim dječjim igricama, a onda će početi sječa.

Glas s mjeseca mu je sve to jasno izložio dok je klečao pokraj oca, i na putu do grada on nije mogao skinuti pogled s tog blijedog diska-duha na nebu. Zaista je vidio čovjeka na mjesecu jezivo ljeskavo lice-duh s kraterima umjesto očiju i ćosavim cerom koji kao da se rastegnuo do pola obraza Onoga. Ono je govorilo (mi ovdje dolje plovimo Henry svi mi plovimo a plovit ćeš i ti) sve do grada. Sve ih pobij, Henry, rekao je glas-duh s mjeseca, i Henryju je to bilo logično; Henryju se činilo da zna kako se Ono osjeća. Sve će ih pobiti, svoje mučitelje, a onda će ti osjećaji - da gubi kontrolu, da neumitno ulazi u veći svijet u kojem neće moći dominirati kao što je dominirao igralištem osnovne škole u Derryju, da bi u tom širem svijetu debeljko i crnjo i ona mucava nakaza mogli nekako narasti a on nekako samo ostarjeti - nestati.

Sve će ih pobiti pa će ga glasovi - oni unutra i onaj koji mu se obratio s mjeseca - ostaviti na miru. Pobit će ih pa se vratiti kući i sjesti na stražnji trijem s očevim suvenirom, japanskim mačem u krilu. Popit će jedan od očevih Rheingolda. Slušat će i radio, ali ne bejzbol. Bejzbol je strogo za normalnjake. Umjesto toga, slušat će rock'n'roll. Premda Henry to nije znao (a i fućkalo bi mu se i da jest), u tom su pitanju on i Gubitnici bili istomišljenici: rock'n'roll je bio prilično super-duper. Utjerasmo pile u kokošinjac, čiji kokošinjac, kakav kokošinjac, moj kokošinjac. Sve će tad biti dobro; sve će tad biti guba-buba; sve će tada biti okej-hokej i ništa što će se potom dogoditi neće biti važno. Glas će se pobrinuti za njega - osjetio je to. Ako si ti dobar prema Onome, Ono će biti dobro prema tebi. Tako je oduvijek bilo u Derryju.

Ali se onu djecu mora onesposobiti, brzo onesposobiti, još danas. Glas mu je tako rekao.

Henry izvadi svoj novi nož iz džepa, pogleda ga, okrene amo-tamo, diveći se tome kako sunce namiguje i klizi po kromiranoj oplati. Uto ga Belch zgrabi za ruku i prosikće: „Vidi ono, Henry! Tako mi sveca! Vidi ono!“

Henry pogleda i osjeti kako ga obasjava jasna svjetlost prosvjećenja. Četvrtasti komad čistine podizao se kao čarolijom, otkrivajući sve veću krišku tame ispod sebe. Na trenutak ga prožme poznati osjećaj strave kad pomisli da bi to mogao biti vlasnik onog glasa... jer Ono živi negdje ispod grada. No potom začuje škrgutavu škripu zemlje u šarkama i shvati. Nisu mogli vidjeti kućicu na drvetu zato što takve kućice nije ni bilo.

„Bogamu, stajali smo im na glavi“, zastenje Victor, a kad su se Benova glava i ramena pojavili u četvrtastom otvoru u sredini čistine, on načini pokret kao da će krenuti u juriš.

Henry ga zgrabi i zadrži.

„Zar ih nećemo srediti, Henry?“ upita Victor dok se Ben na rukama podizao van.

„Sredit ćemo ih“, reče Henry, ni trenutka ne skidajući pogleda s omraženog debeljka. Još jedan od onih koji udaraju u muda. Raspalit ću te po jajima da će ti odletjeti tako visoko da ćeš ih moći nositi kao naušnice, mater ti debelu. Samo se strpi malo pa ćeš vidjeti. „Ništa ne brini.“

Debeljko je pomagao gaduri da izađe iz rupe. Ona se sumnjičavo osvrne i trenutak je Henry bio uvjeren da gleda ravno u njega. Onda njezin pogled prođe dalje. Njih su se dvoje došaptavali a potom zađu u gusto grmlje i izgube se.

„Dođite“, reče Henry kad je zvuk pucketanja granja i šuštanja lišća postao gotovo nečujan. „Pratit ćemo ih. Ali držite razmak i budite tihi. Hoću ih sve na okupu.“

Njih trojica prijeđu preko čistine kao vojnici u ophodnji, sagnuti, širom otvorenih očiju koje ni trenutka nisu mirovale. Belch zastane da zaviri u klupsku kućicu pa zadivljeno zamaše glavom. „Sjedio sam im na glavi, vidi ti vraga“, reče.

Henry mu nestrpljivo da znak rukom da krene dalje.

Oni krenu stazom, zato što je tako bilo tiše. Bili su otprilike na pola puta do Kansas Streeta kad gadura i debeljko, držeći se za ruke (Nije li to dražesno? pomisli Henry u nekoj vrsti ekstaze) izrone gotovo ispred njih.

Na svu sreću, bili su okrenuti leđima Henryjevoj grupi, a ni jedno se od njih ne okrene. Henry, Victor i Belch se ukipe, a potom povuku u sjenu pokraj staze. Uskoro su Ben i Beverly bili samo dvije košulje koje su se nazirale kroz šikaru grmlja. Njih trojica ponovno krenu u potjeru... oprezno. Henry ponovno izvadi nož i...

9

Henry dobiva prijevoz, 2:30

...PRITISNE KROMIRANO PUCE NA DRŠKU. OŠTRICA ISKOČI. ON SE SANJIVO zagleda u nju na mjesečini. Sviđalo mu se to kako zvjezdana svjetlost klizi niz oštricu. Nije imao pojma koliko je točno sati. Sad je na trenutke gubio pojam o stvarnosti.

Njegovoj se svijesti nametne neki zvuk i počne jačati. Bio je to motor automobila.

Približavao se. Henryjeve se oči razrogače u mraku. On čvršće uhvati nož, čekajući da automobil prođe.

Ali nije. Dovezao se do ruba iza živice bogoslovije i tamo se zaustavio, s motorom u praznom hodu. Bolno kriveći lice (trbuh mu je bivao sve tvrđi: postao je tvrd kao daska, a krv koja mu je tekla kroz prste puževom brzinom bila je gusta kao biljni sok prije no što se potkraj ožujka ili početkom travnja izvade slavine iz stabala javora), on klekne i gurne kruto granje živice u stranu. Ugleda farove i obrise automobila. Panduri? Ruka mu stegne nož pa se opusti, stegne i opusti, stegne i opusti.

Poslao sam ti prijevoz, Henry, šapne glas. Neku vrstu taksija, ako shvaćaš. Ta moramo te brzo prebaciti do hotela. Jer, noć je na izmaku.

Glas se još jedanput piskutavo i kloparavo zasmijulji pa umukne. Sad su jedini zvukovi bili cvrčci i neprekidno brundanje automobila u praznom hodu. Zvuči poput jake petarde s prigušivačem, pomisli Henry rastreseno.

Teškom se mukom uspravi i dovuče natrag do pješačkog prilaza bogoslovije. Virne iza živice u onaj automobil. Nije to bio drotmobil: nije bilo svjetlećih polukugli na krovu, a ni oblik nije bio odgovarajući. Oblik je bio... star.

Henry ponovno začuje onaj hihot... ili je to možda bio samo vjetar.

On izađe iz sjene živice, provuče se ispod lanca, ponovno se uspravi i krene prema automobilu čiji je motor radio u praznom hodu, a koji je postojao u cmo-bijelom polaroid svijetu jarke mjesečine i neprobojnih sjena. Henry je bio u užasnom stanju: košulja mu je bila cma od krvi, a krv mu je natopila i traperice gotovo do koljena. Lice mu je bilo bijela mrlja ispod umobolničke frizure.

Stigne do raskrižja pješačkog prilaza bogoslovije i pločnika i zaviri u automobil, pokušavajući si objasniti amorfnu masu za upravljačem. Ali je najprije prepoznao marku automobila - bio je to jedan od onih za koje se njegov otac kleo da će ga jednog dana imati, Plymouth Fury iz 1958. Bio je crveno-bijeli i Henry je znao (zar mu otac nije to dovoljno često govorio?) da je motor koji brunda ispod poklopca V-8 327. Snaga 255 konja, može ubrzati na stotku za samo nekih devet sekundi, a guta visokooktansko gorivo kroz karburator s četiri cilindra. Nabavit ću taj auto, a kad umrem neka me sahrane u njemu, rado je govorio Butch... samo što, naravno, automobil nikad nije nabavio a pokopan je na državni trošak nakon što su Henryja, koji je bjesnio i urlao nešto o čudovištima, odveli u žutu kuću.

Ako je to on unutra, sumnjam da ću to podnijeti, pomisli Henry, stežući nož, ljuljajući se pijano naprijed-natrag, zagledan u obličje za upravljačem.

A tad se suvozačka vrata na Furyju otvore, upali se svjetlo, vozač se okrene i pogleda ga. Bio je to Belch Huggins. Lice mu je bilo opustošeno groblje. Nije imao jedno oko, a gnjila rupa u pergamentnom obrazu otkrivala je pocrnjele zube. Na Belchovoj glavi kočila se bejzbolska kapica newyorških Yankeesa, ona koju je nosio na dan smrti. Bila je okrenuta naopako. Oko štitnika cijedila se sivozelena plijesan.

„Belch!“ zavapi Henry, a bol ga raskoli iz trbuha, natjeravši ga da ponovno zavapi, ovaj put nijemo.

Belchove mrtve usne razvuku se u cer, rascijepe u bjelkastosive beskrvne nabore. Jedna iskrivljena ruka bila mu je pružena prema otvorenim vratima kao da poziva.

Henry je oklijevao, a onda se odvuče oko rešetke na prednjoj strani Furyja, dopustivši si da rukom dodirne amblem u obliku slova V, baš kao što bi ga uvijek dodirnuo kad ga je otac kao dijete vodio u izložbeni salon u Bangora da vidi isti ovaj automobil. Kad je došao do suvozačke strane, preplavi ga blagi val nesvjestice pa se morao čvrsto uhvatiti za otvorena vrata da bi ostao na nogama. Stajao je, pognute glave i šmrkavo soptao. Najzad se svijet vrati na svoje mjesto - barem djelomice - pa on uspije zaobići vrata i svaliti se na sjedište. Bol mu ponovno probode utrobu, a svježa krv brizne iz vene u ruku poput toplog želea. On zabaci glavu i stisne zube, a žile mu iskoče na vratu. Najzad ga bol malo mine.

Vrata se zatvore sama od sebe. Svjetlo se ugasi. Henry ugleda kako se Belchova gnjila ruka spušta na mjenjač i ubacuje ga u prvu. Belchovi čvornati bijeli zglavci zasvjetlucaju kroz raspadnuto meso njegovih prstiju.

Fury krene niz Kansas Street prema Up-Mile Hillu.

„Kako život, Belch?“ začuje Henry samoga sebe. Bilo je to glupo, naravno - Belch nije mogao biti ovdje, mrtvaci ne mogu voziti automobile - ali se jedino toga mogao sjetiti.

Belch ne odgovori. Njegovo jedno upalo oko zurilo je u cestu. Zubi su mu se bolesno bjelasali prema Henryju kroz onu rupu na obrazu. Henry postane maglovito svjestan da stari dobri Belch prilično vonja. Zapravo, dobri stari Belch je zaudarao kao velika košara gnjilih i omekšalih rajčica.

Pretinac za rukavice se otvori, opali Henryja po koljenima, i na svjetlosti lampice on ugleda napola punu bocu Texas Drivera. On je izvadi, otvori i dobro potegne iz nje. Piće mu klizne niz jednjak poput hladne svile i legne na želudac poput erupcije lave. Strese se, zastenje... a onda mu bude bolje, osjeti se povezaniji sa svijetom.

„Hvala“, reče on.

Belchova se glava okrene prema njemu. Henry začuje žile u Belchovu vratu, zvuk nalik cviležu zahrđalih šarki zaštitnih vrata. Belch se na trenutak zagleda u nj mrtvim jednookim pogledom i Henry prvi put shvati da Belchu manjka i veći dio nosa. Činilo se da se nešto svojski prihvatilo nosa starog dobrog Belcha. Možda pas. Ili štakori. Vjerojatnije štakori. Tuneli u koje su tog dana stjerali one klince bili su puni štakora.

Polagano, Belchova se glava ponovno okrene prema cesti. Henryju to bude drago. To da dobri stari Belch bulji tako u njega, e pa, Henry to nije baš lako podnosio. Bilo je nečeg u Belchovu jedinom upalom oku. Prijekora? Gnjeva? Čega?

Za upravljačem ovog automobila sjedi mrtav dječak.

Henry pogleda u svoju ruku i opazi da se tako jako naježila da je puna golemih kvržica. Brže-bolje ponovno potegne iz boce. Ovaj put piće mu malo lakše legne na želudac i dalje raširi svoju toplinu.

Plymouth se otkotrlja niz Up-Mile Hill i zaobiđe cestovni otok oko kojeg se promet odvijao u smjeru obrnutom od kazaljke na satu... samo što u ovaj sat prometa uopće i nije bilo; svi su se semafori prebacili na žuto žmiganje koje je zalijevalo prazne ulice i zatvorene zgrade upornim bilom svjetla. Bilo je tako tiho da je Henry čuo škljocanje releja u svakom semaforu... ili si je to samo zamislio?

„Nisam te mislio ostaviti onog dana, Belch“, reče Henry. „Ako ti se to mota po glavi.“ Ponovno škripa suhih žila. I ponovno ga Belch gleda onim svojim jednim upalim okom. I ponovno su mu usne razvučene u stravičan cer koji otkriva sivocrne desni u kojima je niknuo nasad plijesni. Kakav je to cer? upita se Henry dok je automobil svilenkasto preo po Main Streetu, pokraj Free se'sa sjedne strane i zdravljaka Nans i kina Aladdin s druge. Je li to cer oprosta starog kompića?

Ili je to cer koji poručuje: sredit ću te, Henry, sredit ću te jer si ostavio mene i Vica na cjedilu? Kakav je to cer?

„Moraš razumjeti kako je to bilo“, reče Henry, a onda zašuti. Kako je bilo? U glavi mu je sve bilo zbrkano, komadići izmiješani kao dijelovi slagalice tek istresene na jedan od onih usranih kartaških stolova u sobi za rekreaciju na Juniper Hillu. Kako je točno bilo? Pratili su debeljka i onu gaduru do Kansas Streeta i čekali otraga u grmlju, gledali ih kako se penju uz nasip do vrha. Da su nestali s vidika, on i Victor i Belch prestali bi se igrati skrivača i naprosto bi jurnuli za njima; bolje dvoje nego ni jedno, a ostali bi već došli.

Ali nisu. Naslonili su se na ogradu, razgovarali i motrili ulicu. Svako malo pogledali bi niz strminu u Jalovinu, ali je Henry svoju vojsku držao dobro skrivenu.

Nebo se, sjećao se Henry, naoblačilo; oblaci su nadirali s istoka, a zrak je gusnuo. Tog popodneva trebala je pasti kiša.

Što se potom dogodilo? Što -

Koščata, štavljena ruka sklopi se oko njegove podlaktice i Henry vrisne. Ponovno je bio otplovio u ono pamučasto sivilo, ali Belchov užasni dodir i bodež bola u trbuhu vrate ga. On se okrene. Belchovo se lice nalazilo na manje od pet centimetara od njegova; on naglo udahne zrak no odmah to požali. Stari dobri Belch se baš zapustio. Henryja to ponovno podsjeti na rajčice koje tiho trunu u nekom sjenovitom kutu šupe. Želudac mu se uzbuni.

Odjednom se sjeti svršetka - barem za Belcha i Vica. Kako je nešto izašlo iz tame dok su stajali u šahtu poklopljenom kanalizacijskom rešetkom i razmišljali kojim putem da krenu.

Nešto... Henry nije znao reći što. Sve dok Victor nije zapištao: „Frankenstein! To je Frankenstein!“ I tako je i bilo, bilo je to čudovište Frankenstein, sa vijcima koji su mu virili iz vrata i dubokim zašivenim ožiljkom preko čela, a koje je glavinjalo prema njima u cipelama nalik na dječje kocke za slaganje.

Frankenstein!“ vrisnuo je Vic, „Fr -“ A onda Vicove glave više nije bilo. Vicova je glava preletjela preko šahta i udarila o kamenu stijenku na suprotnoj strani uz kiseo ljepljiv, potmuo udarac. Pogled vodnjikavih žutih očiju nemani pao je na Henryja i Henry se skamenio. Mjehur mu je popustio i on je osjetio kako mu toplina plavi noge. Onaj stvor je zateturao prema njemu, a Belch... Belch je...

„Čuj, znam da sam pobjegao“, reče Henry. „Nisam to smio učiniti. Ali... Ali...“ Belch je samo zurio.

„Izgubio sam glavu“, šapne Henry, kao da želi reći dobrom starom Belchu da je i on platio ceh. Zazvučalo je slabićki, kao da kaže: Aha, znam da su tebe ubili, Belch, ali sam i ja najebao. Ali je zaista bilo gadno... stvarno gadno. Satima je lutao po svijetu smrdljive tame i najzad je, sjećao se toga, počeo vrištati. U jednom je trenutku pao - bio je to dug, vrtoglav pad, tijekom kojeg je imao vremena pomisliti: Baš dobro uskoro ću biti mrtav, riješit ću se ovog - a onda se našao u bujici. Ispod Kanala, pretpostavio je. Izašao je van na blijedeću svjetlost sunca, dokopao se obale mahnito mlatarajući rukama i naposljetku se uzverao iz Kenduskeaga ni pedeset metara od mjesta na kojem će se Adrian Mellon utopiti poslije dvadeset šest godina. Okliznuo se, pao, rasjekao glavu, onesvijestio se. Kad se probudio već je pao mrak. Nekako je našao put do autoceste 2 i autostopirao do kuće. A tamo su ga čekali plavci.

Ali to je bilo tada, a ovo je sada. Belch je tad stao pred Frankensteina i Ono mu je ogulilo lijevu stranu lica sve do lubanje - toliko je Henry vidio prije no što je pobjegao. Ali se Belch sad vratio i u nešto upirao prstom.

Henry shvati da su se zaustavili ispred hotela Derry Town House i odjednom mu sve bude jasno. Town House je bio jedini pravi hotel koji se još održao u Derryju. Godine 1958. bili su tu još i Eastern Star u dnu Exchange Street i Traveller's Rest u Torrault Street. Oba su nestala u vrijeme obnove grada (Henry je znao sve o tome; svakog je dana u Juniper Hillu vjerno čitao derryjevske News). Ostao je samo Town House i hrpa šugavih motelčića uz međudržavnu autocestu.

Bit će da su tu, pomisli on. Baš tu. Svi koji su preostali. Spavaju u svojim krevetima, a slike slatkiša - ili možda kanalizacije - plešu im u glavama. A ja ću ih srediti. Jednog po jednog, sredit ću ih.

On ponovno izvadi bocu Texas Drivera i gucne malo. Osjeti kako mu svježa krv curi u krilo; sjedište ispod njega bilo je ljepljivo, ali mu je od vina bilo bolje; od vina kao da sve to nije bilo važno. Dobro bi mu došlo malo dobrog viskija, ali bolje i Driver nego ništa.

„Slušaj“, reče on Belchu, „žao mi je što sam pobjegao. Ne znam zašto sam pobjegao... ne ljuti se.“

Belch progovori prvi i jedini put, ali glas nije bio njegov. Glas koji je izašao iz Belchovih trulih usta bio je dubok i gromoglasan, zastrašujući. Henry zacvili na njegov zvuk. Bio je to glas s mjeseca, glas klauna, glas koji je čuo u svojim snovima o odvodima i kanalizaciji u kojima je voda brzala.

„Začepi i sredi ih“, rekao je glas.

„Svakako“, zatuli Henry. „Svakako, važi. ja to želim, nema problema -“

On vrati bocu u pretinac za rukavice. Grlić joj zakratko zacokće poput zuba. Tamo gdje se maloprije nalazila boca, on ugleda papir. Izvadi ga i izravna, ostavljajući krvave otiske prstiju na uglovima. Na vrhu je izbočenim slovima bio utisnut ovaj logo, kričavom skrletnom bojom:

PENNYWISEOV MEMORANDUM!

Ispod toga, urednim štampanim slovima pisalo je:

BILL 31

BEN HANSCOM 40

EDDIE 60

BEVERLY 51

RICHIE TOZIER 21

Brojevi njihovih soba. Jako dobro. To mu je uštedjelo vremena. „Hvala, Bel -“

Ali Belcha nije bilo. Vozačevo je sjedište bilo prazno. Tamo je ležala samo bejzbolska kapa newyorških Yankeesa, sa skorenom plijesni oko štitnika. I nešto sluzi na ručici mjenjača.

Henry je blenuo, a srce mu bolno zalupalo u grlu... a onda kao da je začuo da se nešto miče i meškolji na stražnjem sjedištu. On brzo otvori vrata i od hitnje se zamalo prevali na kolnik. U širokom luku zaobiđe Fury, koji je i dalje mekano brbućkao kroz svoje dvostruke okrugle prigušivače (petarde tog oblika zakonom su zabranjene u državi Maine 1962.).

Bilo je teško hodati; od svakog mu je koraka sijevalo u trbuhu. Ali se uspio dokopati pločnika, stajao je tamo, zagledan u osmerokatnicu koja je, zajedno s knjižnicom, kinodvoranom Aladdin i zgradom bogoslovije bila jedna od nekoliko kojih se jasno sjećao iz starih dana. Većina svjetala na gornjim katovima sad je bila ugašena, ali kugle od mutnog stakla s obje strane glavnog ulaza mekano su bliještale u tami, sa svetokruzima vlage od niske magle koja se nije razišla.

Henry teškom mukom stigne do njih, prođe, pa ramenom otvori jedna vrata.

Predvorje je bilo gluhonoćno tiho. Na podu se nalazio izblijedjeli turski sag. Strop je bio golema zidna slika, naslikana na pravokutnim pločama, s prizorima iz vremena kad je u Derryju cvetala drvna industrija. Bilo je tu pretjerano tapeciranih trosjeda, naslonjača s visokim naslonom i veliki kamin koji je sad bio mrtav i utihnuo, s cjepanicom brezovine nabačenom na klade. Bila je to prava cjepanica. Kamin u Town Houseu nije bio samo dio scenografije hotelskih predvorja i u njega nije bio uveden plin. Biljke su se izlijevale iz niskih tegli. Dvostruka staklena vrata koja su vodila u bar i restoran bila su zatvorena. Iz nekog stražnjeg ureda Henry začuje mrmor televizora, stišan.

On zaglavinja preko predvorja, hlača i košulje ispruganih krvlju. Krv mu se zgrušala u pregibima ruku, cijedila mu se niz obraze i presijecala mu čelo poput ratničkih boja. Oči su mu se iskolačile u dupljama. Da ga je netko vidio u predvorju, pobjegao bi vrišteći, užasnut, ali nije bilo nikoga.

Vrata dizala se otvore čim je pritisnuo tipku GORE. On pogleda papir u svojoj ruci, pa u tipke za katove. Poslije kratkog razmišljanja pritisne 6 i vrata se zatvore. Začuje se slabo zujanje stroja kad se dizalo počelo dizati.

Mogu krenuti od vrha i spuštati se prema dolje.

Klone na stražnji zid kabine, poluzatvorenih očiju. Zujanje dizala bilo je smirajuće. Kao i zujanje strojeva u crpnim stanicama odvodnog sustava. Taj dan: stalno mu se vraćao. Kako je sve izgledalo gotovo predodređeno, kao da svi oni samo igraju svoje uloge. Kako su Vic i dobri stari Belch izgledali gotovo... pa, gotovo drogirano. Sjeća se -

Dizalo se zaustavi, prodrma ga i uzburka nov val grčeva u trbuhu. Klizna se vrata otvore. Henry stupi u tihi hodnik (ovdje je bilo još biljaka, visećih, paukolikih, nije želio nijednu dotaknuti, ne te slinave zelene puzavice, previše su ga podsjećale na ono što je visjelo tamo dolje, u tami). On ponovno provjeri što piše na papiru. Kaspbrak je na broju 60. Henry krene tamo, pridržavajući se jednom rukom za zid, ostavljajući blijed krvav trag na tapetama (ali bi se pomaknuo u stranu kad bi se približio nekoj od visećih biljaka-paukova; s njima nije želio imati posla). Disao je oštro i suho.

Evo je. Henry izvadi skakavac iz džepa, zaslini svoje suhe usne jezikom i pokuca na vrata. Ništa. On pokuca ponovno, ovaj put glasnije.

„Koe?“ Pospano. Dobro. Bit će u svojoj pidžamici, bunovan. A kad otvori vrata, Henry će mu zariti skakavac ravno u udubljenje u dnu vrata, u ranjivo udubljenje odmah ispod Adamove jabučice.

„Poslužitelj, gospodine“, reče Henry. „Poruka od vaše žene.“ Ima li Kaspbrak ženu? Možda je to bila glupost. Čekao je, hladno budan. Začuje korake - sušanj papuča.

„Od Myre?“ Zvučao je uzbunjeno. Dobro. Za nekoliko trenutaka još će se više uzbuniti. U Henryjevoj desnoj sljepoočnici nije prestajalo bubnjati.

„Valjda, gospodine. Nema imena. Samo piše da je vaša žena.“ Nastane pauza, a onda se začuje metalni zveket dok je Kaspbrak petljao oko lanca. Cereći se, Henry pritisne puce na dršku skakavca. Klik. Podigne oštricu do obraza, spreman. Začuje kako se okreće zasun. Još trenutak i zabit će oštricu u vrat male mršave nakaze. Čekao je. Vrata se otvore i Eddie...

10

Gubitnici na okupu, 13:20

...ugleda Stana i Richieja na izlazu iz supermarketa u Costellovoj, kako obojica jedu Rocket na štapiću. „Hej!“ vikne on. „Hej, pričekajte!“ Oni se okrenu i Stan mahne. Eddie potrči da im se pridruži najbrže što je mogao, što baš i nije bilo jako brzo. Jedna mu je ruka bila u gipsanom oklopu, a u drugoj je nosio Parcheesi.

„Dakle molim, Eddie? Dakle molim lijepo, mladiću?“ obrati mu se Richie svojim veličanstveno otegnutim Glasom južnjačkog džentlmena (onim koji je više sličio na glas Foghorna Leghorna iz crtića Warner Brothersa nego na nešto drugo). „Dakle molim... dakle molim... mladić si je slomio ruku! Što kažeš, Stan, mladić si je slomio ruku! Dakle molim Stan... budi dobar dečko pa mladiću ponesi njegov Parcheesi!“

„Mogu ga ja nositi“, reče Eddie, pomalo bez daha. „A da mi daš liz Rocketa?“

„Tvoja mama to ne bi odobrila, Eddie“, reče Richie sjetno. Počne brže jesti. Upravo je stigao do čokolade u sredini, svog najdražeg dijela. „Klice, mladiću! Dakle molim... Dakle, možeš dobiti klice jedeš li poslije nekog drugog!“

„Riskirat ću“, reče Eddie.

Nevoljko, Richie prinese Rocket do Eddiejevih usta... i brzo ga makne čim je Eddie nekoliko puta osrednje ozbiljno liznuo.

„Ako hoćeš, možeš dobiti ostatak mojeg“, reče Stan. „Još sam sit od ručka.“

„Židovi ne jedu puno“, pouči ga Richie. „To je dio njihove vjere.“ Njih su trojica sad hodali opušteno prema Kansas Streetu i Jalovini. Derry je djelovao izgubljeno u dubokom, mutnom poslijepodnevnom snu. Rolete su na većini kuća pokraj kojih su prošli bile spuštene. Igračke su ležale napuštene na travnjacima, kao da su njihove vlasnike naglo pozvali da prekinu s igrom i uđu u kuću, ili su ih stavili spavati. Na zapadu zabrunda grmljavina. „Zaista?“ Eddie upita Stana.

„Ne, to se Richie samo zafrkava s tobom“, reče Stan. „Židovi jedu kao i normalan svijet.“ On pokaže na Richieja. „Poput njega.“

„Znaš, prilično si grozan prema Stanu“, Eddie reče Richieju. „Kako bi volio da netko sere sve te izmišljotine o tebi, samo zato što si katolik?“

„O, i katolici su se zasrali“, reče Richie. „Meni je tata jednom rekao da je Hitler bio katolik, a Hitler je pobio milijune Židova. Istina, Stan?“

„Aha, valjda je tako“, reče Stan. Bilo mu je neugodno.

„Moja je mama dobila napad kad mi je tata to ispričao“, nastavi Richie. Lagan smiješak prisjećanja pojavi mu se na licu. „Po-bje-snje-la. Mi katolici imali smo i inkviziciju, to vam je ona uživancija s rastezanjem na kotaču i gnječenjem palaca i slično. Mislim da su sve religije prilično uvrnute.“

„I ja“, tiho će Stan. „Mi nismo ortodoksni, ili nešto takvo. Hoću reći, jedemo mi šunku i slaninu. Ja jedva da znam što znači biti Židov. Rodio sam se u Derryju, i ponekad odemo u sinagogu u Bangora za Yom Kippur, ali - „ On slegne ramenima.

„Šunku? Slaninu?“ Eddie se zbunio. On i njegova mama bili su metodisti.

„Ortodoksni Židovi ne jedu takve stvari“, reče Stan. „U Tori piše nešto o tome da se ne smije jesti ništa što puzi po blatu ili hoda po dnu oceana. Ne znam točno kako to glasi. Ali izgleda da svinjetina ne dolazi u obzir, jastozi također. Ali ih moji jedu. I ja.“

„Smiješno“, reče Eddie i prasne u smijeh. „Nikad nisam čuo za religiju koja ti propisuje što ćeš jesti. Uskoro će ti određivati i koji benzin smiješ kupovati.“

„Košer benzin“, reče Stan i nasmije se sam sebi. Ni Richie ni Eddie nisu shvatili čemu se on to smije.

„Moraš priznati, Stan, da je to zaista prilično ćaknuto“, reče Richie. „Hoću reći, to da ne možeš jesti kobasice samo zato to si slučajno Židov.“

„Ma je li?“ reče Stan. „A ti jedeš meso petkom?“

„Zaboga, ne!“ reče Richie, zgranut. „Ne smije se jesti meso petkom, zato što -“ On se počne smijati. „No dobro, shvaćam što želiš reći.“

„Idu li katolici zaista u pakao ako petkom jedu meso?“ upita Eddie, fasciniran, ne znajući da su do prije dvije generacije i njegovi preci bili pobožni poljski katolici koji petkom ne bi jeli meso kao što ni ne bi na ulicu izašli neodjeveni.

„Znaš što, Eddie“, reče Richie. „Ne vjerujem da bi me Bog poslao u Parnu kupelj samo zato što sam se zaigrao i u petak za užinu pojeo sendvič s parizerom, ali zašto riskirati? Je li tako?“

„Pretpostavljam da ne bi“, reče Eddie. „Ali to je tako -“ Tako glupo, namjeravao je reći, no tad se prisjeti priče koju je gospođa Portleigh ispričala na vjeronauku kad je on bio jako mali - prvačić u „Malim vjernicima“. Prema riječima gospođe Portleigh, jednom je neki zločesti dječak ukrao malo pričesnog kruha dok je pladanj kolao među vjernicima i stavio ga u džep. Odnio ga je kući i bacio u zahodsku školjku samo da vidi što će se dogoditi. Odjednom - odnosno, tako je barem gospođa Portleigh prenijela svojim očaranim malim vjernicima - voda u zahodskoj školjci postala je žarko crvena. Bila je to Kristova krv, rekla je ona, a ukazala se tom dječaku jer je učinio nešto jako loše što se zove BOGOHULJENJE. Ukazala mu se kao upozorenje da je, bacivši Isusovo tijelo u zahod, svoju besmrtnu dušu doveo u smrtnu opasnost boravka u paklu.

Sve dotad, Eddie je prilično uživao u obredu pričesti, koju je smio primati tek od prošle godine. Metodisti su se služili Wechlovim sokom od grožđa umjesto vina, a tijelo Kristovo predstavljeno je kockicama svježeg, mekog kruha Wonder Bread. Sviđala mu se zamisao da konzumira hranu i piće kao vjerski obred, ali poslije priče gospođe Portleigh, njegovo strahopoštovanje prema tom obredu potamnjelo je u nešto zloslutnije, nešto prilično zastrašujuće. Posegnuti za kockicama kruha postalo je čin za koji se moralo skupiti hrabrosti i uvijek se bojao električnog šoka... ili još gore, da će kruh iznenada promijeniti boju u njegovoj ruci, postati krvav ugrušak, i da će bestjelesni glas zagrmjeti u crkvi: Nedostojan! Nedostojan! Proklet! Proklet! Često bi mu se nakon pričesti grlo stegnulo, počeo bi sipljivo disati, i on bi s usplahirenim nestrpljenjem čekao da prođe blagoslov kako bi mogao požuriti u predvorje i upotrijebiti aspirator.

Nemoj biti tako glup, govorio bi si kao stariji. To je bila samo priča, a gospođa Portleigh nije bila nikakva svetica - mama je rekla da se ona razvela u Kitteryju i da igra tombolu u Saint Mary u Bangoru, a da pravi kršćani ne kockaju, pravi kršćani prepuštaju kockanje neznabošcima i katolicima.

Sve je to bilo savršeno logično, ali mu to nije skinulo kamen sa srca. Priča o hostijama koje su vodu u zahodskoj školjci pretvorile u krv brinula ga je, grizla ga, čak mu izazvala i nesanicu. Jedne mu je noći palo na pamet da bi to jednom zauvijek mogao prevladati tako da uzme komad hostije, baci ga u zahod i vidi što će se dogoditi.

Ali je takav eksperiment nadilazio njegovu hrabrost; njegov racionalni um nije mogao podnijeti taj zloslutni prizor krvi koja u vodi širi svoj oblak optužbi i mogućeg prokletstva. Nije se mogao suprotstaviti onom talismanskom magijskom zazivu: Ovo je tijelo moje, uzmi ga i jedi; ovo je krv moja, prolivena za tebe i mnoge druge.

Ne, nikad nije izvršio taj eksperiment.

„Pretpostavljam da su sve vjere čudne“, reče Eddie. Ali moćne, dometne njegov mozak, gotovo magijske... ili je to možda bilo BOGOHULJENJE? On počne misliti na stvora kojeg su vidjeli u Neiboltovoj, i prvi put uoči ludu paralelu - ta i Vukodlak je izašao iz zahodske školjke.

„Čovječe, svi spavaju“, reče Richie i nonšalantno baci prazni omot Rocketa u slivnik. „Jeste li ikad vidjeli ovako tihi Derry? Zar su svi otišli u Bar Harbor na izlet?“

„H-h-hej, d-d-dečki!“ vikne Bili Denbrough iza njih. „Č-č-čekajte!“

Eddie se okrene, kao i uvijek razdragan što čuje glas Velikog Billa. Ovaj je skrenuo Srebrenkom iza ugla Costellove, prestigavši Mikea, iako je Mikeov Schwinn bio gotovo nov.

„Điha, Srebrenko, POKREEET!“ vikne Bili. Dojuri do njih brzinom od tridesetak kilometara na sat, pa su karte kvačicama pričvršćene za žbice odbojnika grmjele. Onda počne natraške okretati pedale, stisne kočnice, i ostavi zadivljujuće dug trag kočenja.

„Mucavi Bille!“ reče Richie. „Kako ide, mladiću? Dakle molim... Dakle molim... kako si, mladiću?“

„D-d-dobro sam“, reče Bili. „Jeste vidjeli Bena i B-B-Beverly?“

Mike se doveze i pridruži im se. Znoj mu je izbio po licu u sitnim grašcima. „Kako brzo može potegnuti taj bicikl?“

Bili se nasmije. „N-n-ne znam, t-t-točno. Prilično b-b-brzo.“

„Nisam ih vidio“, reče Richie. „Vjerojatno se motaju po Jalovini. Pjevaju dvoglasno. S-bum, s-bum... ja-da-da-da-da-da-da... izgledaš ko san, dušo.“ Stan Uris ispusti zvuk kao da povraća.

„Samo je ljubomoran“, reče Richie Mikeu. „Židovi ne znaju pjevati.“

„B-b-b -“

'Bi-bip, Richie“, reče Richie umjesto njega i svi se nasmiju.

Ponovno krenu prema Jalovini, Mike i Bili gurajući svoje bicikle. Razgovor je isprva bio živahan, ali potom posustane. Pogledavši Billa, Eddie primijeti tjeskoban izraz na njegovu licu, i pomisli da ova tišina i njega muči. Znao je da je Richie to mislio kao šalu, ali je zaista izgledalo kao da su svi iz Derryja otišli na izlet u Bar Harbor... ili negdje. Nijedan se automobil nije kretao niz ulicu; nije bilo nijedne starice koja bi gurala kolica puna namirnica natrag prema svojoj kući ili stanu.

„Baš je tiho, zar ne?“ usudi se Eddie prokomentirati, ali Bili samo kimne glavom.

Prešli su na stranu Kansas Streeta uz Jalovinu, i tad ugledaju Bena i Beverly kako trče prema njima i viču. Eddieja je sablaznio Beverlyn izgled; najčešće je bila tako uredna i čista, uvijek oprane kose svezane u konjski rep. No sad joj je kosa bila prošarana nečim što je sličilo na sve moguće gadosti svijeta. Oči su joj bile razrogačene i mahnite. Najednom je obrazu imala ogrebotinu. Traperice su joj se skorile od smeća a bluza joj je bila potrgana. Ben dotrči za njom, sopćući, lelujava trbuha.

„Ne možemo u Jalovinu“, dahtala je Beverly. „Dečki... Henry... Victor... tamo su negdje... nož... ima nož...“

„U-u-uspori“, reče Bili, odmah preuzevši komandu na svoj nenametljivi, gotovo nesvjesni način. Pogleda u Bena kad je ovaj dotrčao, zajapurenih obraza, nadimljućeg pozamašnog prsnog koša.

„Ona kaže da je Henry poludio, Veliki Bille“, reče Ben.

„Jebiga, želiš reći da je inače bio normalan?“ upita Richie i pljune kroza zube.

„Z-z-zaveži, R-R-Richie“, reče Bili, a onda ponovno pogleda Beverly. „P-p-pričaj“, reče on. Eddie neprimjetno zavuče ruku u džep i dotakne aspirator. Nije znao što se događa, ali je već znao da nije dobro.

Prisilivši se da govori što mirnije, Beverly je uspjela propentati skraćenu verziju priče - verziju koja je počinjala time kako su je Henry, Victor i Belch uhvatili na ulici. Nije im ispričala za oca - toga se očajnički stidjela.

Kad je završila, Bili je trenutak stajao nijemo, ruku u džepovima, spuštene brade, sa Srebrenkovim guvernalom prislonjenim na grudi. Ostali su čekali, često pogledavajući ogradu koja se pružala rubom strmine. Bili je dugo razmišljao i nitko ga nije prekidao. Eddie postane svjestan, naglo i lako, da je ovo možda završnica. Takav je dojam stvarala tišina ovog dana, zar ne? Osjećaj kao da se cijeli grad spakirao i otišao i za sobom ostavio samo napuštene ljušture zgrada.

Richie je razmišljao o slici u Georgeovu albumu koja je iznenada oživjela.

Beverly je mislila na svog oca, na to kako su mu oči bile isprane.

Mike je mislio na onu pticu.

Ben je mislio na mumiju i miris nalik na mrtvi cimet.

Stan Uris je mislio na traperice, crne, s kojih se cijedilo, i ruke bijele poput zgužvanog papira, s kojih se jednako tako cijedilo.

„D-d-dođite“, reče Bili najzad. „S-s-silazimo u Jalovinu.“

„Bili - „ reče Ben. Lice mu je bilo smućeno. „Beverly je rekla da je Henry stvarno lud. Da je namjeravao ubiti - „

„J-j-jalovina nije njihova“, reče Bili, pokazujući zeleni bodež usjeka Jalovine njima zdesna i ispod: šipražje, do zagušenja guste šumarke, bambus, ljeskanje vode. „T-t-to nije njihovo v-v-vlasništvo.“ On pogleda u njih redom, smrknuta lica. „D-d-dojadilo mi je d-d-da ih se b-b-bojim. P-p-pobijedili smo ih u borbi k-k-kamenjem, i ako ih m-m-moramo ponovno p-p-pobijediti, u-u-učinit ćemo to.“

„Ali Bili,“ reče Eddie, „što ako nisu u pitanju samo oni?“ Bili se okrene prema Eddieju i Eddie, osupnut, ugleda koliko je Billovo lice umorno i izmučeno. Bilo je nečeg zastrašujućeg na tom licu, ali tek kasnije, puno kasnije, kao odrasla osoba koja tone u san poslije sastanka u knjižnici, on će shvatiti što je to bilo: bilo je to lice dječaka gurnuta na rub ludila, dječaka koji možda, kad se sve uzme u obzir, nije bio nimalo normalniji ni prisebniji u svojim odlukama od Henryja. A opet, onaj pravi Bili bio je i dalje tu, i gledao tim opsjednutim prestrašenim očima... bijesni, odlučni Bili.

„Pa“, reče on, „š-š-što ako i n-n-nisu?“

Nitko mu ne odgovori. Zatutnji grom, sad bliže. Eddie pogleda u nebo i spazi kako se tmasti oblaci približavaju sa zapada u obliku crnih olujnih oblaka. Padat će ubij bože, kao što je njegova majka ponekad govorila.

„Evo š-š-što ćemo“, reče Bili, gledajući ih. „Nitko od vas ne mora s-s-sa mnom ako n-n-ne želi. Odluka je v-v-vaša.“

„Ja idem, Veliki Bille“, tiho će Richie.

„I ja“, reče Ben.

„Naravno“, reče Mike slegnuvši ramenima.

Beverly i Stan pristanu, Eddie posljednji.

„Mislim da ne, Eddie“, reče Richie. „Ruka ti baš nije u naročitom stanju.“

Eddie pogleda Billa.

„Njega ja h-h-hoću“, reče Bili. „Ti i-i-ideš sa m-m-mnom, E-E-Eddie. Ja ću te držati na o-o-oku.“

„Hvala, Bili“, reče Eddie. Billovo umorno, napola sluđeno lice njemu se odjednom učini predivnim - predivnim i voljenim. Osjeti neko nejasno zaprepaštenje. Umro bih za njega, mislim, da on to od mene zatraži. Kakva je to vrsta moći? Ako zbog nje izgledaš kao Bili sada, možda je bolje i ne imati takvu moć.

„Aha, Bili ima najubojitije oružje“, reče Richie. „Smrdljive bombe.“ On podigne lijevu ruku a desnom zalamata ispod pazuha. Ben i Mike se lagano nasmiju, a Eddie osmjehne.

Grom ponovno zatutnji, ovaj put dovoljno blizu i dovoljno glasno da se lecnu i stisnu jedni uz druge. Vjetar se nadimao, čegrtao smećem u slivniku. Prvi crni oblaci zaplove preko mutnog prstenastog sunčeva diska i njihove se sjene rastope. Vjetar je bio hladan i ledio znoj na Eddiejevoj nepokrivenoj ruci. On zadrhti.

Bili pogleda u Stana, a onda reče nešto neobično. „Imaš li svoju knjigu o p-p-pticama, Stan?“

Stan se lupne po džepu.

Bili ih ponovno pogleda. „S-s-silazimo“, reče on.

Oni siđu niz nasip u koloni jedan po jedan, osim Billa, koji je ostao uz Eddieja kako je i obećao. Dopustio je Richieju da gura Srebrenka, a kad su stigli do dna, Bili stavi svoj bicikl na uobičajeno mjesto ispod mosta. Potom stanu ukrug, ogledavajući se.

Nadolazeća oluja nije donijela tamu pa ni slabiju vidljivost, ali se kvaliteta svjetlosti promijenila i predmeti su se isticali u nekoj vrsti snolikog čeličnog reljefa: bez sjena, jasni, isklesani. Eddie osjeti kako mu se želudac grči od užasa i zebnje i shvati zašto mu kvaliteta ove svjetlosti izgleda toliko poznato - ista ona vrsta svjetlosti koje se sjećao iz kuće u Neiboltovoj 29.

Munja istetovira oblake, dovoljno jarka da se lecne. On podigne ruku do lica i uhvati se kako broji: Jedan... dva... tri... A onda odjekne grom u obliku kašljucavog laveža, eksplozivnog zvuka nalik na petardu tipa M-80, i oni se još više stisnu.

„Jutros uopće nisu prognozirali kišu“, reče Ben tjeskobno. „U novinama je pisalo vruće i sparno.“

Mike je pogledom pretraživao nebo. Oblaci su bili teglenice crnih korita, visoki i teški, i brzo su osvajali plavu izmaglicu koja je prekrivala nebo od obzora do obzora kad su poslije ručka on i Bili izašli iz kuće Denbroughovih.

„Dolazi brzo“, reče on. „Nikad nisam vidio da bi oluja tako brzo nadošla.“ I kao u znak potvrde, grom ponovno grune.

„K-k-krenimo“, reče Bili. „Ostavit ćemo E-E-Eddiejev Parcheesi u k-k-klupskoj kućici.“

Oni krenu stazom koju su utabali u tjednima poslije incidenta s branom. Bili i Eddie hodali su na čelu kolone razgrćući ramenima široko zeleno lišće grmlja, a ostali za njima. Vjetar se ponovno nadme, od čega lišće na stablima i grmlju ponovno progovori šaptom. Malo dalje, bambus je sablasno čegrtao, poput bubnjeva u nekoj priči iz džungle.

„Što je?“

„Mislio sam da je ovako samo u filmovima, ali...“ Eddie se tiho nasmije. „Osjećam se kao da me netko promatra.“

„O, oni su t-t-tamo, n-n-nema sumnje“, reče Bili.

Eddie se nervozno osvrne i malo čvršće stisne svoj Parcheesi. On...

11

Eddiejeva soba, 3:05

... OTVORI VRATA ČUDOVIŠTU IZ HOROR STRIPA.

Pred vratima je stajala krvlju umazana prikaza koja je mogla biti samo Henry Bowers. Henry je izgledao kao leš koji je ustao iz groba. Lice mu je bilo okamenjena vračeva maska mržnje i ubojstva. Desna mu je ruka bila podignuta do visine obraza, i dok su se Eddiejeve oči širile a on počinjao uvlačiti svoj prvi šokirani dah, ta ruka sune naprijed, a skakavac

„Bili?“ reče Eddie tiho.

zasvjetluca poput svile.

Ne misleći - nije bilo vremena; da je zastao razmisliti, umro bi - Eddie zalupi vratima. Ona udare Henryja po podlaktici i tako skrenu putanju noža pa se ovaj zanjiše u divljačkom luku ni tri centimetara od Eddiejeva vrata.

Začuje se krckanje kad su vrata prignječila Henryjevu ruku na dovratak. Henryju se otme prigušen uzvik. Ruka mu se otvori. Nož zaklopara po podu. Eddie ga šutne nogom. Ovaj otkliže pod televizor.

Henry se svom težinom navali na vrata. Budući da je od Eddieja bio teži više od pedeset kilograma, odgura ga kao lutku. Eddie koljenima udari o krevet i padne na nj. Henry uđe u sobu i zalupi vrata za sobom. Okrene kvaku a Eddie se uspravi, razrogačenih očiju; u grlu mu je već počinjalo pištati.

„Dakle, pederčiću“, reče Henry. Pogleda na trenutak u pod, tražeći nož. Ne ugleda ga. Eddie opipa rukom po noćnom ormariću i napipa jednu od dvije boce vode Perrier koje je tog dana naručio. Ova je bila puna; drugu je popio prije polaska u knjižnicu jer je bio rastrojen i jer ga je gadno mučila žgaravica. Perrier je jako dobar za probavu.

Kad je Henry otpisao nož i krenuo prema njemu, Eddie dohvati zelenu bocu u obliku kruške za grlić i razbije je na rub noćnog ormarića. Perrier se zapjeni i zašišti po njemu, poplavivši većinu bočica s tabletama koje su stajale na ormariću.

Henryjeva košulja i hlače otežale su od krvi, i svježe i polusasušene. Desna mu je ruka sad visjela pod čudnim kutom.

„Pederčiću,“ reče Henry, „naučit ću te ja kako se baca kamenje.“

On stigne do kreveta i posegne za Eddiejem, koji je i dalje jedva shvaćao što se događa. Prošlo je tek četrdeset sekundi otkad je otvorio vrata. Henry pruži ruke da će ga ščepati. Eddie gurne nazubljeno dno boce Perriera prema njemu. Ono se zarije u Henryjevo lice, razdere mu desni obraz tako da se iskrivljeno objesio i probuši mu desno oko.

Henry ispusti nečujan krik i zatetura natraške. Njegovo rasječeno oko, iz kojeg je curila bjelkastožućkasta tekućina, labavo je visjelo iz duplje. Krv mu je brizgala iz obraza kao iz raskošne fontane. No Eddiejev je krik bio puno glasniji. On ustane s kreveta i krene prema Henryju - da mu pomogne, možda, nije bio sasvim siguran - no Henry ponovno navali na njega. Eddie gurne bocu Perriera kao da je posrijedi floret, i ovaj put se neravni zupci zelenog stakla zariju duboko u Henryjevu lijevu ruku i rasijeku mu prste. Poteče nova krv. Henry ispusti mukao, roktav zvuk, gotovo kao čovjek koji se želi nakašljati, i odgurne Eddieja desnom rukom.

Eddie poleti natraške i udari o pisaći stol. Lijeva mu se ruka nekako iskrivi iza leđa i on padne na nju svom težinom. Bol je bio poput iznenadnog mučnog bljeska. On osjeti kako mu kost puca duž zaraslog rasjeda starog loma, i morao je stisnuti zube da bi spriječio krik samrtnog bola.

Sjena zakloni svjetlost.

Henry Bowers stajao je iznad njega, ljuljajući se naprijed-natrag. Koljena su mu klecala. Iz lijeve mu je ruke kapala krv na Eddiejev kućni ogrtač.

Eddie nije iz ruke puštao batrljak boce Perriera i kad su se Henryjeva koljena potpuno razglavila, on ga postavi pred sebe, s nazubljenim krajem okrenutim prema gore a čepom podbočenim o grudnu kost. Henry padne kao klada i nabode se na bocu. Eddie osjeti kako mu se ona smrskala u ruci a nova munja žežuće agonije prostruji mu kroz lijevu ruku, još prikliještenu pod njegovim tijelom. Preplavi ga slap nove topline. Nije bio siguran je li ova bujica Henryjeva ili njegova krv.

„Gug“, reče Henry, i ne reče više ništa. Pogleda u strop. Eddie pomisli da je možda mrtav.

Eddie se borio protiv valova nesvjestice koji su ga željeli prekriti i odvući na dno. Podigne se na koljena i naposljetku osovi na noge. Osjeti novi bol kad mu se slomljena ruka zanjihala ispred njega i to mu malo razbistri misli. Šišteći, boreći se za dah, on se uspije dokopati noćnog ormarića. Izvadi aspirator iz lokve gazirane vode, strpa ga u usta i okine. Strese se od njegova okusa, a onda si priušti još jednu dozu.

Okrene se i pogleda tijelo na sagu - bi li to mogao biti Henry? Je li to moguće? Bilo je. Ostario je, ima jež frizuru i kosu više sijedu nego crnu, a tijelo mu je sad debelo, bijelo i pužoliko, no ipak je to Henry. A Henry je sad mrtav. Najzad, Henry je -

„Gug“, reče Henry i uspravi se u sjedeći položaj. Rukama zalomi po zraku kao da se želi uhvatiti za nešto što je samo on mogao vidjeti. Iz njegova iskopanog oka nešto je curilo i cijedilo se; bremenita donja vjeđa mu je pritiskala obraz. On se okrene, ugleda Eddieja kako se skutrio uza zid i pokuša ustati.

Otvori usta. Pokulja bujica krvi. Henry se ponovno sruši.

Uzbubnjala srca, Eddie pokuša napipati telefon no uspije ga samo srušiti sa stolića na krevet. Pograbi ga i okrene nulu. Telefon je uporno zvonio.

Daj više, pomisli Eddie, što radiš tamo dolje, gladiš muda? Daj, molim te, javi se na taj jebeni telefon!

Telefon je još uporno zvonio. Eddie nije skidao pogleda s Henryja, očekujući da će on svakog trenutka ponovno pokušati ustati na noge. Krv. Bože dragi, toliko krvi.

„Recepcija“, najzad reče pospan, srdit glas.

„Pozovite sobu gospodina Denbrougha“, reče Eddie. „Najbrže što možete.“ Drugim je uhom sad osluškivao sobe oko svoje. Koliko su bili glasni? Hoće li netko zalupati na vrata i upitati je li unutra sve u redu?

„Sigurno želite da ga pozovem?“ upita recepcionar. „Sad je tri i deset.“

„Da, učinite to!“ Eddie gotovo vrisne. Ruka kojom je držao slušalicu tresla mu se na grčevite mahove. U njegovoj drugoj ruci brujala je košnica opakih osa. Je li se to Henry ponovno pomaknuo? Ne - naravno da nije.

„No dobro“, reče recepcionar. „Oladi malo, prijatelju.“

Začuje se škljocaj, a onda promuklo zvrčanje sobnog telefona.

Hajde, Bille, daj -

Iznenadna misao, užasno moguća, padne mu na um. Što ako je Henry najprije svratio do Billove sobe? Ili Richiejeve? Benove? Bevine? Ili je možda Henry najprije posjetio knjižnicu? Jamačno je već bio negdje drugdje; da netko Henryja nije već smekšao, Eddie bi sad ležao mrtav na podu, a skakavac bi mu izniknuo iz grudi onako kao što je boca Perriera izniknula iz Henryjeva trbuha. Ili što ako je Henry najprije obišao sve ostale, zaskočivši ih krmeljive i bunovne, kao što je zaskočio njega? A što ako su svi mrtvi? Ta je pomisao bila tako strašna da je Eddie bio uvjeren da će uskoro početi vrištati ne javi li se netko na telefon u Billovoj sobi.

„Molim te, Veliki Bille“, šapne Eddie. „Molim te, budi tamo, čovječe.“

Netko podigne slušalicu i Billov glas, neuobičajeno oprezan, reče: „H-h-halo?“

„Bili“, reče Eddie... gotovo zatrtlja. „Bili, Bogu hvala!“

„Eddie?“ Billov se glas na trenutak utiša, jer se obratio nekom drugom i rekao mu tko zove. Zatim ponovno glasno. „S-š-što je, Eddie?“

„Henry Bowers“, reče Eddie. Ponovno je pogledao tijelo na podu. Je li promijenilo položaj? Ovaj se put nije tako lako mogao uvjeriti da nije. „Bili, došao je ovamo... i ja sam ga ubio. Imao je nož. Mislim...“ On stiša glas. „Mislim da je to bio isti onaj nož koji je imao onog dana. Kad smo ušli u kanalizaciju. Sjećaš se?“

„S-s-sjećam se“, reče Bili smrknuto. „Eddie, poslušaj me. Hoću da...

12

Jalovina, 13:55

...SE V-V-VRATIŠ I KAŽEŠ B-B-BENU DA D-DOĐE O-O-OVAMO.“

„U redu“, reče Eddie i smjesta padne na začelje. Sad su se približavali čistini. Grmljavina je zabrundala na oblačnom nebu, a grmlje uzdahnulo na sve jačem vjetriću.

Ben mu se pridruži kad su stigli do čistine. Kapak klupske kućice bio je otvoren, neočekivani kvadrat tame u zelenilu. Zvuk rijeke bio je vrlo jasan, i Billa naglo obuzme luda izvjesnost da taj zvuk, i to mjesto, doživljava posljednji put u svom djetinjstvu. On duboko udahne, mirišući zemlju, zrak i udaljeno čađavo smetlište koje se dimilo poput zlovoljnog vulkana koji ne može odlučiti hoće li eruptirati. Ugleda kako jato ptica polijeće sa željezničkog mosta prema Old Capeu. Pogleda u uzavrele oblake.

„Što je?“ upita Ben.

„Zašto nas n-n-nisu pokušali u-u-uhvatiti?“ upita Bili. „T-t-tamo su. E-E-Eddie je bio u p-p-pravu. O-o-osjećam ih.“

„Aha“, reče Ben. „Pretpostavljam da bi mogli biti dovoljno glupi da pomisle da ćemo se vratiti u klupsku kućicu. A onda bi nas imali u klopci.“

„M-m-možda“, reče Bili i iznenadno osjeti bespomoćan bijes zbog svog mucanja koje mu je onemogućavalo da brzo govori. Možda su to bile stvari koje ionako ne bi mogao izreći; osjeća kao da gleda očima Henryja Bowersa i kao da su on i Henry - premda na suprotnim stranama, pijuni pod kontrolom suprotstavljenih sila - postali vrlo bliski.

Henry je očekivao da se oni suprotstave i bore. Ono je očekivalo da se oni suprotstave i bore.

I izginu.

Studena eksplozija bijele svjetlosti kao da mu ispuni glavu. Oni će biti žrtve ubojice koji vreba u Derryju još od Georgeove smrti - njih svih sedmero. Možda će im tijela pronaći, a možda i neće. Sve je ovisilo o tome može li i hoće li Ono zaštititi Henryja - i u manjoj mjeri, Belcha i Victora.

Da. Za vanjski svijet, za ostatak grada, mi ćemo biti žrtve nekog ubojice. A to je, na neki čudan način, zaista tako. Ono želi našu smrt. Henry je oruđe da se to postigne a da Ono ne mora izlaziti. Ja sam prvi na redu, mislim - Beverly i Richie bi mogli uspjeti održati ostale na okupu, ili Mike, ali Stan se boji, i Ben također, iako mislim da je jači od Stana. A Eddieju je slomljena ruka. Zašto sam ih doveo ovdje dolje? Isuse! Zašto?

„Bili?“ zabrinuto će Ben. Ostali im se pridruže kod klupske kućice. Grom se opet oglasi i grmlje počne užurbanije šuštati. Bambus je čegrtao na sve bljeđoj olujnoj svjetlosti. „Bili - „ Sad je to bio Richie.

„Pst!“ Ostali od neugode zašute pod njegovim užeglim bolnim pogledom.

Zurio je u grmlje, u stazu koja je kroza nj vijugala natrag prema Kansas Streetu, i osjeti kako su mu se misli zagrijale za još jedan stupanj, kao da su se popele na neku višu razinu. U njegovoj glavi nije bilo mucanja; osjećao se kao da mu misli nosi mahnita struja intuicije - kao da mu sve navire.

George s jedne strane, ja i moji prijatelji s druge. A onda će prestati

(ponovno)

ponovno, da, ponovno, zato što se ovo već događalo i na kraju uvijek mora postojati nekakva žrtva, nekakav užas da bi se to zaustavilo, ne znam kako to znam ali znam... a oni... a oni...

„Oni d-d-dopuštaju da se to događa“, promrmlja Bili, zureći razrogačenih očiju u očerupani konjski rep stazice. „N-n-naravno da d-d-dopuštaju.“

„Bili?“ upita Bev, preklinjući. Stan joj je stajao s jedne strane, kržljav i uredan u plavoj polo košulji i platnenim hlačama. Mike je stajao s druge strane, napeto zagledan u Billa, kao da mu čita misli.

Dopuštaju da se to dogodi, uvijek je tako, i stvari se slegnu, život ide dalje, Ono... Ono... (spava) spava... ili hibernira kao medvjed... a onda ponovno počne, i oni to znaju... ljudi znaju... znaju da to mora biti tako da bi Ono postojalo.

„D-d-d-d-d-d - „

O molim te, Bože, o molim te, Bože, on stavlja ruke molim te, Bože, na oba uha daj da ovo protisnem između uha i uporno tvrdi o, Bože, o, Kriste, O MOLIM TE DAJ DA MOGU GOVOR1TI!

„D-d-doveo sam vas o-o-ovamo jer n-n-nijedno mjesto nije s-s-sigumo“, reče Bili. S usana mu prsne slina; on je obriše nadlanicom. „D-D-Derry je Ono. S-s-shvaćate li što vam g-g-govorim?“ Zapilji se u njih; oni malo ustuknu, sjajnih očiju, nasmrt prestrašenih. „D-D-Derry je O-O-Ono! G-g-gdje god o-o-otišli... kad n-nas Ono š-š-ščepa, oni to n-n-neće v-v-vidjeti, neće č-č-čuti, neće z-z-znati. „ On ih pogleda molećivo. „Z-z-zar ne s-s-shvaćate k-k-kako t-t-to ide? J-j-jedino što m-m-možemo u-u-učiniti je d-d-dovršiti z-z-započeto.“

Beverly se sjeti gospodina Rossa kako je ustao, pogledao u nju, presavio novine i ne trepnuvši ušao u kuću. Neće vidjeti, neće čuti, neće znati. A moj otac

(skidaj te hlače kurvice)

namjeravao ju je ubiti.

Mike se sjeti ručka kod Billa. Billova majka bila je u svom svijetu snova, kao da ne vidi nijednog od njih; čitala je roman Henryja Jamesa dok su si dječaci slagali sendviče i halapljivo ih gutali gotovo cijele stojeći pokraj radne plohe.

Richie se sjeti Stanove uredne, ali potpuno prazne kuće. Stan se bio malo iznenadio: njegova je majka gotovo uvijek bila kod kuće u vrijeme objeda. A u onih nekoliko navrata kad je nije bilo, ostavila bi poruku gdje ju se može naći. No danas nije bilo nikakve poruke. Nije bilo automobila, i to je bilo sve. „Vjerojatno je otišla u šoping sa svojom prijateljicom Debbie“, rekao je Stan, namrštivši se malo pa se prihvati pravljenja sendviča sa salatom od jaja. Richie je na ovo bio zaboravio. Sve do sada.

Eddie se sjeti svoje majke. Kad je izlazio noseći Parcheesi nije bilo nijednog od uobičajenih upozorenja: Pazi se, Eddie, skloni se ako padne kiša, Eddie, da se nisi igrao nikakvih grubih igara, Eddie. Nije ga upitala ima li svoj aspirator, nije mu rekla kad da se vrati kući, nije ga upozorila na „te grubijane s kojima se igraš“. Nastavila je gledati svoju sapunicu na televiziji, kao da on ne postoji.

Kao da ne postoji.

Kroz glave svih dječaka prolete inačice iste priče: u nekom trenutku između jutarnjeg ustajanja i objeda, oni su postali duhovi. Duhovi.

„Bili,“ reče Stan promuklo, „a da krenemo prečicom? Kroz Old Cape?“

Bili odmahne glavom. „M-m-mislim da n-n-ne. U-u-uhvatili bi nas u b-b-bambusu... ž-ž-živom b-b-blatu... ili bi u K-K-Kenduskeagu bilo p-p-pravih p-p-pirana... ili n-n-nečeg d-d-drugog.“

Svatko od njih imao je svoju viziju istog svršetka. Ben je vidio grmlje koje se iznenada pretvara u biljke-ljudoždere. Beverly ugleda leteće pijavice poput onih koje su izašle iz onog starog hladnjaka. Stan je vidio kako žitko tlo u gaju bambusa bljuje žive leševe djece koju je usisalo legendarno živo blato. Mike Hanlon je zamišljao kako mali jurski gmazovi s užasnim pilama od zuba naviru iz otvora u trulom stablu, napadaju ih i deru na komadiće. Richie je vidio kako se iz Puzavog Oka cijedi sukrvica na njih dok trče ispod željezničkog nadvožnjaka. A Eddie je vidio kako se penju uz nasip Old Capea no na vrhu ugledaju kako ih čeka onaj gubavac, po čijem tonućem mesu gmižu kukci i larve.

„Kad bismo se nekako izvukli iz grada...“ promrmlja Richie, a onda se lecne kad je grom s neba jarosno otklonio tu mogućnost. Padne još kiše. I dalje je samo sipila, ali uskoro će početi padati zaozbiljno, u zapusima. Magličasti spokoj tog dana potpuno se izgubio, kao da ga nikad nije ni bilo. „Bili bismo sigurni samo kad bismo se uspjeli izvući iz ovog usranog grada.“

Beverly zausti: „Bi-bi -“ no tad iz čupavog grmlja doleti kamen i pogodi Mikea sa strane u glavu. On zatetura natraške, krv mu poteče kroz gustu kapu njegove kose i bio bi pao da ga Bili nije uhvatio.

„Naučit ću ja vas kako se baca kamenje!“ doplovi do njih Henryjev podrugljivi glas.

Bili ugleda kako se ostali osvrću, izbezumljena pogleda, spremni jurnuti u šest različitih pravaca. A ako to učine, onda je sve zaista gotovo. „B-B-Ben!“ reče on oštro.

Ben ga pogleda. „Bili, moramo pobjeći. Oni -“

Dolete još dva kamena iz grmlja. Jedan pogodi Stana u bedro. On vrisne, više od iznenađenja nego bola. Beverly se odmakne u stranu i izbjegne drugi, koji udari o zemlju i otkotrlja se kroz otvor klupske kućice.

„S-s-sjećaš se p-p-prvog d-d-dana kad si došao o-o-ovamo?“ Bili nadglasa grmljavinu.

„Kad je z-z-završila š-š-škola?“

„Bili -“ vikne Richie.

Bili ga ušutka naglim pokretom ruke; pogled mu je ostao prikovan na Bena, i ovaj se ne makne s mjesta.

„Naravno“, reče Ben, sav jadan pokušavajući gledati istodobno na sve strane. Ono se grmlje sad već svojski njihalo i ljuljalo, gotovo poput plimnog vala.

„O-o-odvod“, reče Bili. „C-c-crpna s-s-stanica. T-t-tamo bi t-t-trebali otići. Vodi nas tamo!“

„Ali -“

„V-v-vodi nas t-t-tamo! „

Paljba kamenja poleti iz grmlja i na trenutak Bili ugleda lice Victora Crissa, nekako istodobno uplašeno, omamljeno i željno. No uto ga kamen kresne u jagodicu pa je sad na Mikeu bio red da pridrži Billa da ne padne. Na trenutak nije mogao jasno vidjeti. Obraz mu je utrnuo. Onda mu se osjetljivost vrati u obliku bolnog pulsiranja i on osjeti kako mu krv teče niz lice. Otare obraz, trgne se od bolne kvrge koja mu je tamo iskočila, pogleda krv i obriše ruku o traperice. Kosa mu je divlje vijorila na osvježavajućem vjetru.

„Naučit ću ja tebe kako se baca kamenje, mucavi šupku!“ Henry se napola nasmije, napola vrisne.

„V-v-vodi nas!“ vikne Bili. Sad je shvaćao zašto je poslao Eddieja po Bena; crpna je stanica bila mjesto kamo su trebali otići, baš tamo, a samo je Ben točno znao koja - pružale su se duž obje obale Kenduskeaga u nepravilnim razmacima. „T-t-to je pravo m-m-mjesto! U-u-ulaz! P-p-put do Onoga!“

„Bili, ne možeš to znati!“ vikne Beverly.

On se bijesno izdere na nju - na sve njih: „Znam!“

Ben je stajao tamo trenutak, oblizujući usne, gledajući Billa. A onda jurne preko čistine, prema rijeci. Blještava munja propara nebo, ljubičasto-bijela, popraćena praskom groma tako glasnim da se Bili saplete o vlastite noge. Kamen veličine šake prozuji mu pokraj nosa i pogodi Bena u stražnjicu. On zaskiči od bola i ruka mu poleti na to mjesto.

„Aha, debeli!“ vikne Henry tim polusmijehom-poluvriskom. Grmlje zašušti i zapucketa i Henry se pojavi baš kad se kiša prestala šaliti i sručio se pljusak. Voda se slila po Henryjevoj jež frizuri, obrvama, niz obraze. Cerio se od uha do uha. „Naučit ću te ja bacati kam -“

Mike je našao komad drveta zaostalog od gradnje klupske kućice i baci ga. Drvo se dvaput okrene u zraku i pogodi Henryja u čelo. Ovaj vrisne, prilijepi ruku na to mjesto kao čovjek kojem je upravo sinula vraški dobra ideja, i ljosne na tur.

„T-t-trčite!“ zaurla Bili. „Z-z-za B-B-Benom!“

Ponovno se iz grmlja začuje zvuk probijanja i posrtanja, i dok je ostatak Gubitnika potrčao za Benom Hanscomom iz grmlja izrone Victor i Belch. Henry ustane i njih trojica krenu u potjeru.

Čak i poslije, kad se Ben ponovno prisjećao ostatka tog dana, javljali su se samo nepovezani ulomci prizora njihova trčanja kroz šipražje. Sjećao se kako su ga grane, otežale od lišća s kojeg se slijevala kiša, udarale po licu i zalijevale hladnom vodom; sjećao se da je izgledalo kao da je grmjelo i sijevalo gotovo bez prestanka, i sjećao se da se činilo da su se Henryjevi urlici kojima ih je pozivao da se vrate i bore stopili sa zvukom Kenduskeaga kad su mu se približili. Svaki put kad bi usporio Bili bi ga zviznuo po leđima tjerajući ga da požuri.

A ako je ne budem mogao naći? A ako ne uspijem naći baš tu crpnu stanicu?

Dah mu je kidao pluća, vruć i s okusom krvi u dubini grla. U slabinama osjeti probadanje. Stražnjica mu je bridjela tamo gdje ju je pogodio kamen. Beverly je rekla da su je Henry i njegovi prijatelji namjeravali ubiti i Ben je to sad vjerovao, duboko.

Stigne do obale Kenduskeaga tako naglo da se gotovo prevalio preko ruba. Uspije povratiti ravnotežu, a onda se nasip, podlokan proljetnim bujicama uruši, i on se ipak otkliže sve do ruba brzog tijeka, košulja mu se zadigne na leđima, a glinasto blato ispruga mu i oblijepi kožu.

Bili naleti na njega i povuče ga na noge.

Ostali jedno za drugim izlete iz grmlja koje se nadvilo nad obalu. Richie i Eddie bili su posljednji. Richie je jednu ruku prebacio oko Eddiejeva struka, a naočale s kojih se cijedilo nesigurno su mu balansirale na vrhu nosa.

„G-g-gdje?“ vikne Bili.

Ben pogleda najprije lijevo, pa onda desno, svjestan da je vremena samoubilački malo.

Rijeka je već izgledala nabujalo, a nebo tamno od kiše obojilo ju je opasnom sivom nijansom škriljevca dok je ona kiptjela u svom koritu. Obale su joj bile zagušene korovom i kržljavim drvećem, a sve je to sad poigravalo u ritmu vjetra. Čuo je kako Eddie jecavo pokušava doći do daha.

„G-g-gdje?“

„Ne zn -“ zausti on, a onda ugleda nagnuto stablo i izlokanu špilju ispod njega. Tamo se bio sakrio onog prvog dana. Zadrijemao je, a kad se probudio, čuo je Billa i Eddieja kako se zafrkavaju. Onda su došli oni veliki dečki... vidjeli... pobijedili. Pa-pa, dečki, bila je to prava bebasta brana, kad vam kažem.

„Tamo!“ vikne on. „Onuda!“

Munja ponovno sijevne i ovaj je put Ben začuje, zujanje poput preopterećenog Lionelova željezničkog transformatora. Munja udari u stablo, a plavo-bijela električna vatra sprži njegovo kvrgavo podnožje u iverje i čačkalice primjerene divu iz bajke. Sruši se u rijeku uz kidajući prasak, špricajući vodu visoko u zrak. Ben zapanjeno udahne i osjeti miris nečeg vrućeg, trpkog i pomamnog. Vatrena se kugla uzvere uz deblo srušenog stabla i kao da još jače bljesne, pa se ugasi. Prasne grom, ne iznad njih već oko njih, kao da stoje u njegovu središtu. Kiša je lila kao iz kabla.

Bili ga lupi po leđima i trgne iz njegova omamljenog mozganja. „K-k-KREĆI. „

Ben krene, prskajući i posrćući uz rub rijeke. Kosa mu je pala u oči. Stigne do onog stabla - ona mala špilja s korijenjem u podnožju bila je zbrisana - i popne se preko njega, zabadajući nožne prste u mokru koru, ogrebavši ruke i podlaktice.

Bili i Richie prebace Eddieja preko trupca, i kad se prevalio na drugu stranu, Ben ga uhvati. Obojica se sruše na zemlju. Eddie zavapi.

„Dobro si?“ vikne Ben.

„Valjda“, vikne Eddie ustajući na noge. Napipa svoj aspirator no ovaj mu zamalo padne iz ruke. Ben ga uhvati i Eddie ga zahvalno pogleda dok ga je gurao u usta i pritiskao pipac.

Richie prijeđe preko stabla, a potom Stan i Mike. Bili podigne Beverly na drvo a Ben i Richie je uhvate kad se spustila s druge strane, slijepljene kose, u trapericama koje su sad bile crne.

Bili stigne posljednji; podigne se rukama na deblo i snažnim zamahom prebaci noge preko njega. Ugleda kako Henry i druga dvojica prskajući trče niz rijeku prema njima, i dok se sklizao niz srušeno stablo, on vikne: „K-k-kamenje! Bacajte kamenje!“

Tu na obali bilo ga je puno, a munjom pogođeno stablo predstavljalo je savršenu barikadu. Nakon nekoliko trenutaka svih je sedmero bacalo kamenje na Henryja i njegove kompiće. Oni uskoro stignu do stabla, no našli su se na vatrenoj liniji. Morali su uzmaknuti, urlajući od bola i bijesa, dok im je kamenje pogađalo lica, prsa, ruke i noge.

„Naučit ćete nas bacati kamenje!“ vikne Richie i zavitla jedan veličine kokošjeg jajeta u Victora. Kamen pogodi Victora u rame i odskoči gotovo okomito u zrak. Victor zatuli.

„Dakle molim... Dakle molim... naučite nas, molim, dečki! Mi smo dobri učenici!“

„.Jiiii-haaaaa!“ vrisne Mike. „Kako vam se sviđa? Kako vam se sviđa?“ Odgovor nije bio ništa posebno. Povukli su se izvan dometa i zbili se. Trenutak potom penjali su se uz obalu, kližući se i posrćući na skliskoj, mokroj zemlji koja je već bila preorana potočićima, pridržavajući se za grane da bi ostali na nogama. Iščeznu u šipražju.

„Nema v-v-veze“, reče Bili. „K-k-kreni, B-B-Ben. Mi ćemo za t-t-tobom.“

Ben zakaska duž nasipa, počeka (očekujući da će Henry i ostali svakog trenutka izletjeti pred njega), i ugleda crpnu stanicu dvadeset metara niže. Ostali pođu za njim. Vidjeli su druge cilindre na drugoj obali, jedan prilično blizu, drugi četrdeset metara uzvodno. Iz oba su šikljale bujice blatnjave vode u Kenduskeag, ali iz cijevi koja je virila iz nasipa ispod ovog cilindra samo je curilo. On nije ni zujao, primijeti Ben. Mašinerija za pumpanje se pokvarila.

On zamišljeno pogleda u Billa... i pomalo uplašeno.

Bili je gledao Richieja, Stana i Mikea. „M-m-moramo s-s-skinuti p-p-poklopac“, reče on. „P-p-pomozite m-m-mi.“

U željezu su se nalazili rukohvati, ali su od kiše bili skliski a poklopac nevjerojatno težak. Ben stane pokraj Billa a Bili pomakne ruke da bi mu napravio mjesta. Ben je čuo kako unutra curka voda - neugodan, ječav zvuk, poput vode koja kapa u bunar.

„S-s-SAD!' vikne Bili, i njih petorica svojski zapnu. Poklopac se pomakne uz ružan škripav zvuk.

Beverly uhvati poklopac pokraj Richieja, a Eddie pogura svojom zdravom rukom.

„Jen, dva, tri, ho-ruk!“ zapoje Richie. Poklopac zagrebe malo dalje s vrha cilindra. Pokaže se crni polumjesec. „Jen, dva, tri, ho-ruk!“ Polumjesec zadeblja.

„Jen, dva, tri, ho-ruk!“

Ben je gurao sve dok mu pred očima nisu zaigrale crvene točkice.

„Maknite se!“ vikne Mike. „Pada, pada!“

Oni se odmaknu i zagledaju se kako se veliki okrugli poklopac naginje i prevrće. Usiječe brazgotinu u vlažnom tlu i padne naopako, poput ogromnog žetona. Kukci hitro odmile s njegove površine u slijepljenu travu. „Fuj“, reče Eddie.

Bili zaviri unutra. Željezne prečke spuštale su se u okruglu baru crne vode, površine sad istočkane kišnim kapima. Usred svega toga čamila je nijema sisaljka, dopola potopljena. Vidio je kako voda dotječe do crpne stanice iz otvora njezine dovodne cijevi i, s grčem u trbuhu, on pomisli: Tamo moramo otići. Tamo unutra.

„E-E-Eddie. U-u-uhvati se za m-m-mene.“

Eddie ga pogleda, ne shvaćajući.

„Piška-lonca. Drži se s-s-svojom z-z-zdravom r-r-rukom.“ On mu pokaže kako. Eddie je shvatio, ali se nećkao.

„Brzo!“ prasne Bili. „O-o-oni će s-s-stići!“

Eddie uhvati Billa oko vrata; Stan i Mike ga podignu da bi se mogao nogama uhvatiti oko Billova struka. Dok se Bili nespretno prebacivao preko ruba cilindra, Ben primijeti da su Eddiejeve oči čvrsto zatvorene.

Jače od zvuka kiše čuo je i drugi zvuk: šibanje granja, pucketanje grančica, glasove. Henry, Victor i Belch. Juriš najogavnije konjice na svijetu.

Bili se čvrsto uhvati za betonski rub cilindra i počne pipkavo silaziti, korak po korak, oprezno. Željezne su prečke bile skliske. Eddie ga se držao gotovo smrtonosnim stiskom i Bili pomisli kako je ovo prilično zorna demonstracija simptoma Eddiejeve astme. „Bili, bojim se“, šapne Eddie.

„I j-j-ja.“

On pusti betonski rub i uhvati se za gornju prečku. Iako ga je Eddie gotovo gušio i imao osjećaj da se Eddie udebljao dobrih dvadeset kilograma, Bili trenutak zastane i zagleda se u Jalovinu, Kenduskeag, ploveće oblake. Neki nutarnji glas - ne uplašen glas, nego odlučan - reče mu da dobro pogleda, u slučaju da više nikad ne ugleda gornji svijet.

I on ga pogleda, a onda počne silaziti s Eddiejem koji mu se prilijepio za leđa. „Neću još dugo izdržati“, propenta Eddie.

„N-n-nećeš ni m-m-morati“, reče Bili. „Skoro smo d-d-dolje.“

Jedno mu stopalo upadne u hladnu vodu. On pokuša napipati iduću prečku i nađe je. Ispod nje je bila još jedna, i tu se ljestve završe. Stajao je pokraj sisaljke u vodi do koljena.

On čučne i žmirne kad mu je hladna voda natopila hlače. Spusti Eddieja. Duboko udahne. Zrak nije bio baš miomirisan, ali je bio pravi užitak nemati Eddiejevu ruku omotanu oko vrata.

On pogleda prema otvoru cilindra, oko tri metra iznad njegove glave. Ostali su se skupili oko ruba, i gledali dolje. „K-k-krenite!“ vikne on. „J-j-jedan po j-j-jedan! Brzo!“

Beverly stigne prva, lako se prebacivši preko ruba i čvrsto se hvatajući za prečke, Stan za njom. Pristignu i ostali. Richie krene posljednji, zastajkujući da osluhne kako napreduju Henry i njegovi prijatelji. Učini mu se, po zvuku njihova trapavog kretanja, da će vjerojatno proći malo ulijevo od crpne stanice, ali ne toliko da bi to nešto promijenilo.

U tom trenutku Victor drekne: „Henry! Pogledaj! Tozier!“

Richie se okrene i ugleda kako jure prema njemu. Victor je bio na čelu... a tad ga Henry odgurne tako divljački da se Victor otkliže na koljena. Henry je imao nož, naravno, pravi koljački. S oštrice je kapala voda.

Richie pogleda u cilindar, ugleda kako Ben i Stan pomažu Mikeu da siđe s ljestava, pa se i on prebaci preko ruba. Henry shvati što on to radi i drekne na nj. Richie, smijući se kao luđak, nabije lijevu ruku u pregib desnog lakta i gume podlakticu prema nebu, šake stisnute u možda najstarijem pokretu na svijetu. Da bi bio siguran da je Henry shvatio poruku, on podigne i srednji prst.

„Umrijet ćete tamo dolje!“ vikne Henry.

„Dokaži!“ vikne Richie, smijući se. Užasavao se silaska u to betonsko grlo, ali se svejedno nije mogao prestati smijati. I svojim Glasom irskog policajca, on zatrubi: „Moš se kladit, Irce nikad ne napušta sreća, sinko moj!“

Henry se posklizne na mokroj travi i ljosne na tur manje od sedam metara od mjesta gdje je stajao Richie, nogu na gornjoj prečki ljestvica prikovanih za unutarnju zaobljenu stijenku crpne stanice, a glave i prsnog koša iznad ruba cilindra.

„Hej, Bananko!“ vikne Richie, opijen pobjedom, a onda pohiti niz ljestve. Željezne su prečke bile skliske i jednom je gotovo pao. Onda ga Bili i Mike uhvate pa je stajao s ostalima u vodi do koljena u nepravilnom krugu oko sisaljke. Drhturio je cijelim tijelom, osjećao kako mu vrući i hladni žmarci igraju lovice po leđima, ali se i dalje nije mogao prestati smijati.

„Da si ga samo vidio, Veliki Bille, dvije lijeve noge kao i uvijek, još se ne zna sam sebi maknuti s puta -“

Henryjeva se glava pojavi u okruglom otvoru na vrhu. Obraze su mu išarale ogrebotine od grančica i trnja. Usta su mu se micala, a oči gorjele.

„U redu“, vikne on njima. Riječi su mu plošno zatitrale u unutrašnjosti betonskog cilindra, nije baš bilo odjeka. „Dolazim. Sad ste moji.“

On prebaci jednu nogu, stopalom potraži gornju prečku, napipa je, pa prebaci i drugu nogu.

Glasno, Bili reče: „K-k-kad se s-s-spusti d-d-dovoljno b-b-blizu, s-s-svi ćemo ga z-z-zgrabiti. P-p-povući ga d-d-dolje. Z-z-zagnjuriti u vodu. J-j-jasno?“

„Razumijem, guverneru“, reče Richie i salutira mu jednom drhtavom rukom.

„Jasno“, reče Ben.

Stan namigne Eddieju, koji nije shvaćao što se događa - osim što mu se činilo da je Richie poludio. Smijao se kao manijak dok se Henry Bowers - strah i trepet Henry Bowers - spremao sići i potopiti ih sve kao štakore u bačvi za kišnicu.

„Svi smo spremni za njega, Bili!“ uzvikne Stan.

Henry se ukipi na trećoj prečki. Pogleda u Gubitnike preko ramena. Na licu mu se, prvi put, zrcalila sumnja.

Eddie odjednom shvati. Budu li silazili, morat će silaziti jedan po jedan. Bilo je previsoko za skok, osobito s obzirom na strojeve na koje se moglo pasti, a i oni su tu, njih sedmero, i čekaju u zbijenom malom krugu.

„D-d-dođi samo, H-H-Henry“, milo će Bili. „Što č-č-čekaš?“

„Tako je“, ubaci se Richie. „Ti voliš tući malu djecu, zar ne? Dođi samo, Henry.“

„Mi čekamo, Henry“, reče Bev slatko. „Mislim da ti se neće svidjeti kad siđeš, ali dođi ako hoćeš.“

„Osim ako ti nije frka“, doda Ben. Počne oponašati glasanje kukavice. Richie mu se odmah pridruži i uskoro su svi oni to činili. Podrugljivo ku-ku odbijalo se od vlažnih zidova s kojih je curila voda.

Henry ih pogleda, noža čvrsto stisnuta u lijevoj ruci, lica boje starih cigli. Izdržao je tridesetak sekundi, a onda se popne van. Gubitnici ga isprate uvredama i podrugljivim uzvicima.

„D-d-dobro“, reče Bili. Progovori tišim glasom. „M-m-moramo se z-z-zavući u onaj o-o-odvod. B-b-brzo.“

„Zašto?“ upita Beverly, ali Bili bi pošteđen potrebe da odgovori jer se Henry ponovno pojavi na vrhu crpne stanice i baci u cijev kamen veličine nogometne lopte. Beverly vrisne, a Stan povuče Eddieja na okrugli zid uz promukao uzvik. Kamen udari o zahrđalo kućište crpne mašinerije i proizvede muzikalno bonggg! Odbije se ulijevo i udari o betonski zid, promašivši Eddieja za nepunih trideset centimetara. Komadić betona bolno ga okrzne po obrazu. Kamen pljasne u vodu.

„B-b-brzo!“ ponovno vikne Bili i oni se naguraju oko dovodne cijevi crpne stanice. Otvor je imao promjer oko dva metra. Bili ih pošalje unutra jednog za drugim (nejasan cirkuski prizor - veliki klaunovi izlaze iz malog automobila - prostruji mu kroz glavu u meteorskom bljesku; poslije puno godina iskoristit će isti taj prizor u knjizi Crni brzaci), i popne se unutra posljednji, izbjegavši još jedan kamen. Doleti još kamenja, uglavnom pogađajući kućište sisaljke i odbijajući se pod najneobičnijim kutovima.

Kad je kamenje prestalo padati, Bili pogleda van i ugleda kako Henry ponovno silazi niz ljestvice, najbrže što je mogao.

„U-u-uhvatite g-g-ga!“ dovikne on ostalima. Richie, Ben i Mike iskobeljaju se iz cijevi za Billom. Richie visoko skoči i zgrabi Henryja za gležanj. Henry opsuje i zatrese nogom kao da pokušava otresti psića velikih zuba - terijera, možda, ili pekinezera. Richie se čvrsto uhvati za prečku, uzvere još više i uspije zariti zube u Henryjev gležanj. Henry vrisne i brzo se povuče. Jedna mu tenisica padne s noge i pljesne u vodu, gdje potone bez odugovlačenja.

„Ugrizo me!“ vrištao je Henry. „Ugrizo me! Taj me peder ugrizo!“

„Aha, dobro da sam se proljetos cijepio protiv tetanusa!“ dobaci mu Richie.

„Razbijte im glave!“ urlao je Henry. „Razbijte im glave, zatrpajte ih kamenjem, rascopajte im glave!“

Doleti još kamenja. Gubitnici se ponovno brzo povuku u odvod. Jedan mali kamen pogodi Mikea u ruku i on se čvrsto uhvati za nju, iskrivi lice, pa pričeka da bol počne jenjavati.

„Pat pozicija“, reče Ben. „Oni ne mogu sići a mi se ne možemo popeti.“

„M-m-mi se i ne t-t-trebamo popeti“, reče Bili tiho, „i vi to s-s-svi znate. Zapravo se n-n-nikad više ne bi t-t-trebali popeti.“

Oni ga pogledaju, očima povrijeđenim i uplašenim. Nitko ništa ne reče.

Henryjev glas, pun bijesa prerušenog u porugu, doplovi dolje: „Narode, mi možemo ovdje čekati cijeli dan!“

Beverly se bila okrenula pa se zagledala u suprotnom smjeru niz otvor dovodne cijevi.

Svjetlost je brzo postajala mutna i nije mogla puno toga vidjeti. Ono što jest vidjela bio je betonski tunel, donje trećine ispunjene bujicom. Sad je razina vode bila viša nego kad su se ugurali u cijev, shvati ona; vjerojatno zato što crpka ne radi pa samo malo vode izlazi na stranu Kenduskeaga. Osjeti kako joj klaustrofobija dodiruje grlo i na tom mjestu pretvara kožu u nešto nalik flanelu. Ako razina vode dovoljno naraste, oni će se utopiti.

„Bili, moramo li?“

On slegne ramenima. Taj je pokret govorio sve. Aha, moraju - što im drugo preostaje? Da ih u Jalovini ubiju Henry, Victor i Belch? Ili nešto drugo - možda nešto još gore - u gradu? Sad je jako dobro shvatila njegovu misao; u slijeganju ramenima nije bilo mucanja. Bolje im je da odu Onome. Da izvedu stvari na čistac, kao u obračunu u vesternima. Čišće. Hrabrije.

Richie reče: „O kakvom si nam ono obredu pričao, Veliki Bille? Onome iz knjige iz knjižnice?“

„Chudovu“, reče Bili, osmjehujući se.

„Chud. „ Richie kimne glavom. „Ugrizeš Ono za jezik, a Ono ugrize tebe, je li tako?“

„T-t-tako je.“

„Onda pričate viceve.“ Bili kimne glavom.

„Smiješno,“ reče Richie, gledajući u tamnu cijev „ne mogu se sjetiti nijednog.“

„Ni ja“, reče Ben. Strah mu je tištao grudi, gotovo ga gušio. Osjećao je da je jedino što ga sprečava da sjedne u vodu i počne sliniti kao beba - ili jednostavno poludi - Billovo prisebno, utješno prisuće... i Beverly. Radije bi umro nego pokazao Beverly koliko se boji.

„Znaš li kamo vodi ova cijev?“ Stan upita Billa.

Bili odmahne glavom.

„Znaš li kako da nađemo Ono?“

Bili ponovno odmahne glavom.

„Znat ćemo kad se budemo približili“, najedanput će Richie. Udahne duboko, drhtavo. „Ako moramo to učiniti, krenimo onda.“

Bili kimne glavom. „Ja ću p-p-prvi. Zatim E-E-Eddie. Pa B-B-Ben. Bev. S-S-Stan. M-M-Mike. Ti p-p-posljednji, R-R-Richie. S-s-svi da se d-d-držite za r-r-rame onoga ispred s-ssebe. Bit će t-t-tamno.“

„Izlazite?“ Henry Bowers zakriješti odozgo.

„Izaći ćemo negdje“, promrmlja Richie. „Valjda.“

Oni oblikuju povorku slijepih. Bili se jedanput okrene da provjeri drže li svi ruku na ramenu onoga pred sobom. A onda, pognut malo naprijed da bi se odupro jakoj struji, Bili Denbrough povede svoje prijatelje u tamu u koju je čamac koji je načinio svom bratu utonuo prije gotovo godinu dana.

DVADESETO POGLAVLJE

Krug se zatvara

1

Tom

TOM ROGAN JE SANJAO VRAŠKI LUD SAN. U NJEMU JE UBIJAO OCA. Dijelom svog mozga shvaćao je koliko je to ludo; ta otac mu je umro kad je Tom bio tek u trećem razredu. Pa... možda „umro“ i nije baš bila primjerena riječ. Možda bi „počinio samoubojstvo“ više odgovaralo istini. Ralph Rogan si je spravio koktel od džina i lužine. Jedna za put, moglo bi se reći. Tom je nominalno postao odgovoran za svog brata i sestre i počeo dobivati „porcije“ kad god s njima nešto ne bi bilo kako valja.

Dakle, nije mogao ubiti svog oca... samo što je u tom zastrašujućem snu držao nešto što je sličilo bezopasnom dršku na očevu vratu... samo što to i nije bilo bezopasno, zar ne? Na kraju drška nalazilo se puce, i pritisne li ga, iskočit će oštrica i proći kroz očev vrat. Neću ja učiniti nešto takvo, tata, ne brini, pomisli njegov usnuli mozak trenutak prije no što mu je prst nagazio na puce, a oštrica iskočila. Usnule očeve oči otvore se i blenu u strop; očeva se usta otvore i izađe krvav, grgljav zvuk. Tata, nisam ja to učinio! vrisne njegov um. Netko drugi -

Pokušao se probuditi, ali nije mogao. Najviše što je mogao učiniti (a ispostavilo se da to nije bilo nimalo dobro) bilo je utonuti u nov san. U ovom je snu šljapkao i gacao po nekom dugom, mračnom tunelu. Mošnje su ga boljele a lice peklo jer je bilo ispresijecano ogrebotinama. S njime su bili i ostali, ali je razaznavao samo nejasna obličja. Ionako nije bilo važno. Važna su bila djeca negdje ispred njega. Ona su morala platiti. Morala su biti

(dobiti svoju porciju)

kažnjena.

Ako je ovo i bilo čistilište, zaudaralo je. Voda je kapala i odjekivala. Njegove cipele i hlače bile su natopljene. Male su seronje bile negdje naprijed u labirintu tunela, i možda su mislili da će se

(Henry)

Tom i njegovi prijatelji izgubiti, ali oni će se posljednji smijati

(ha-ha kome je sad do smijeha!)

jer je on imao još jednog prijatelja, o da, posebnog prijatelja, a taj je prijatelj označio stazu kojom su trebali krenuti pomoću... pomoću...

(Mjesečevih balona)

nekih drangulija koje su bile velike i okrugle, i nekako osvijetljene iznutra tako da su se žarile tajanstveno poput starinskih uličnih svjetiljki. Jedan takav balon lelujao je i lebdio na svakom raskršću, a sa strane svakog nalazila se strelica koja je pokazivala kojim ogrankom tunela on i

(Belch i Victor)

njegovi nevidljivi prijatelji trebaju poći. A to je bio ispravan put, o da: čuo je one druge ispred sebe, odjek prskanja njihovih koraka, izobličeni mrmor njihovih glasova. Primicali su se, sustizali ih. A kad ih sustignu... Tom spusti pogled i shvati da još drži onaj skakavac u ruci.

Trenutak se poboja - ovo je poput nekog od onih ludih astralnih doživljaja o kojima bi kadšto čitao u nedjeljnim tabloidima, kad ti duh napusti tijelo i uđe u tuđe. Imao je osjećaj da mu je tijelo promijenilo oblik, kao da on nije Tom nego

(Henry)

netko drugi, netko mlađi. Počeo se probijati iz sna, uspaničeno, a tad mu se obrati glas, umirujući glas koji mu je šaptao u uho: Nije važno kad je ovo, i nije važno tko si ti. Ono što jest važno je da je Beverly tamo, s njima, dobri moj, i znaš što? Ona radi nešto oho-ho gore od pušenja poskrivećki. A znaš li što to? Jebe se sa svojim starim prijateljem Billom Denbroughom! O da! Ona i ta mucava nakaza, sve u šesnaest! Oni -

To je laž! pokuša on vrisnuti. Ne bi se usudila!

Ali je znao da to nije laž. Poslužila se remenom po njegovim

(nogom me udarila)

mudima i pobjegla, a sad ga je i prevarila, kurvanjska

(dijete)

mala radodajka, stvarno ga je prevarila i - o prijatelji dragi, o susjedi moji mili - čeka je porcija nad porcijama - najprije nju, a onda Denbrougha, njezina romanopisca. A svatko tko mu se pokuša ispriječiti, može računati na to da će i oni dobiti svoju porciju.

On ubrza korak, iako mu je dah već zviždao na ulasku u grlo i izlasku iz njega. Ispred sebe ugleda drugi svjetleći krug kako poskakuje u tami - još jedan Mjesečev balon. Čuo je ljudske glasove ispred sebe i činjenica da su to bili dječji glasovi više mu nije smetala. Kao što mu je Glas rekao: nije važno gdje, kada ili tko. Beverly je tamo i, o prijatelji dragi, o susjedi moji mili -

„Hajde, narode, mičite to dupe“, reče on, i nije bilo važno čak ni to što njegov glas nije bio njegov, već glas dječaka.

No kad su se približili Mjesečevu balonu, on se okrene i prvi put pogleda svoje kompanjone. Obojica su bili mrtvi. Jedan je bio bez glave. Drugom je lice bilo rasporeno, kao velikom kandžom.

„Krećemo se najbrže što možemo, Henry“, reče dječak s razderanim licem, a usne mu se pomaknu u dva dijela, nakazno neusklađene jedna s drugom, i u tom trenutku Tom vriskom razbije san na komadiće i vrati se sebi, teturajući na rubu nečeg što je bilo nalik nekakvu velikom praznom prostoru.

Pokušao je svim silama zadržati ravnotežu, no izgubi je i prevali se na pod. Pod je bio pokriven tepihom, ali mu pad ipak priskrbi mučno prsnuće bola kroz povrijeđeno koljeno i on priguši novi krik podlakticom.

Gdje sam? Gdje sam to ja, jebote?

Postane svjestan slabe, ali jasne bijele svjetlosti, i jedan zastrašujući trenutak pomisli da ponovno sanja, da tu svjetlost baca jedan od onih šašavih balona. Tad se sjeti da je vrata kupaonice ostavio djelomice otvorena, i da u njoj gori fluorescentno svjetlo. Uvijek bi ostavio kupaonsko svjetlo upaljeno kad bi odsjeo na nepoznatom mjestu da ne bude oguljenih cjevanica ako morate noću ići mokriti.

To vrati stvarnost na njezino mjesto. Bio je to samo san, sve je to bilo samo ludi san. On je u Holliday Innu. Ovo je Derry, u državi Maine. Ovdje je dojurio za svojom ženom i usred tog strašnog sna pao iz kreveta. I to je sve; ni manje ni više.

Nije to bio samo strašan san.

On poskoči kao da mu je te riječi izgovorio netko kraj uha a ne da su plod njegova vlastitog mozga. To nije ni najmanje sličilo njegovu unutarnjem glasu - bio je hladan, stran... ali nekako hipnotički i uvjerljiv.

On polako ustane, napipa čašu vode na stoliću pokraj kreveta i iskapi je do dna. Drhtavim rukama prođe kroz kosu. Sat na stolu pokazivao je tri i deset.

Vrati se u krevet. Pričekaj jutro.

Onaj strani glas odgovori: Ali će ujutro biti ljudi - previše ljudi. A usto, ovaj put možeš tamo dolje stići prije njih. Ovaj put možeš ti biti prvi. Tamo dolje? On se sjeti svog sna: vode, tame u kojoj kapa voda. Svjetlost odjednom kao da se pojačala. On okrene glavu. Nije to želio, ali nije mogao ne pogledati. Iz usta mu se otkine jauk.

Za kvaku vrata kupaonice bio je privezan balon. Lebdio je na kraju uzice duge oko metar. Balon je svijetlio, pun sablasne bijele svjetlosti; izgledao je poput močvarne svjetlosti lutalice, koja sneno lebdi među drvećem s kojeg visi siva užad mahovine. Na blago napuhnutoj opni balona bila je nacrtana strelica, strelica skrletna kao krv.

Pokazivala je prema vratima koja su vodila u hodnik.

Nije uopće važno tko sam ja, reče glas umirujuće, i Tom shvati da glas ne izvire ni iz njegove glave ni pokraj njegova uha; izvirao je iz balona, iz središta te neobične divne svjetlosti. Važno je da ću se pobrinuti da ti budeš zadovoljan, Tome. Želim da ona dobije svoju porciju; želim da oni svi dobiju svoju porciju. Odveć često su mi se ispriječili na putu... malo previše po mom ukusu. Zato slušaj, Tom. Poslušaj pažljivo. A sad svi zajedno... prati ploveću kuglu...

Tom posluša. Glas iz balona mu objasni.

Objasni sve.

Kad je završio, balon pukne u završnoj munji svjetlosti, a Tom se počne odijevati.

2

Audra

I AUDRA JE IMALA NOĆNE MORE. Trgnula se iz sna, naglo uspravila u krevetu, plahte omotane oko struka, malih grudi lelujavih od brzog, uzrujanog disanja.

Poput Tomova sna, i njezin je san bio zbrkani, razdražujući doživljaj. Poput Toma, i ona je imala osjećaj da je ona sad netko drugi - odnosno da joj je svijest premještena (i djelomice utonula) u drugo tijelo i drugi um. Nalazila se na nekom tamnom mjestu s još puno drugih ljudi i bila svjesna tištećeg osjećaja opasnosti - namjerno su odlazili u opasnost i došlo joj je da vrisne na njih da stanu, da joj objasne što se događa... ali osoba s kojom se stopila kao da je znala, i vjerovala da je to nužno.

Također je bila svjesna da ih netko proganja i da ih progonitelji sustižu, malo-pomalo.

Bili je bio u tom snu, ali jamačno zato što joj se po glavi motala njegova priča o tome kako je zaboravio svoje djetinjstvo, jer je u snu Bili bio tek dječak, star deset ili dvanaest godina još je imao svu kosu! Držala ga je za ruku i bila maglovito svjesna da ga silno voli i da se njezina spremnost da krene dalje temelji na kao kamen čvrstom uvjerenju da će Bili zaštititi i nju i ostale, da će ih Bili, Veliki Bili, nekako provesti kroz sve ovo i vratiti na svjetlost dana.

Ali bila je tako prestravljena.

Došli su do račvišta mnogih tunela i Bili je stao tamo, gledajući od jednog do drugog, a jedan od ostalih - dječak s rukom u gipsu koji se sablasno ljeskao u tami - progovori: „Onim, Bille. Donjim.“

„S-s-siguran si?“

„Da.“

I tako su krenuli tim putem, a onda su naišli na vrata, vratašca jedva metar visoka, vrata kakva se može vidjeti u slikovnicama, a na vratima je bio znak. Nije se mogla sjetiti kakav znak, nekakva neobična runa ili simbol. Ali se sav njezin užas stekao u tom znaku i ona se s mukom otrgla iz tog drugog tijela, tijela te djevojčice, tko god

(Beverly - Beverly)

ona bila. Probudila se u sjedećem položaju u nepoznatom krevetu, znojna, razrogačenih očiju, zadihana kao da je upravo sudjelovala u utrci. Ruke joj polete k nogama. Napola je očekivala da će biti mokre i hladne od vode kroz koju je hodala u svojoj glavi. Ali su bile suhe.

Poslije toga nastupi dezorijentiranost - ovo nije bio njezin dom u Topanga Canyonu ili iznajmljena kuća u Fleetu. Ovo je bilo neko ne-mjesto - krug pakla namješten krevetom, komodom, dvjema stolicama i televizorom.

„O, Bože, Audra, daj se -“

Zdušno protrlja rukama lice i onaj mučni osjećaj duševne vrtoglavice izblijedi. U Derryju je, u Derryju, država Maine, gdje je njezin muž odrastao kroz djetinjstvo za koje je on tvrdio da ga se više ne sjeća. Njoj nepoznato mjesto, bez osobito ugodnog ozračja, ali barem mjesto za koje zna. Ovdje je jer je Bili ovdje i sutra će ga vidjeti u hotelu Derry Town House. Što god ovdje nije kako valja, što god značili ti novi ožiljci na njegovim rukama, suočit će se s time zajedno. Nazvat će ga, reći mu da je ovdje, pa mu se pridružiti. A poslije toga... pa...

Zapravo, nije imala pojma što poslije toga. Ona vrtoglavica, osjećaj da je na mjestu koje zapravo i nije mjesto, ponovno joj je prijetila. Kad joj je bilo devetnaest godina, otišla je na brzometnu turneju s nekom bijednom kazališnom trupom, na četrdeset ne baš uspjelih izvedbi komada Arsen i stare čipke u četrdeset ne baš divnih gradova i gradića. I sve to u četrdeset sedam ne baš najsjajnijih dana. Počeli su u Peabody Dinner Theater u Massachusettsu, a završili u Play It Again u Sausalitu. A negdje između, u nekom gradu Srednjeg zapada kao što je Ames u Iowi, ili Grand Išle u Nebraski, ili možda u Jubileeju u Sjevernoj Dakoti, probudila se isto ovako usred noći, usplahirena od dezorijentacije, ne znajući u kojem se gradu nalazi, koji je dan, ili zašto je uopće tamo gdje jest. Čak joj je i vlastito ime zvučalo nestvarno.

Taj se osjećaj sad vratio. Ružni snovi prenijeli su se i najavu i ona osjeti nezauzdan košmaran užas. Grad kao da se svio oko nje poput udava. Osjećala je to, a osjećaji koje je to izazivalo nisu bili dobri. Shvati da žali što nije poslušala Freddiejev savjet da se ne miješa.

Misli usmjeri na Billa, grčevito se uhvati pomisli na njega, onako kako bi se utopljenica uhvatila za dasku, pojas za spašavanje, bilo što što

(mi svi ovdje dolje plovimo, Audra)

plovi.

Prožme je jeza i ona prekriži ruke preko obnaženih grudi. Zadrhti i ugleda kako joj kožom prelaze valići ježuraka. Na trenutak joj se činilo da je neki glas progovorio glasno, ali u njezinoj glavi. Kao da je unutra bilo nečeg stranog.

Gubim li ja to razum? Bože, zar je to posrijedi?

Ne, odgovori njezin mozak. To je samo dezorijentiranost... posljedica vremenske razlike... zabrinutosti za svog čovjeka. Nitko ne govori u tvojoj glavi. Nitko...

„Svi mi plovimo ovdje dolje, Audra“, reče glas iz kupaonice. Bio je to stvaran glas, stvaran poput kuća. I prepreden. Prepreden, prljav i zao. „I ti ćeš ploviti.“ Glas sočno zahihoće postajući sve dublji dok nije zazvučao poput grgljavog klokota začepljenog odvoda.

Audra vikne... a onda pritisne usta rukama.

Nisam to čula.

Rekla je to glasno, izazivajući glas da joj proturječi. On to ne učini. Soba je bila tiha. Negdje daleko u noći zazviždi vlak.

Odjednom joj je Bili bio toliko potreban da joj je čekati do svanuća izgledalo nemoguće. Nalazila se u standardnoj motelskoj sobi jednakoj kao što su i ostalih trideset devet soba u ovom motelu, ali odjednom joj je postalo neizdržljivo. Sve. Kad ti se počnu pričinjati glasovi, to je neizdržljivo. Odveć jezivo. Kao da klizi natrag u noćnu moru iz koje je tek nedavno pobjegla. Osjećala se uplašeno i užasno osamljeno. Još i gore, pomisli ona. Osjećam se mrtvom.

Srce joj iznenada zamre u grudima, i ona naglo udahne i prestrašeno zakašlje. Osjeti trenutak zatvorske panike, klaustrofobije u vlastitom tijelu, i zapita se nema li sav ovaj užas ipak neki glupi obični somatski korijen: možda će doživjeti srčani udar. Ili ga već doživljava.

Srce joj se smiri, ali nespokojno.

Audra upali svjetiljku pokraj noćnog stolića i pogleda na sat. Tri i dvanaest. On vjerojatno spava, ali joj to sad nije bilo važno - ništa joj nije bilo važno osim da mu čuje glas. Željela je da noć završi s njim. Da je Bili pokraj nje, njezin bi se biološki mehanizam uskladio s njegovim i smirio se. Noćne more ostale bi na odstojanju. On je prodavao noćne more drugima - to je bio njegov poziv - ali njoj nikad nije pružio ništa osim mira. Uz iznimku one neobične hladne matice ugrađene u njegovu maštu, činilo se da je mir sve za što je stvoren ili predodređen. Ona uzme poslovni telefonski imenik, nađe broj hotela Derry Town Housea i nazove ga.

„Derry Town House.“

„Molim vas, pozovite sobu gospodina Denbrougha. Gospodina Williama Denbrougha?“

„Prima li uopće taj čovjek pozive danju?“ reče recepcionar i prije no što je stigla upitati što bi to trebalo značiti, on proslijedi njezin poziv. Telefon zazviji jedanput, dvaput, triput. Mogla ga je zamisliti kako spava, potpuno pokriven osim tjemena; mogla je zamisliti kako jedna ruka izviruje van, pipajući traži telefon. Već je to vidjela i usne joj dodirne smiješak pun ljubavi. On izblijedi kad telefon zazvoni i četvrti put... pa peti, pa šesti. Na pola sedmog zvona veza se prekine.

„Soba se ne javlja.“

„Ma nemoj, Sherlock“, reče Audra, uznemirenija i prestrašenija nego prije. „Sigurni ste da ste pozvali pravu sobu?“

„Naravno“, reče recepcionar. „Gospodin Denbrough je prije nepunih pet minuta imao interni poziv iz jedne sobe. Znam da se tad javio, jer je na ploči svjetlo ostalo upaljeno minutu-dvije. Sigurno je otišao u sobu te druge osobe.“

„Pa, koja je to soba bila?“

„Ne sjećam se. Mislim, na šestom katu. Ali - „

Ona spusti slušalicu. Obuzme je čudna obeshrabrujuća izvjesnost. Posrijedi je neka žena. Neka ga je žena pozvala... i on je otišao k njoj. I, što sad, Audra? Kako postupiti?

Osjeti kako joj prijete suze. Zapeku jeu očima i nosu; osjeti knedlu jecaja u dubini grla. Gnjeva nije bilo, barem ne još... samo mučan osjećaj gubitka i napuštenosti.

Audra, sredi se. Prenagljuješ sa zaključcima. Gluho je doba noći, ružno si sanjala a sad si Billu pripisala neku drugu ženu. Ali to ne mora nužno biti tako. Evo što ćeš učiniti: sjest ćeš u krevetu - sad ionako nećeš moći ponovno zaspati - upalit ćeš noćnu svjetiljku i pročitati do kraja roman koji si ponijela da čitaš u avionu. Sjećaš se što Bili kaže? Najfinija droga. Književni valium. Dosta je plašenja. Dosta živčanjenja i osluškivanja glasova. Dorothy Sayers i Lord Peter, to je ono pravo. Devet krojača. S time možeš dočekati zoru. To će -

Svjetlo u kupaonici se iznenada upali; ugleda ga ispod vrata. Onda zasun cilikne i vrata se zavibriravši otvore. Ona blene, oči joj se razrogače, instinktivno ponovno pokrije grudi rukama. Srce joj počne snažno udarati o grudni koš a gorak okus adrenalina preplavi joj usta.

Onaj glas, dubok i otegnut, reče: „Svi mi ovdje dolje plovimo, Audra.“ Posljednja se riječ pretvori u dug, dubok, zamirući krik - Audraaaaa - koji ponovno završi tim mučnim, zagušenim, grgljavim zvukom toliko sličnim smijehu.

„Tko je to?“ vikne ona, uzmičući. Ovo nisam izmislila, nikako, nitko mi neće reći da -

Televizor se sam uključi. Ona se munjevito okrene i ugleda kako se na ekranu krevelji klaun u srebrnastom kostimu s velikim narančastim coflima. Umjesto očiju imao je crne duplje, a kad su mu se našminkana usta raširila u još širi kez, ona ugleda zube poput britvi. Klaun podigne odsječenu glavu iz koje je kapala krv. Oči na glavi bile su iskolačene tako da su se vidjele bjeloočnice, usta otromboljena, ali je svejedno vidjela da je to glava Freddieja Firestona. Klaun se smijao i plesao. Zamahne glavom i kapi krvi poprskaju televizijski ekran iznutra. Ona začuje kako su zacvrčale na staklu.

Audra pokuša vrisnuti, ali ništa ne izađe osim tihog cvileža. Naslijepo napipa haljinu, koja je ležala prebačena preko naslona stolice, i torbicu. Izleti u hodnik i zalupi vrata za sobom, sopćući, lica bijelog poput papira. Spusti torbicu među noge i navuče haljinu preko glave.

„Plovimo“, reče dubok, hihotav glas iza nje, i ona osjeti kako joj hladan prst miluje golu petu.

Ponovno vrisne kreštavo, zadihano, i odskoči od vrata. Ispod njih su je lijevo-desno tražili Bijeli mrtvački prsti oguljenih noktiju pa se vidjelo ljubičasto-bijelo beskrvno meso. Prsti su proizvodili hrapave, šaptave zvukove na grubom tkanju tepiha u hodniku.

Audra dohvati remen torbice i potrči bosa prema vratima na kraju hodnika. Sad ju je obuzela slijepa panika, a jedina joj je misao bila da mora naći hotel Derry Town House i Billa. Nema veze ako je u krevetu s haremom drugih žena. Naći će ga i natjerati da je odvede što dalje od te neopisive stvari u ovom gradu, što god bilo posrijedi.

Pobjegne niz pješački prilaz na parkiralište, izbezumljeno zvjerajući u potrazi za svojim automobilom. Na trenutak joj se blokira mozak i nije se mogla sjetiti čak ni što vozi. Tad se sjeti: Datsun, boje duhana. Ugleda ga parkiranog, do polovice kotača u nepokretnoj, svarenoj niskoj magli, i požuri prema njemu. Nije mogla naći ključeve u torbici. Prekopa po njoj sve uspaničenija i ispremiješa papirnate maramice, kozmetiku, sitniš, sunčane naočale i žvakaće u besmislenu hrpu. Nije primijetila ulubljeni LTD karavan parkiran odbojnik na odbojnik s njezinim unajmljenim automobilom, ni muškarca koji je sjedio za upravljačem. Nije primijetila ni kad su se vrata LTD-a otvorila, a taj muškarac izašao; pokušavala se pomiriti sa sve većom izvjesnošću da je ključeve Datsuna ostavila u sobi.

A tamo se nije mogla vratiti; nije.

Prsti joj dodirnu tvrdi nareckani metal ispod kutije Altoid mentola i ona ga zgrabi uz tih pobjedonosan kliktaj. Jedan užasni trenutak pomisli da bi to mogli biti ključevi njihova Rovera, koji sad čuči na parkiralištu kolodvora Fleet pet tisuća kilometara daleko, a onda napipa prozirni plastični privjesak rent-a-cara. Nekako gurne ključ u bravicu na vratima, dišući plitko, oštro i okrene ga. Tad joj se na rame spusti ruka i ona vrisne... ovaj put glasno. Odnekud joj neki pas odgovori lavežom, i to je bilo sve.

Ruka, tvrda kao čelik, surovo se zarije u njezino meso i okrene je. Lice koje je ugledala prijeteći nadnijeto nad sobom bilo je natečeno i puno čvoruga. Oči su se iskrile. Kad su se nabubrene usne razvukle u groteskan osmijeh, ona primijeti da mu je nekoliko prednjih zuba razbijeno. Škrbe su izgledale narovašeno i divlje.

Audra pokuša progovoriti, ali ne uspije. Ruka je stisne jače, još se dublje zarije.

„Nisam li vas vidio na filmskom ekranu?“ šapne Tom Rogan.

3

Eddiejeva soba

BEVERLY I BILL SE BRZO ODJENU, BEZ RIJEČI, I KRENU U EDDIEJEVU SOBU. NA putu do dizala začuju kako negdje iza njih počinje zvoniti telefon. Bio je to prigušen zvuk, kao da ne pripada ovdje. „Bili, je li to tvoj?“

„M-m-možda i j-j-jest“, reče on. „M-m-možda zove netko od o-o-ostalih.“ On pritisne puce za GORE.

Eddie im otvori vrata, lica blijedog i napetog. Lijeva mu je ruka stajala pod neobičnim kutom koji je na neki čudan način evocirao stara vremena.

„Dobro sam“, reče on. „Uzeo sam dva Daryona. Sad me i ne boli jako.“ Ali je bilo očito da i nije baš dobro. Usne, stisnute tako jako da su gotovo nestale, bile su ljubičaste od šoka. Bili pogleda pokraj njega i ugleda tijelo na podu. Jedan je pogled bio dovoljan da mu potvrdi dvije stvari - bio je to Henry Bowers, i bio je mrtav.

On prođe pokraj Eddieja i klekne pokraj tijela. U Henryjev je trbuh bio zariven grlić boce Perriera koji je za sobom povukao i dronjke njegove košulje. Henryjeve su oči bile poluotvorene, staklene. Njegova usta, puna krvi koja se zgrušavala, kao da su režala. Ruke su mu bile kandže.

Na njega padne sjena i Bili podigne pogled. Bila je to Beverly. Bezizražajno pogleda u Henryja.

„Stalno nas je p-p-progonio“, reče Bili.

Ona kimne glavom. „Ne izgleda star. Znaš li, Bili? Uopće ne izgleda star.“ Ona ponovno pogleda u Eddieja, koji je sjedio na krevetu. Eddie je izgledao star; star i izmučen. Ruka mu je ležala u krilu, beskorisna. „Moramo pozvati liječnika zbog Eddieja.“

„Ne“, rekoše Bili i Eddie uglas.

„Ali, povrijeđen je! Njegova ruka -“

„Isto kao o-o-onomad“, reče Bili. On ustane i uhvati je za nadlaktice, pa joj se zagleda u lice. „Kad bi i-i-izašli... u-u-umiješali g-g-grad -“

„Uhapsit će me zbog ubojstva“, reče Eddie tupo. „Ili će nas sve pohapsiti. Ili zadržati. Ili nešto. A onda će se dogoditi nesretni slučaj. Jedan od onih specijalnih nesretnih slučajeva koji se događaju u Derryju. Možda će nas potrpati u zatvor a šerifov pomoćnik će neočekivano pomahnitati i sve nas ustrijeliti. Možda ćemo umrijeti od trovanja hranom ili se odlučiti objesiti u svojim ćelijama.“

„Eddie, to je ludost! To je -“

„Je li?“ upita on. „Ne zaboravi, ovo je Derry.“

„Ali mi smo sad odrasli ljudi! Ta ne želiš valjda reći... Hoću reći, došao je ovamo usred noći... napao te...“

„Č-č-čime?“ upita Bili. „Gdje je n-n-nož?“

Ona se osvrne, ne ugleda nož pa se spusti na sve četiri da pogleda pod krevet.

„Ne trudi se“, reče Eddie istim tim slabašnim, pištavim glasom. „Prignječio sam mu ruku vratima kad me pokušao probosti. Ispustio ga je a ja sam ga šutnuo nogom pod televizor. Više ga tamo nema. Već sam pogledao.“

„B-B-Beverly, p-p-pozovi ostale“, reče Bili. „M-m-mislim da ću znati imobilizirati E-E-Eddiejevu ruku.“

Ona se zagleda u njega, a onda ponovno u tijelo na podu. Prizor koji pruža ova soba trebao bi svakom policajcu koji ima makar pola daske u glavi ispričati savršeno jasnu priču, pomisli ona. Soba je bila krš. Eddiejeva ruka slomljena. Ovaj čovjek mrtav. Bio je to jasan slučaj samoobrane od noćnog provalnika. A onda se sjetila gospodina Rossa. Gospodina Rossa kako ustaje, gleda, a onda presavija novine i vraća se u kuću.

Čim izađemo van... čim umiješamo grad...

To je podsjeti na Billa kad je bio dijete, blijedog, umornog i sluđenog lica, Billa koji govori: Derry je Ono. Razumijete li što vam govorim?... Kamo god otišli... kad nas Ono dohvati, oni to neće vidjeti neće čuti, neće znati. Zar ne shvaćate kako to ide? Jedino što možemo jest pokušati dovršiti ono što smo započeli.

Dok je tako stajala i gledala u Henryjev leš, Beverly pomisli: Obojica žele reći da smo ponovno postali duhovi. Da se počelo ponavljati. Sve. Kao dijete sam to mogla prihvatiti, zato što djeca gotovo da i jesu duhovi. Ali -

„Jesi li siguran?“ upita ona zdvojno. „Bili, jesi li siguran?“

On je sjedio na krevetu s Eddiejem i nježno mu opipavao ruku. „A ti n-n-nisi?“ upita on. „Poslije s-s-svega što se danas d-d-dogodilo?“

Da. Svega što se dogodilo. Onog krvavog užasa na svršetku njihova okupljanja. One divne starice koja se pretvorila u babarogu pred njezinim očima,

(moj fater je bio i moja muterica)

večerašnje runde priča u knjižnici zajedno sa specijalnim efektima. Sve to. A opet... mozak se očajnički derao na nju da smjesta prestane s tim, da to probode kolcem razboritosti, jer ne učini li to, bez sumnje će još noćas završiti silaskom u Jalovima, gdje će naći stanovitu crpnu stanicu i -

„Ne znam“, reče ona. „Naprosto... ne znam. Čak i poslije svega što se dogodilo, Bili, čini mi se da bismo mogli pozvati policiju. Možda.“

„P-p-pozovi o-o-ostale“, ponovi on. „Da v-v-vidimo što oni m-m-misle.“

„U redu.“

Ona najprije nazove Richieja, a onda Bena. Obojica pristanu odmah doći. Nijedan ne upita što se dogodilo. Ona nađe broj Mikeova telefona u imeniku i nazove. Nitko se ne javi; nakon što je telefon zazvonio desetak puta, ona spusti slušalicu.

„P-p-pokušaj u k-k-knjižnici“, reče Bili. Skinuo je kratke šipke za zavjese s prozora Eddiejeve sobe i čvrsto ih vezao za Eddiejevu ruku pojasom svog ogrtača i vezicom pidžame.

Prije no što je uspjela naći broj knjižnice, začuje se kucanje na vratima. Ben i Richie stigli su zajedno, Ben u trapericama i košulji koja je padala preko njih, Richie u elegantnim sivim pamučnim hlačama i gornjem dijelu pidžame. Oči su mu oprezno zvjerale po sobi iza naočala.

„Isuse, Eddie, što se dogodilo - „

„O, moj Bože!“ zavapi Ben. Ugledao je Henryja na podu.

„T-t-tiho!“ oštro će Bili. „I zatvorite v-v-vrata!“

Richie to učini, očiju prikovanih za tijelo. „Henry?“

Ben načini tri koraka prema lešu, a onda stane, kao da se boji da bi ga ovaj mogao ugristi. Bespomoćno pogleda u Billa.

„T-t-ti i-i-ispričaj“, reče on Eddieju. „Ovo se p-p-prokleto m-m-mucanje p-p-pogoršava.“

Eddie im ukratko opiše što se dogodilo dok je Beverly bila u lovu na broj Gradske knjižnice i potom ga nazvala. Očekivala je da je Mike tamo vjerojatno zaspao - možda u uredu ima čak i ležaj. Dogodilo se ono što nije očekivala: nakon drugog zvona slušalicu podigne netko drugi i glas koji nikad ranije nije čula reče halo.

„Halo“, odgovori ona, gledajući ostale i ušutkujući ih pokretom ruke. „Je li to gospodin Hanlon?“

„Tko je to?“ upita glas.

Ona ovlaži usne jezikom. Bili ju je prodorno gledao. Ben i Richie su razgledavali sobu. U njoj zamigolji zametak istinske uzbunjenosti.

„A to ste vi?'' uzvrati ona. „Vi niste gospodin Hanlon.“

„Ja sam šef policije grada Derryja Andrew Rademacher“, reče glas. „Gospodin Hanlon je u ovom trenutku u derryjevskoj bolnici. Nedavno je napadnut i teško ranjen. A sad, molim vas, tko ste vi? Želim znati vaše ime.“

Ali je ona jedva čula ovu posljednju rečenicu. Preplave je valovi šoka, vrtoglavo je podižući sve više i više, izvan nje. Mišići trbuha, nogu i slabina opuste joj se i otupe, a ona pomisli nesuvislo: Jamačno se ovako događa kad se ljudi uplaše toliko da se popišaju od straha. Tako je. Jednostavno izgubiš kontrolu nad tim mišićima -

„Koliko je teško povrijeđen?“ začuje sebe kako pita papirnatim glasom, a tad je već Bili bio pokraj nje, s rukom na njezinu ramenu, a i Ben je bio tu, i Richie, i ona osjeti kako je plavi zahvalnost prema njima. Ispruži slobodnu ruku i Bili je uhvati. Richie položi svoju ruku preko Billove a Ben svoju preko Richiejeve. Priđe i Eddie, i stavi svoju zdravu ruku na vrh.

„Molim vas, recite mi svoje ime“, reče Rademacher žustro i na trenutak ona mala strašljivica u njoj, ona koju je odgojio njezin otac a za koju se pobrinuo njezin muž, gotovo da odgovori: Ja sam Beverly Marsh i nalazim se u hotelu Derry Town House. Molim vas, pošaljite gospodina Nella. Ovdje je mrtvac koji je još napola dječak i svi se jako bojimo.

Ona reče: „Ja... nažalost, ne mogu vam reći. Još ne.“

''Što vi znate o ovome?“

„Ništa“, reče ona, zgranuta. „Zašto mislite da znam? Isuse Kriste!“

„Naprosto imate naviku zvati knjižnicu svako jutro u pola četiri,“ reče Rademacher, „je li? Dosta kenjaže, mlada damo. Posrijedi je ozbiljan napad, a s obzirom na to kako tip izgleda, dok sunce grane možda će biti i ubojstvo. Pa vas ponovno pitam: tko ste i koliko znate o ovome?“

Sklopivši oči, stegnuvši Billovu ruku svom snagom, ona ponovno upita: „Mogao bi umrijeti? Ne kažete to samo zato da biste me prestrašili? Zaista bi mogao umrijeti? Molim vas, recite mi.“

„Teško je ranjen. A ako vas to ne plaši, gospođice, trebalo bi. A sad želim znati tko ste i zašto - „

Kao u snu je promatrala kako joj ruka lebdi kroz prostor i spušta slušalicu na ležište. Ona pogleda u Henryja i osjeti šok jak poput šamara hladnom rukom. Jedno je Henryjevo oko bilo zatvoreno. Iz onog drugog, smrskanog, polako je curila sukrvica kao i ranije.

Henry kao da joj je namigivao.

4

RICHTE NAZOVE BOLNICU. BILL ODVEDE BEVERLY DO KREVETA, ONA SJEDNE pokraj Eddieja i zagleda se u prazno. Mislila je da će zaplakati, ali suze joj nisu navirale. Jedini osjećaj kojeg je snažno i neposredno bila svjesna bila je želja da netko pokrije Henryja Bowersa. Taj namigujući pogled nije joj se nimalo sviđao.

Nisu se ni snašli, a Richie je postao izvjestitelj derryjevskog Newsa. Gospodin Michael Hanlon, voditelj Gradske knjižnice, napadnut je dok je radio dokasno. Ima li bolnica ikakvih vijesti o stanju gospodina Hanlona?

Richie je slušao i kimao glavom.

„Razumijem, gospodine Kerpaskian - piše li se to s dva k? Piše. U redu. A vi ste - „

Slušao je, sad toliko uživljen u vlastiti privid da je izvodio črčkave pokrete prstom, kao da nešto zapisuje u notes.

„Aha... aha... da. Da, shvaćam. Pa, u ovakvim slučajevima najčešće vas citiramo kao 'izvor'. A poslije možemo... aha... tako je! Upravo tako!“ Richie se srdačno nasmije i otare rukom znoj koji mu je izbio po čelu. Ponovno posluša. „U redu, gospodine Kerpaskian. Da. Ja ću... da, zapisao sam, K-E-R-P-A-S-K-I-A-N, tako je! Češki Židov, zar ne? Ma nemojte! To je... to je krajnje neobično. Da, hoću. Laku noć. Hvala vam.“

On spusti slušalicu i sklopi oči. „Isuse!“ uzvikne dubokim, promuklim glasom. „Isuse! Isuse! Isuse!“ Načini pokret kao da će srušiti telefon sa stola, no onda pusti da mu ruka klone. Skine naočale i obriše ih o gornji dio pidžame.

„Živ je, ali u teškom stanju“, reče ostalima. „Henry ga je istrančirao kao božićnu puricu. Jedna posjekotina oderala mu je butnu arteriju i izgubio je krvi koliko čovjek može izgubiti a da ostane živ. Mike je uspio to nekako podvezati, u protivnom bi ga pronašli mrtvog.“

Beverly se rasplače, kao dijete, lica prekrivena objema rukama. Neko su vrijeme njezini grcaj i i brzo pištanje Eddiejeva disanja bili jedini zvukovi u sobi.

„Mike nije jedini istrančiran kao božićna purica“, reče Eddie naposljetku. „Henry je izgledao kao da je upravo odboksao dvanaest rundi s Rockyjem Balboom u sokovniku.“

„J-j-još se ž-ž-želiš o-o-obratiti p-p-policiji, Bev?“

Na noćnom je ormariću bilo papirnatih maramica, ali sve su bile slijepljene i natopljene usred lokvice Perriera. Ona ode u kupaonicu, zaobišavši Henryja u širokom krugu, uzme ručnik i pusti hladnu vodu na nj. Njegov dodir silno je godio njezinu vrućem i napuhnutom licu. Osjećala je da ponovno može jasno misliti - ne još racionalno, ali barem jasno. Odjednom je bila sigurna da će ih razboritost stajati glave budu li se pokušali njome poslužiti u ovoj situaciji.

Onaj murjak. Rademacher. Bio je sumnjičav. Zašto ne? Ta ljudi ne zovu knjižnicu u pola četiri ujutro. Posumnjao je da se u tome krije nekakva krivnja. Što bi pretpostavio da je znao da ga zove iz sobe u kojoj na podu leži mrtvac s nazubljenim grlićem boce nasađenim u trbuh? Da su ona i još četiri stranca jučer stigli u grad vidjeti se nakon puno godina i da je ovaj tip slučajno svratio? Bi li ona progutala takvu priču da je na njegovu mjestu? Bi li itko? Naravno, mogli bi potkrijepiti svoju priču tako da pojasne da su se vratili dokrajčiti neman koja stoluje u kanalizaciji ispod grada. To bi svakako pridonijelo uvjerljivom tonu čvrste realnosti.

Izađe iz kupaonice i pogleda Billa. „Ne,“ reče ona „ne želim otići na policiju. Mislim da je Eddie u pravu - nešto bi nam se moglo dogoditi. Nešto nepovratno. Ali to nije pravi razlog.“ Ona pogleda svu četvoricu. „Prisegnuli smo“, reče ona. „Zakleli se. Billov brat... Stan... svi ostali... a sad i Mike. Bili, ja sam spremna.“ Bili pogleda ostale.

Richie kimne glavom. „U redu, Veliki Bille. Pokušajmo.“

Ben reče: „Izgledi su nam lošiji nego ikad. Sad smo kraći za dvojicu.“

Bili ne reče ništa.

„U redu“, Ben kimne glavom. „Ona je u pravu. Prisegnuli smo.“

„E-E-Eddie?“

Eddie se prazno nasmiješi. „Čini se da ću ponovno piška-lonca niz one ljestvice, ha? Ako su još tamo.“

„No ovaj put nitko neće bacati kamenje“, reče Beverly. „Mrtvi su. Sva trojica.“

„Hoćemo li to obaviti sad, Bili?“ upita Richie. „D-d-da“, reče Bili. „M-m-mislim da je v-v-vrijeme.“

„Smijem li ja nešto reći?“ upita Ben iznebuha.

Bili ga pogleda i lagano se nasmiješi. „U s-s-svako doba.“

„Vi ste mi još najbolji prijatelji koje sam ikad imao“, reče Ben. „Nije važno kako će ovo završiti. Samo sam vam... znate, želio to reći.“ On pogleda u njih, a oni mu svečano uzvrate pogled. „Drago mi je da sam vas se sjetio“, doda on.

Richie frkne. Beverly zahihoće. Onda se svi nasmiju, gledajući jedni druge na onaj nekadašnji način, usprkos tome što je Mike bio u bolnici, što možda umire ili je već mrtav, usprkos tome što je Eddiejeva ruka slomljena (ponovno), usprkos tome što je najgluše doba jutra.

„Plast, vješt si na riječima, svaka čast“, reče Richie, smijući se i trljajući oči. „On je trebao biti pisac, Veliki Bille.“

I dalje se smješkajući, Bili reče: „A kad smo već kod t-t-toga -“

5

KRENU EDDIEJEVOM POSUĐENOM LIMUZINOM. RICHIE JE VOZIO. NISKA MAGLA sad je bila gušća i vukla se ulicama kao dim cigareta, ne dosežući do uličnih svjetiljki s metalnim zaslonima. Zvijezde iznad njihovih glava bile su žarki komadići leda, proljetne zvijezde... ali nagnuvši glavu prema poluotvorenom prozoru na suvozačkoj strani, Billu se učini da čuje ljetnu grmljavinu u daljini. Negdje onkraj obzora postrojavala se kiša.

Richie upali radio; Gene Vincent pjevao je „Be-Bop-A-Lula“. On pritisne drugu tipku i začuje se Buddy Holly. Iz trećeg pokušaja nađe Eddieja Cochrana koji je pjevao „Summertime Blues“.

„I'd like to help you, son, but you're too young to vote“, reče duboki glas.

„Ugasi ga, Richie“, blago će Beverly.

On ispruži ruku, a onda mu ruka naglo zastane. „Slušajte nas i dalje, jer slijedi nastavak emisije Sve mrtvi rock šou Richieja Toziera!“ klaunov zacenjeni, vrištavi glas nadglasa slap prstiju i gitarističke akorde u pjesmuljku Eddieja Cochrana. „Ne dirajte tu kazaljku, ostanite i dalje uz starce rock'n'rolla, nema ih više na top-listama, ali su i dalje u našim srcima. Samo dođite, dođite samo, dođite svi! Ovdje dolje puštamo sveeeee hitove! Sveeeee hitove! A ako mi ne vjerujete, poslušajte samo našeg jutrošnjeg gostujućeg DJ-a na svršetku noćne smjene, Georgieja Denbrougha! Reci im, Georgie ! „

I odjednom, Billov brat zatuli iz radija.

„Poslao si me van i Ono me ubilo! Mislio sam da je Ono u podrumu, Veliki Bille, mislio sam da je Ono u podrumu ali je Ono bilo u slivniku, Ono je bilo u slivniku i Ono me ubilo, dopustio si da me Ono ubije, Veliki Bille, dopustio si da me Ono -“

Richie ugasi radio tako naglo da se puce otkotrlja i padne na podnu oblogu.

„Rock'n'roll u provinciji zaista ništa ne valja“, reče on. Glas mu nije bio potpuno miran. „Bev ima pravo, a da ga ne diramo, što kažete?“

Nitko ne odgovori. Billovo je lice bilo blijedo, ukočeno i zamišljeno pod odsjajem promičućih uličnih svjetiljki. Kad je grmljavina ponovno zamumljalana zapadu, svi su je čuli.

6

U Jalovini

ISTI STARI MOST.

Richie se zaustavi pokraj njega. Oni izađu i krenu prema ogradi - istoj staroj ogradi - pa pogledaju dolje.

Ista stara Jalovina.

Izgledala je kao da je proteklih dvadeset sedam godina nije ni okrznulo; Billu se nadvožnjak autoceste - jedina novost - učini nestvarnim, nečim prolaznim poput kulisa ili kazališta sjena. Žgoljava stabalca i patuljasto grmlje svjetlucali su na usukanoj magli i Bili pomisli: Valjda na ovo mislimo kad govorimo o ustrajnosti pamćenja, na ovo ili na nešto poput ovoga, nešto što ugledaš u pravo vrijeme i pod pravim kutom, sliku koja uzvitla emocije kao mlazni motor. Vidiš to tako jasno, da sve što se u međuvremenu dogodi - ishlapi. Ako je žudnja ono što zatvara krug između svijeta i potrebe, onda se krug zatvorio.

„K-k-krenimo“, reče on i popne se preko ograde. Oni pođu za njim. Dok su se spuštali niz nasip, ispod nogu su im frcali kamenčići. Kad su stigli do dna, Bili automatski provjeri je li Srebrenko tamo, a onda se nasmije samome sebi. Srebrenko je stajao naslonjen na zid Mikeove garaže. Čini se da Srebrenko danas u ovome ne igra nikakvu ulogu, premda je to bilo čudno s obzirom na to kako je izniknuo. „V-v-vodi nas tamo“, reče Bili Benu.

Ben ga pogleda i Bili mu u očima pročita misao - Prošlo je dvadeset sedam godina, Bili, samo ti sanjaj - a onda kimne glavom i zađe u šipražje. Stazica - njihova staza - odavno je zarasla i morali su se probijati kroz guštik trnjaka, drača i divljih hortenzija zagušljiva mirisa. Posvuda oko njih dremljivo su pjevali zrikavci, a nekoliko krijesnica, prethodnica raskošnog ljetnog roja, bockale su tamu. Bili je pretpostavljao da se djeca još igraju ovdje, ali su utabala vlastite staze i tajne prolaze.

Stignu do čistine gdje je nekoć bila klupska kućica, ali čistine više uopće nije bilo. Grmlje i sumorni patuljasti borovi ponovno su je zaposjeli.

„Pogledajte“, šapne Ben i prijeđe preko čistine (u njihovu sjećanju ona je još postojala, samo je bila prekrivena još jednom kulisom). On nešto povuče. Bila su to vrata od mahagonija koja su bili našli na rubu odlagališta otpada, ona koja su im poslužila za dovršetak krova klupske kućice. Bila su bačena u stranu i izgledala kao da ih desetak godina nitko nije ni pipnuo. Puzavci su se čvrsto utaborili na njihovoj prljavoj površini.

„Pusti to, Plastu“, promrmlja Richie. „Staro je.“

„V-v-vodi nas t-t-tamo, B-B-Ben“, ponovi Bili iza njih.

I tako se spuste do Kenduskeaga idući za Benom, ulijevo od čistine koja više nije postojala. Zvuk tekuće vode postajao je glasniji, ali su oni svejedno gotovo upali u Kenduskeag prije no što su ga ugledali: raslinje je izraslo u gusto isprepleteni zid na rubu nasipa. Rub se odroni pod petama Benovih kaubojskih čizama i Bili ga potegne za vrat. „Hvala“, reče Ben.

„De nada. N-n-nekad bi me svojom težinom p-p-povukao za s-s-sobom. O-o-ovuda d-d-dolje?“

Ben kimne glavom i povede ih zaraslom obalom, probijajući se kroz šikaru grmlja i trnjaka, misleći koliko je to bilo lakše kad si bio visok metar trideset i kad se ispod gotovo svakog grma (kako onih na stazi, tako i onih u tvojoj glavi, pretpostavljao je) možeš provući a da se ne moraš preduboko sagnuti. No sve se promijenilo. Naša današnja pouka, dečki i curice, je ta da što se stvari više mijenjaju, stvari se više mijenjaju. Onaj tko je rekao da što se stvari više mijenjaju da više ostaju iste, očito je bio duševno zaostao. Jer -

Noga mu zapne za nešto i on muklo tresne, gotovo udarivši glavom o betonski cilindar crpne stanice. Bio je gotovo potpuno ukopan u valov kupinjaka. Dok je ponovno ustajao, shvati da mu je trnje kupinjaka na dvadesetak mjesta izbrazdalo lice i ruke.

„Zapravo i tridesetak“, reče on i osjeti kako mu krv curi u tankom mlazu niz obraze.

„Što?“ upita Eddie.

„Ništa.“ On se sagne da vidi na što se to spotaknuo. Vjerojatno korijen.

Ali to nije bio korijen. Bio je to željezni poklopac šahta. Netko ga je pomaknuo.

Naravno, pomisli Ben. Mi smo ga odmahnuli. Prije dvadeset sedam godina.

Ali on shvati da je to ludost i prije no što je ugledao kako novi metal svjetluca kroz hrđu u usporednim tragovima struganja. Onog dana sisaljka nije radila. Prije ili poslije netko je morao sići i popraviti je, a usput i vratiti poklopac na mjesto.

On ustane i njih petero okupe se oko cilindra i zavire unutra. Začuju slabašne zvuke kapanja vode. I to je bilo sve. Richie je ponio sve šibice iz Eddiejeve sobe. Sad upali cijeli paketić i baci ga unutra. Na trenutak ugledaju vlažnu unutarnju stijenku cilindra i utihnulu hrgu crpnih strojeva. I to je bilo sve.

„Možda je dugo vremena stajalo otvoreno“, reče Richie nelagodno. „Ne znači da se dogodilo t -“

„Dogodilo se to prilično nedavno“, reče Ben. „U svakom slučaju, poslije posljednje kiše.“ On uzme još jedan paketić šibica od Richieja, upali jednu, i pokaže svježe ogrebotine.

„N-n-nešto je i-i-ispod“, reče Bili dok je Ben gasio šibicu.

„Što?“ upita Ben.

„N-n-nisam m-m-mogao r-r-razlučiti što je. Izgledalo je kao r-r-remen. Ti i Richie, pomozite mi da ga p-p-prevrnem.“

Čvrsto uhvate poklopac i prevrnu ga poput divovskog novčića. Ovaj put Beverly upali šibicu, a Ben oprezno podigne torbicu koja se nalazila ispod poklopca šahta. Podigne je za remen. Beverly je upravo namjeravala zatresti šibicom, a onda pogleda u Billovo lice. Skameni se kad joj je plamen šibice oprljio jagodice prstiju, i ona je baci, tiho udahnuvši.

„Bili? Što je? Nešto nije u redu?“

Billove su oči otežale. Nije mogao skinuti pogled s te iznošene kožne torbice i njezina dugog kožnog remena. Sjeti se naziva pjesme koja je svirala na radiju u stražnjoj prostoriji trgovine kožne galanterije kad joj je kupio tu torbicu. „Sausalito Summer Nights“.

Ovo je više nego uvrnuto. Usta su mu se potpuno osušila, pa su mu jezik i unutrašnjost obraza postali glatki i suhi poput kroma. Čuo je zrikavce, vidio krijesnice i osjećao miris velike zelene tame koja se raspojasala posvuda oko njega, i on pomisli: To je još jedan trik još jedna varka ona je u Engleskoj a ovo je samo jeftin štos jer se Ono boji, o da, Ono možda i nije toliko sigurno u pobjedu kao kad nas je pozvalo natrag, ma, Bili, uozbilji se - što misliš koliko iznošenih kožnih torbica s dugim remenom postoji na svijetu? Milijun? Deset milijuna?

Vjerojatno i više. Ali samo jedna ovakva. Kupio ju je Audri u trgovini kožne galanterije u Burbanku dok je u stražnjoj prostoriji na radiju svirala pjesma „Sausalito Summer Nights“.

„Bili?“ Beverlyna ruka na njegovu ramenu, drma ga. Daleko. Dvadeset sedam tisuća morskih milja pod morem. Kako se zvala grupa koja je svirala „Sausalito Summer Nights“? Richie bi to znao.

„Ja znam“, reče Bili mimo u Richiejevo prestrašeno, zaprepašteno lice i nasmiješi se.

„Diesel. Što kažete na to savršeno pamćenje, ha?“

„Bili, što je?“ šapne Richie.

Bili vrisne. Istrgne šibice Beverly iz ruke, upali jednu, a onda otme torbicu iz Benove ruke. „Bili, Isuse, što - „

Bili povuče zatvarač na torbici, prevrne je i istrese njezin sadržaj. Ono što je ispalo toliko je sličilo na Audru da mu je na trenutak okopnjela cijela snaga i nije mogao ponovno vrisnuti. Među papirnatim maramicama, žvakaćima i kozmetikom, ugleda kutiju Altoid mentola i draguljima optočenu pudrijeru koju joj je Freddie Firestone poklonio kad je potpisala ugovor za Sobu na tavanu.

„D-d-dolje mi je ž-ž-žena“, reče on, padne na koljena i počne trpati njezine stvari natrag u torbicu. Nesvjesno je s očiju micao kosu koje više nije bilo.

„Tvoja žena? Audra?“ Beverlyno je lice bilo zgranuto, oči razrogačene.

„Njezina t-t-torbica. Njezine s-s-stvari.“

„Isuse, Bili“, promrmlja Richie. „To je nemoguće, znaš t -“

Bili je našao njezinu lisnicu od krokodilske kože. Otvori je i podigne. Richie upali novu šibicu i ugleda lice koje je vidio u nekoliko filmova. Fotografija s Audrine kalifornijske vozačke dozvole bila je manje glamurozna, ali potpuno uvjerljiva.

„Ali H-H-Henry je mrtav, i Victor i B-B-Belch... pa tko ju je onda uhvatio?“ Bili ustane i zapilji se u njih grozničavo. „Tko ju je uhvatio?“

Ben položi ruku na Billovo rame. „A da siđemo i to ustanovimo, ha?“

Bili se okrene prema njemu, kao da nije baš siguran tko je Ben, a onda mu se oči razbistre. „Aha“, reče on. „E-E-Eddie?“

„Bili, žao mi je.“

„Možeš li se p-p-popeti?“

„Jednom već jesam.“

Bili se sagne, a Eddie zakvači desnu ruku oko Billova vrata. Ben i Richie ga podignu sve dok nije obavio noge oko Billova trbuha. Kad je Bili nespretno prebacio nogu preko ruba cilindra, Ben primijeti da su Eddiejeve oči čvrsto zatvorene... i na trenutak mu se učini da čuje najomraženiju konjicu na svijetu kako juriša i probija se kroz šipražje. On se okrene, očekujući da će ugledati onu trojicu kako izranjaju iz magle i tmjaka, ali zapravo je bio čuo nadimajući povjetarac koji je čegrtao stabljikama bambusa pola kilometra dalje. Njihovih starih neprijatelja više nije bilo.

Bili se čvrsto uhvati za grubi betonski rub cilindra i počne pipkavo silaziti, korak po korak i prečku po prečku. Eddie ga je stezao ubojitim stiskom i Bili je jedva mogao disati.

Njezina torbica, blagi Bože, kako je njezina torbica dospjela ovamo? Nije važno. Ali ako Te ima, Bože, i ako uslišavaš molbe, daj da joj se ništa ne dogodi, ne daj da strada zbog onoga što smo Bev i ja noćas učinili ili zbog onoga što sam ja učinio jednog ljeta kao dječak... Je li to bio klaun? Je li je ščepao Bob Gray? Ako jest, ne znam može li joj sam Bog pomoći.

„Bili, ja se bojim“, reče Eddie tankim glasom.

Billova noga dodirne hladnu stajaću vodu. On se spusti u nju, prisjetivši se osjećaja i vlažnog smrada, prisjetivši se kakvu je klaustrofobiju ovo mjesto izazvalo onomad u njemu... a kad je već o tome spomen, što im se dogodilo? Kako su prošli u ovim kanalima i tunelima? Kamo su točno otišli, i kako su ponovno izašli van? Još se nije mogao ničeg od toga sjetiti; jedino na što je mogao misliti bila je Audra.

„I j-j-ja.“ On napola čučne i žmirne kad mu je hladna voda ušla u hlače i zalila prepone, pa spusti Eddieja. Stajali su do polovice potkoljenica u vodi i gledali kako se ostali spuštaju niz ljestve.

DVADESET PRVO POGLAVLJE

Ispod grada

1

Ono/kolovoz 1958.

DOGODILO SE NEŠTO NOVO.

Prvi put u vječnosti, nešto novo.

Prije svemira postojale su samo dvije stvari. Jedna je bila Ono, a druga Kornjača. Kornjača je bila glupi metuzalem koji nikad nije izlazio iz svog oklopa. Ono je pomislilo da je Kornjača možda mrtva, mrtva već nekih milijardu godina. Čak i da nije, to je nije činilo ništa pametnijom, pa iako je Kornjača povratila svemir u komadu, to nije nimalo umanjivalo njezinu glupost.

Ono je došlo dugo nakon što se Kornjača povukla u svoj oklop, ovdje na Zemlju, i tu otkrilo dubinu imaginacije koja je bila gotovo nova, gotovo zanimljiva. Ta kvaliteta imaginacije umnogome je obogatila prehranu Onoga. Zubi Onoga trgali su meso skamenjeno od egzotičnih užasa i raskošnih strahova: ljudi su sanjali noćne zvijeri i živo blato; i protiv svoje volje razbijali glavu bezdanima.

Zahvaljujući toj kvalitetnoj prehrani, Ono je bivstvovalo u jednostavnom ciklusu buđenja kad se hranilo i spavanja kad je sanjalo. Ono je stvorilo mjesto na sliku i priliku svoju, i Ono je zadovoljno gledalo to mjesto kroz nebeske crne rupe koje su bile oči Onoga. Derry je bio tor za klanje Onoga, a žitelji Derryja ovce Onoga. I tako je to išlo.

A onda... ova djeca.

Nešto novo. Prvi put u vječnosti.

Kad se Ono iznjedrilo u onoj kući u Neiboltovoj, s namjerom da ih pobije, s osjećajem nejasne tjeskobe zbog toga što to već nije uspjelo učiniti (a ta je tjeskoba nedvojbeno bila prva nova stvar), dogodilo se nešto potpuno neočekivano, sasvim nezamislivo - Ono je osjetilo bol, bol, silan strahovit bol posvuda u obličju koje je poprimilo, a na trenutak se javio i strah, jer je jedino što je Ono imalo zajedničko s onom glupom starom Kornjačom u kozmologiji makrokozmosa onkraj sićušnog jajeta ovog svemira, bilo sljedeće: sva živa bića moraju se pokoravati zakonima obličja u kojem borave.

Ono je prvi put pomislilo da njegova sposobnost promjene obličja možda Onome šteti koliko i koristi. Nikad prije nije bilo bola, nikad prije nije bilo straha, i Ono je na trenutak pomislilo da bi moglo umrijeti - glava Onoga bila je ispunjena jakim bjeličastosrebrnim bolom, i urlalo je, cviljelo i zavijalo, a djeca su nekako pobjegla.

Ali sad dolaze. Ušli su u carstvo Onoga ispod grada, sedmero budalaste djece koja bauljaju po mraku bez baterija ili oružja. Ono će ih sad pobiti, jamačno.

Ono je otkrilo nešto jako važno o samome sebi: Ono ne želi promjene ni iznenađenja. Ono ne želi nove stvari, nikad. Ono samo želi jesti i spavati i sanjati i ponovno jesti.

Na tragu bola i onog kratkog, žarećeg straha, rodio se još jedan novi osjećaj (jer su svi dubinski osjećaji za Ono bili novost, premda se Ono izrugivalo osjećajima): gnjev. Ono će ubiti tu djecu jer su ona, zahvaljujući nekoj zapanjujućoj slučajnosti, povrijedila Ono. Ali će ih Ono najprije natjerati da pate jer je jedan kratak trenutak Ono strepjelo od njih.

Pa dođite mi, pomisli Ono, osluškujući kako se približavaju. Dođite mi, djeco, da vidite kako svi mi ovdje dolje plovimo... kako svi plovimo.

A opet, bila je tu jedna misao koja se nepristojno nametala koliko god je Ono pokušavalo odagnati. Bila je vrlo jednostavna: ako su sve stvari potekle od Onoga (kao što jamačno i jesu nakon što je Kornjači pozlilo i ona povratila svemir a potom se onesvijestila u svom oklopu), kako ijedno biće s ovog ili bilo kojeg drugog svijeta može izigrati Ono ili Ono povrijediti, bez obzira na to koliko kratko ili tričavo? Kako je to moguće?

I tako Ono spozna jednu od posljednjih novih stvari, ali ne u obliku osjećaja, nego hladne proračunatosti: što ako Ono nije samo kako je Ono uvijek vjerovalo?

Što ako postoji Drugo?

I što ako su usto ova djeca glasnici tog Drugog? Što ako... što ako... Ono zadrhti.

Mržnja je bila novost. Bol je bila novost. Da mu se netko ispriječi na putu bila je novost. Ali najužasniji je bio ovaj strah. Ne strah od djece, to ga je prošlo, nego strah od toga da nije samo.

Ne. Ne postoji nitko drugi. Nikako. Možda zato što su bili djeca, njihova je imaginacija imala određenu sirovu snagu koju je Ono nakratko podcijenilo. Ali sad kad dolaze, Ono će ih pustiti da dođu. Oni će doći, a Ono će ih baciti, jedno po jedno, u makrokozmos... u crne rupe očiju Onoga. Da.

Kad stignu ovdje Ono će ih zavitlati u crne rupe, a oni će bezumno vrištati.

2

U tunelima, 4:15

BEV I RICHIE IMALI SU MOŽDA SVE ZAJEDNO DESET ŠIBICA, ALI IM BILL NIJE dopustio da se njima posluže. Zasad, barem, u tunelu je još bilo slabog svjetla. Ne puno, ali je vidio metar pred sobom, i dokle god ostane tako, štedjet će šibice.

Pretpostavljao je da to malo svjetla što prodire do njih jamačno dopire kroz ventilacijske otvore u rubnicima iznad njihovih glava, možda čak i kroz okrugle otvore na poklopcima šahtova. Činilo se izvanredno neobičnim i pomisliti da su ispod grada, ali sad je jamačno već tako.

Voda je sad bila dublja. Triput je pokraj njih otplutala uginula životinja: štakor, mačić, nešto napuhnuto sjajno što je moglo biti mrmot. Čuo je kako je netko od njih zgađeno nešto promrmljao dok je taj bajni prizor jedrio pokraj njih.

Voda kroz koju su puzali bila je razmjerno mirna, no svemu će tome vrlo brzo doći kraj: ispred njih čula se postojana šuplja huka. Postajala je sve glasnija, dosežući jačinu monotone rike. Kanal se poput lakta pregibao udesno. Oni skrenu i nađu se ispred tri cijevi koje su rigale vodu u njihovu cijev. Bile su poslagane okomito poput leća semafora. Kanal je tu završavao ćorsokakom. Ona je svjetlost bila malko jača. Bili podigne pogled i shvati da se nalaze u četvrtastom oknu kamenih stijenki visine otprilike pet metara. Gore se nalazila kanalizacijska rešetka i voda se slijevala na njih kao iz kabla. Kao da su pod nekakvim improviziranim tušem.

Bili je bespomoćno ogledavao tri cijevi. Kroz najvišu je istjecala gotovo čista voda, iako je u njoj bilo lišća, grančica i nešto smeća - opušaka, omota žvakaćih guma, i slično. Kroz srednju su cijev istjecale otpadne vode. A iz najniže je istjecala sivkastosmeđa bujica grudaste nečisti.

„E-E-Eddie!“

Eddie dogaca do njega. Kosa mu je bile slijepljena za glavu. Gips mu je promočio i s njega se cijedila voda.

„K-k-koja?“ Kad se želi znati kako nešto napraviti, pita se Bena; kad se želi znati kuda krenuti, pita se Eddieja. O tome se nije pričalo, ali su oni svi to znali. Zateknete li se u nepoznatom kraju a želite se vratiti na poznato mjesto, Eddie vas može odvesti tamo, skrećući čas lijevo, čas desno s nesmanjenim samopouzdanjem sve dok se ne prepustite njegovu vodstvu i slijedite ga u nadi da će sve ispasti dobro... što bi se uvijek i dogodilo.

Bili je jednom prilikom rekao Richieju kako je uvijek strepio da će se izgubiti kad su se on i Eddie tek počeli igrati u Jalovini. Eddie nije imao takvih strahova i uvijek bi njih dvojicu doveo točno tamo gdje bi i rekao da će ih dovesti.

„D-d-da se i-i-izgubim u Hainesville Woods a E-E-Eddie je sa mnom, ne bih se n-n-nimalo zabrinuo“, rekao je Bili Richieju. „ On jednostavnoz-z-zna. Moj t-t-tata kaže da neki ljudi k-k-kao da imaju k-k-kompas u glavi. Eddie je t-t-takav.“

„Ne čujem te!“vikne Eddie.

„Rekoh, k-k-koja?''

„Koja što?“ Eddie je u zdravoj ruci čvrsto stezao aspirator i Bili pomisli kako više sliči na utopljenog bizamskog štakora nego na dijete.

„Kojom da k-k-krenemo?“

„Pa, ovisi o tome kamo idemo“, reče Eddie, i Bili bi ga s veseljem pridavio, iako je pitanje bilo savršeno razumno. Eddie je sumnjičavo promatrao tri cijevi. Mogli bi proći kroz sve tri, ali je donja izgledala prilično komforno.

Bili da znak rukom ostalima da stanu u krug. „Gdje je O-O-Ono, do vraga?“ upita ih on.

„Središte grada“, kao iz topa će Richie. „Točno ispod središta grada. Blizu Kanala.“ Beverly je kimala glavom. Kao i Ben. I Stan također.

„M-M-Mike?“

„Da“, reče on. „Ono je tamo. Blizu Kanala. Ili ispod njega.“

Bili ponovno pogleda Eddieja. „K-k-koja?“

Eddie nesigurno pokaže donju cijev... i premda Bili osjeti kako mu je srce sišlo u pete, nimalo se ne iznenadi. „Ona.“

„Gnusno“, reče Stan nesretno. „To je cijev od govna.“

„Mi ne - „ zausti Mike, a onda zasuti. Nakrivio je glavu kao da osluškuje. Oči su mu se usplahirile.

„Što - „ zausti Bili, no Mike stavi prst na usta kao da kaže pst! Sad je i Bili čuo: zvuk šljapkanja. Koje se približava. Gunđanje i prigušene riječi. Henry još nije odustao.

„Brzo“, reče Ben. „Krenimo.“

Stan se okrene i pogleda put kojim su došli, pa u najnižu od tri cijevi. Čvrsto stisne usta i kimne glavom. „Krenimo“, reče. „Govna se mogu oprati.“

„Stan ga je dobro okinuo!“ vikne Richie. „Vaka-vaka-va - „

„Richie, umukni više!“ sikne Beverly na njega. Bili ih povede prema onoj cijevi, kriveći lice zbog smrada, i zavuče se unutra. Dakle, što se smrada tiče: bila je to kanalizacija, bila su to govna, ali se tu osjećao još jedan ogavan miris, zar ne? Potmuliji, životvorniji smrad. Kad bi životinjsko roktanje imalo miris (a, pretpostavi Bili, ukoliko bi dotična životinja jela prave stvari, to bi bilo moguće), vonjalo bi poput ovog drugog smrada. Krenuli smo pravim putem, o da. Ono je bilo ovdje... i to često.

Kad su prešli pet metara zrak je postao užegao i otrovan. Bili je polako šljapkao kroz nešto što nije bilo blato. Pogleda preko ramena i reče: „E-E-Eddie, hodaj iza m-m-mene. T-t-trebat ćeš m-m-mi.“

Ona je svjetlost oslabjela do razine jedva vidljivog sivila, zakratko zadržala tu jačinu, a onda iščeznula i oni zađu (iz plavetnila) u crnu tamu. Bili se vukao kroz smrad i imao osjećaj kao da gotovo fizički probija put kroza nj, jedne ruke ispružene ispred sebe, jednim svojim dijelom očekujući da će svakog trenutka napipati grubu dlaku i da će se zelene oči poput svjetiljaka otvoriti u tami. Kraj će doći u jednom vrućem bljesku bola kad mu Ono otkine glavu s ramena.

Mrak je bio nabijen zvukovima, pojačanima i ječećima. Čuo je kako njegovi prijatelji gacaju za njim. Katkad bi nešto promrmljali. Čulo se grgljanje i čudno metalno stenjanje. U jednom trenutku bujica mučno tople vode prođe mu oko i između nogu, smoči ga sve do bedara i zanese na petama. On osjeti kako ga Eddie mahnito grabi za košulju, a onda ta bujica oslabi. Sa začelja kolone Richie zaurla otužno veselo: „Bili, mislim da se Golijat upravo popišao na nas.“

Bili začuje kako voda ili otpadne vode teku u kontroliranim udarima kroz mrežu manjih cijevi koje su im sad jamačno iznad glava. Sjeti se razgovora koji je vodio s ocem o gradskoj kanalizaciji i učini mu se da zna koja je ovo cijev: ona je služila za prihvat nabujalih voda, što se događalo jedino u doba jakih kiša i u sezoni poplava. Ono što teče kroz ovu cijev odlazi iz Derryja da bi se izbacilo u lječicu Torrault i rijeku Penobscot. Grad nije želio pumpati svoja govna u Kenduskeag zato što bi od toga zaudarao Kanal. Ali sva takozvana siva voda odlazila je u Kenduskeag, a ako je bilo previše tih voda za kapacitet redovnih kanalizacijskih cijevi, došlo bi do prelijevanja... poput ovog koje se maloprije dogodilo. A ako je došlo do jednog, moglo bi doći i do drugog. On tjeskobno podigne pogled premda ništa nije vidio, ali je znao da na najvišem luku cijevi moraju biti rešetke, a možda i sa strane, i da bi svakog trenutka moglo -

Nije shvatio da je došao do kraja cijevi sve dok nije pao iz nje i zaglavinjao, mlatarajući rukama u bespomoćnom pokušaju da zadrži ravnotežu. Padne na trbuh u polukrutu masu otprilike pola metra ispod otvora cijevi iz koje se upravo prevalio. Nešto mu cijučući pretrči preko ruke. On vrisne i sjedne, pritisnuvši zagolicanu ruku na prsa, svjestan da je preko nje upravo pretrčao štakor; osjetio je ogavan, ljuskav potez bezdlakog repa.

On pokuša ustati i lupi glavom o niski strop te nove cijevi. Bio je to snažan udarac, i Bili ponovno padne na koljena a pred očima mu se rasprsnu krupni crveni cvjetovi u tami.

„P-p-pazite!“ začuje sebe kako viče. Njegove riječi odjeknu šuplje. „Ovdje cijev prestaje! E-E-Eddie! G-g-gdje s-s-si?“

„Tu sam!“ Jedna uzmahala Eddiejeva ruka okrzne Billov nos. „Bili, pomozi mi izaći. Ne vidim ništa! Ovo je - „

Začuje se gromoglasno vodeno pljus! Beverly, Mike i Richie uglas vrisnu. Na danjem svjetlu gotovo savršena harmonija njihova trija bila bi smiješna; no ovdje dolje u tami, u kanalizaciji, bila je zastrašujuća. Najedanput svi oni poispadaju iz cijevi. Bili uhvati Eddieja u medvjeđi zagrljaj, pokušavajući mu zaštititi ruku.

„Isuse, mislio sam da ću se utopiti“, zastenje Richie. „Ala su nas zalili - čovječe, tuširanje govnima, super, trebalo bi organizirati školske ekskurzije. Bili, mogli bi nagovoriti gospodina Carsona da nas vodi - „

„A gospođica Jimmison mogla bi poslije toga održati predavanje o osobnoj higijeni“, reče Ben drhtavim glasom i oni svi prasnu u kreštav smijeh. Kako je smijeh zamirao, Stan brizne u očajnički plač.

„Nemoj, čovječe“, reče Richie, napipa Stanova ljepljiva ramena i zagrli ga. „Sve ćeš nas rasplakati.“

„Dobro sam!“ reče Stan glasno i dalje neutješno plačući. „Mogu podnijeti strah, ali mrzim biti ovako prljav, mrzim da ne znam gdje sam -“

„M-m-misliš da je n-n-neka od onih š-š-šibica još za n-n-nešto?“ Bili upita Richieja. „Ja sam svoje dao Bev.“ Bili osjeti kako neka ruka u mraku dodiruje njegovu i stavlja u nju paketić šibica. Djelovale su suho.

„Držala sam ih pod pazuhom“, reče ona. „Možda će se dati upaliti. Možeš barem pokušati.“

Bili otrgne šibicu iz paketića i kresne je. Ona se upali i on je podigne. Njegovi su prijatelji bili zbijeni jedan uz drugog, i žmirnu od kratkog, jarkog plamsaja svjetlosti. Bili su zaliveni i premazani nečisti i izgledali jako mlado i jako prestrašeno. Iza njih ugleda kanalizacijsku cijev iz koje su izašli. Cijev u kojoj su sad bili bila je još manja. Pružala se ravno u oba smjera, a pod joj je bio prekriven slojevima prljavog taloga. A -

On naglo udahne siknuvši i mahne šibicom kad mu je oprljila prste. Osluhne i začuje zvuk brzaca, vode koja kaplje, povremeni urlik bujice kad bi proradili ventili za izbacivanje suviška vode i poslali novu pošiljku otpadnih voda u Kenduskeag, koji je sad bio Bog zna koliko daleko iza njih. Nije čuo Henryja i ostale -još.

On reče tiho: „Meni z-z-zdesna je neki 1-1-leš. Oko t-t-tri m-m-metra od n-n-nas. Mislim da bi m-m-mogao b-b-biti P-P-P - „

„Patrick?“ upita Beverly, i glas joj zadrhti na rubu histerije. „Je li to Patrick Hockstetter?“

„D-d-da. Da u-u-upalim još j-j-jednu š-š-šibicu?“

Eddie reče: „Moraš, Bili. Ako ne vidim kako zavija cijev, neću znati kamo da krenemo.“

Bili upali šibicu. Na njezinu žaru oni ugledaju zelenu, nabuhlu stvar koja je nekad bila Patrick Hockstetter. Truplo im se u tami cerilo užasavajuće prijazno, ali samo s pola lica; kanalizacijski su štakori pojeli ostatak. Patrickove knjige za produžnu nastavu bile su razbacane oko njega, nabubrile od vlage do veličine rječnika.

„Isuse“, reče Mike promuklo, razrogačenih očiju. „Ponovno ih čujem“, reče Beverly. „Henryja i ostale.“ Akustika je jamačno ponijela i njezin glas do njih; Henry se zadere niz kanalizacijsku cijev i trenutak se činilo kao da stoji pokraj njih. „Uhvatit ćemo vaaaaas -“

„Samo dođi!“ vikne Richie. Oči su mu bile sjajne, nemirne, grozničave. „Dođi samo, Bananko! Ovdje ti je kao na bazenu u YMCA-u⁸²! Samo -“

Tada kroz cijev dopre krik tako ludog straha i bola da tinjajuća šibica ispadne Billu iz ruke i ugasi se. Eddiejeva se ruka omota oko njega i Bili uzvrati Eddieju zagrljaj, osjetivši kako mu tijelo treperi poput žice dok se Stan Uris pripio uza nj s druge strane. Onaj je krik jačao i jačao... a onda se začuje ogavan, promukao lepetav zvuk, i krik bi presječen.

„Nešto je ščepalo jednog od njih“, gušio se Mike, užasnut, u mraku. „Nešto... neko čudovište... Bili, moramo odavde... molim te...“

Bili je čuo preostale - zbog akustičnosti bilo je nemoguće točno odrediti da li jednog ili dvojicu - kako posrću i teturaju prema njima. „K-k-kuda, E-E-Eddie?“ upita on nestrpljivo. „Z-z-znaš li?“

„Prema Kanalu?“ upita Eddie, drhteći u Billovu naručju.

„Da!“

„Desno. Pokraj Patricka... ili preko njega.“ Eddiejev glas odjednom očvrsne. „Nije mi baš jako stalo. On je jedan od onih koji su mi slomili ruku. A još mi je i pljunuo u lice.“

„K-k-krenimo“, reče Bili gledajući natrag u kanalizacijsku cijev iz koje su upravo izašli. „Jedan po j-j-jedan. O-o-održavajte k-k-kontakt jedan s d-d-drugim, kao i d-d-dosad!“

On počne pipati pred sobom, povlačeći desno rame duž sluzave porculanske površine cijevi, škripeći zubima, ne želeći nagaziti na Patricka... ili ugaziti u njega.

I tako oni otpužu dalje u tamu dok je voda šumjela oko njih a vani oluja prešla s riječi na djela i donijela Derryju rani mrak - mrak koji je vrištao od vjetra, mucao od elektriciteta i treštao od srušenih stabala koja su zvučala poput smrtnih hropaca golemih prapovijesnih stvorenja.

3

Ono/svibanj 1985.

SAD PONOVNO DOLAZE, I PREMDA JE SVE UGLAVNOM KRENULO ONAKO KAKO JE Ono predvidjelo, nešto što Ono nije predvidjelo se vratilo: onaj izluđujući, razdražujući strah... onaj osjećaj Drugoga. Ono je mrzilo strah, okomilo bi se na nj i pojelo ga da može... ali strah je podrugljivo đipao izvan dohvata, i Ono je moglo ubiti strah jedino tako da ubije njih.

Naravno da nije bilo potrebe za takvim strahom; sad su bili stariji, a brojnost im se smanjila sa sedam na pet. Pet je broj snage, ali bez mistične talismanske kvalitete sedmice. Istina, Ono u svom sluganskom obličju nije uspjelo ubiti knjižničara, ali će knjižničar umrijeti u bolnici. Kasnije, neposredno prije no što svanuće dotakne nebo, Ono će poslati jednog bolničara, ovisnika o tabletama da dokrajči knjižničara jednom zauvijek.

Spisateljeva je žena sad s Onim, živa a opet neživa - um ju je napustio od prvog pogleda na Ono u njegovu stvarnom obličju, kad je Ono odbacilo sve svoje krinke i glamoure - a svi su ti glamuri, naravno, bili samo zrcalca koja su prestravljenim promatračima vraćala odraz najvećih užasa iz njihova uma u heliografskim slikama baš kao što zrcalo može reflektirati odsjaj sunca u nespremno širom otvoreno oko i oslijepiti ga svojom iznenadnošću.

Sad je um spisateljeve žene bio s Onim, u Onome, onkraj makrokozmosa; u tami onkraj Kornjače; u vanjskim predjelima onkraj svih predjela.

Bila je u oku Onoga; bila je u umu Onoga.

Bila je u crnim rupama.

O, ali su glamuri bili zabavni. Hanlonov, primjerice. On se neće sjetiti, ne svjesno, ali bi mu majka mogla reći odakle je došla ptica koju je vidio u željezari. Kad je bio tek šestomjesečna beba, majka ga je ostavila spavati u kolijevci u bočnom dvorištu, a ona otišla iza kuće objesiti plahte i pelene. Njegovi su je krici dozvali trkom. Velika vrana sletjela je na rub kolica i kljucala malog Mikeyja poput zlog stvorenja iz dječje bajke. Vrištao je od bola i strave, ne mogavši otjerati vranu koja je osjetila nemoćan plijen. Majka udari pticu šakom i otjera je, shvati da je ova na dva-tri mjesta raskrvarila ruke malome Mikeyju, i odvede ga doktoru Stilhvagonu da mu da injekciju protiv tetanusa. Dio Mikea se tog uvijek sjećao - sićušna beba, orijaška ptica - i kad se Mikeu ukazalo Ono, Mike je ponovno ugledao divovsku pticu.

Ali kad je slugan Onoga, muž one djevojčice otprije, doveo spisateljevu ženu, Ono nije navuklo masku - Ono se nije maskiralo kad je Ono bilo u svom domu. Sluganski muž pogledao ga je jedanput i srušio se mrtav od šoka, sivog lica, očiju punih krvi koja mu je briznula u mozgu na desetak mjesta.

Spisateljeva je žena odaslala jednu snažnu, užasnutu misao - O MILI ISUSE PA TO JE ŽENKA - a onda su sve misli prestale. Zaplivala je u crnim rupama. Ono se spustila sa svog mjesta i pobrinula za njezine tjelesne ostatke, pripremila je za kasnije hranjenje. Sad je Audra Denbrough visjela visoko gore usred svega, omotana svilenim nitima, glave naslonjene na ramenu čašicu, očiju razrogačenih i staklastih, nožnih prstiju okrenutih nadolje.

Ali je u njima još bilo snage. Smanjene, ali i dalje prisutne. Došli su ovdje kao djeca i nekako, usprkos svemu, usprkos svemu što je trebalo biti, svega što je moglo biti, teško su ranili Ono, gotovo je ubili, natjerali Ono da šmugne duboko u zemlju, gdje se skutrila, ranjena, puna mržnje, drhteći u širećoj lokvi svoje čudne krvi.

I, molim vas, evo još jedne novosti: prvi put u svojoj beskrajnoj povijesti, Ono je morala načiniti plan; prvi put je Ono shvatila da se boji tek tako uzeti ono što želi od Derryja, svog privatnog lovišta.

Za Ono su djeca oduvijek bila poslastica. I mnogi su odrasli mogli poslužiti u tu svrhu a da i ne znaju da ih se iskoristilo, a kroz sve ovo vrijeme Ono se okrijepila i s nekoliko starijih ljudi - odrasli su imali vlastite strahove i moglo im se otvoriti žlijezde tako da im sve kemikalije straha preplave tijelo i zasole meso. Ali su njihovi strahovi uglavnom odveć složeni. Dječji strahovi, pak, jednostavniji su i najčešće silni. Dječje se strahove najčešće može prizvati jednim jedinim licem... a ako je potreban mamac, ta koje dijete ne voli klaunove?

Ono je nejasno shvaćala da su ova djeca nekako okrenula protiv Onoga njezino vlastito oružje - da je, slučajno (svakako ne namjerno, svakako ne vođeno rukom nekog Drugog), povezivanjem sedam iznimno dosjetljivih glava Ono dovedena u zonu velike opasnosti. Svako od tih sedmero moglo je zasebno biti iće i piće Onoga, i da se nisu pukim slučajem spojili, Ono bi ih uzimala jedno pa jedno, privučena kvalitetom njihovih umova kao što bi lava pojilištu privukao miris zebre.

Ali su zajedno otkrili zabrinjavajuću tajnu koje čak ni Ono nije bila svjesna: da vjerovanje ima i naličje. Ako postoji deset tisuća srednjovjekovnih seljaka koji stvore vampire vjerom u njihovo postojanje, onda možda postoji i jedan čovjek - vjerojatno dijete - koji će zamisliti kolac potreban da bi ih se ubilo. Ali kolac je samo glupo drvo; mozak je malj koji ga zabija gdje treba.

A opet, Ono je naposljetku umakla, zavukla se duboko. Lipsala, prestravljena djeca odlučila su ne poći za Onim kad je Ono bila najranjivija. Odlučili su povjerovati da je Ono mrtva ili na umoru, i povukla su se.

Ono je znala za njihovu prisegu, i znala je da će se vratiti baš kao što lav zna da se zebra kad-tad vraća na pojilište. Ono je počela planirati još na početku svog zimskog sna. Kad se probudi, Ono će biti izliječena, okrijepljena - ali njihova će djetinjstva sagorjeti poput sedam lojanica. Nekadašnja snaga njihove mašte bit će otupljena i oslabljena. Više neće zamišljati da u Kenduskeagu ima pirana ili da će, ako stanu na pukotinu, njihovim majkama puknuti kralježnica, ni da će se njihova kuća po noći zapaliti ako ubiju bubamaru koja im sleti na košulju.

Umjesto toga, vjerovat će u životno osiguranje. Umjesto toga, vjerovat će u vino i večeru - nešto ukusno ali nepretenciozno, na primjer Pouilly-Fuisse iz 1983., i konobaru, pustite ga da malo zori, može? Umjesto toga vjerovat će da Rolaids mogu rastvoriti višak želučane kiseline u količini četrdeset sedam puta većoj od njihove težine. Umjesto toga, vjerovat će u nezavisnu televiziju, Garyja Harta, u to da rekreacijsko trčanje sprječava srčani udar, u to da nekonzumiranje crvenog mesa sprječava rak debelog crijeva. Vjerovat će dr. Ruth kad je riječ o dobroj ševi, a Jerryju Falwellu kad je posrijedi izbavljenje. Svakom godinom, njihovi će se snovi smanjivati. A kad se Ono probudi, Ono će ih pozvati - tako je! - da se vrate, zato što je strah plodan, njegovo je dijete gnjev, a gnjev vapi za osvetom.

Pozvat će ih, a onda ubiti.

Samo što se sad, kad dolaze, onaj strah vratio. Oni su odrasli i mašta im je oslabjela - ali ne u mjeri u kojoj je Ono to vjerovala. Ono je osjećala zlokobno, uznemirujuće jačanje njihove snage kad su se sastali, i Ono se prvi put zapitala da se nije možda preračunala.

Ali zašto gajiti turobne misli? Kocka je bačena i nisu sva znamenja loša. Pisac je napola sluđen zbog žene, a to je dobro. Pisac je najsnažniji; on je taj koji je svih ovih godina nekako pripremao svoj um za ovaj obračun, a kad pisac bude mrtav a njegova utroba izvađena, kad njihov dragocjeni „Veliki Bili“ bude mrtav, ostali će vrlo brzo pripasti Onome.

Ono će se pogostiti... a potom vjerojatno ponovno zavući u dubine. I odrijemati. Neko vrijeme.

4

U tunelima, 4:30

„BILL!“ VIKNE RICHIE U JEČEĆU CIJEV. HODAO JE NAJBRŽE ŠTO JE MOGAO, ALI to nije bilo jako brzo. Sjetio se da su kao djeca po ovoj cijevi koja je vodila od crpne stanice u Jalovini hodali pognuti. Sad je puzao a cijev se činila nemoguće tijesnom. Naočale su mu uporno htjele skliznuti s vrha nosa, a on ih je neprekidno ponovno gurao naviše. Čuo je Bev i Bena iza sebe.

„Bili!“ drekne on ponovno. „Eddie!“

„Tu sam!“ doplovi Eddiejev glas.

„Gdje je Bili?“ vikne Richie.

„Naprijed!“ odazove se Eddie. Sad je bio jako blizu premda ga Richie nije mogao vidjeti. „Nije htio čekati!“

Richie bubne glavom u Eddiejevu nogu. Trenutak potom Bevina glava završi u Richiejevu turu.

„Bili!“ vrisne Richie iz sveg glasa. Cijev usmjeri njegov povik i vrati mu ga. Zabole ga uši. „Bili, čekaj nas! Moramo se držati zajedno, zar ne znaš?“

Jedva čujan odjek Billova glasa: „Audra! Audra! Gdje si?“

„Proklet bio, Veliki Bille!“ vikne Richie blago. Naočale mu padnu. On opsuje, napipa ih i vrati, mokre, na nos. Dubokim dahom napuni pluća i ponovno vikne: „Izgubit ćeš se bez Eddieja, seronjo jedan! Pričekaj! Pričekaj nas! Čuješ me, Bili? PRIČEKAJ NAS, DOVRAGA!“

Zavlada mučan trenutak tišine. Činilo se da nitko ne diše. Richie je jedino čuo udaljeno kapanje vode; kanal je ovaj put bio suh, osim poneke ustajale lokve.

„Bili!“ On drhtavom rukom prođe kroz kosu boreći se protiv suza. „MOLIM TE, ČOVJEČE! PRIČEKAJ! MOLIM TE!“

A onda, još tiše, vrati mu se Billov glas: „Čekam.“

„Bogu hvala na malim uslugama“, promrmlja Richie. Pljesne Eddieja po kanti. „Kreći.“

„Ne znam koliko ću još moći samo s jednom rukom“, ispričavao se Eddie.

„Svejedno ti kreni“, reče Richie i Eddie ponovno počne puzati.

Bili, sav napaćen i gotovo iznemogao, čekao ih je u kanalizacijskom oknu gdje su tri cijevi bile poredane poput svjetala na ugašenom semaforu. Ovdje je bilo dovoljno mjesta da se usprave.

„Ovamo“, reče Bili. „C-C-Criss. I B-B-Belch.“

Oni pogledaju. Beverly jekne i Ben je zagrli jednom rukom. Kostur Belcha Hugginsa, odjeven u pljesnive prnje, djelovao je više-manje netaknuto. Ono što je ostalo od Victora bilo je bez glave. Bili pogleda na drugu stranu okna i ugleda iscerenu lubanju.

Eno ga, njegov ostatak. Niste se trebali petljati u to, momci, pomisli Bili i zadrhti.

Ovaj dio kanalizacije prestao se koristiti; Richie pomisli da je razlog tome prilično jasan. Pogon za preradu otpadnih voda preuzeo je taj posao. U nekom trenutku, dok su oni imali pune ruke posla i učili se brijati, voziti, pušiti, jebuckati pomalo, sve te ugodne gluposti, nastala je Agencija za zaštitu okoliša, a ona je zaključila da je odvođenje kanalizacije - pa čak i otpadnih voda - u rijeke i potoke nešto fuj. I tako se ovaj dio kanalizacije jednostavno upljesnivio, a tijela Vietora Crissa i Belcha Hugginsa upljesnivila se zajedno s njim.

Baš kao Divlji dječaci Petra Pana, ni Victor ni Belch nikad nisu odrasli. Ovdje su ležali kosturi dvaju dječaka u dronjavim ostacima majica i traperica istrunulih u rite. Na zakrivljenom ksilofonu Victorovih rebara, kao i na orlu kopče njegova vojničkog opasača uhvatila se mahovina.

„Čudovište ih je dohvatilo“, tiho će Ben. „Sjećate se? Čuli smo kad se to dogodilo.“

„Audra je m-m-mrtva.“ Billov je glas bio glas robota. „Znam to.“

„Ne možeš znati ništa takvo!“ reče Beverly s takvom žestinom da se Bili kosne i pogleda je. „Sve što pouzdano znaš jest da je umrlo puno drugih ljudi, i to mahom djece.“ Ona mu priđe i postavi se pred njega ruku podbočenih na bokove. Lice i ruke bile su joj isprugane prljavštinom, kosa slijepljena zemljom. Richieju se učini da izgleda veličanstveno. „A ti znaš i tko je to učinio.“

„N-n-nisam joj t-t-trebao reći k-k-kamo i-i-idem“, reče Bili. „Zašto sam to učinio? Zašto sam - „

Njezina ruka sune i zgrabi ga za košulju. Zapanjen, Richie je promatrao kako ga drmusa.

„Dosta! Znaš zbog čega smo došli! Zakleli smo se, i to ćemo učiniti! Razumiješ li me, Bili? Ako je mrtva, mrtva je... ali Ono nije! Sad si nam potreban. Shvaćaš li? Potreban si nam!“ Rasplakala se. „Zato nam pomozi! Pomozi nam kao i prije jer u protivnom nitko od nas neće živ izaći odavde!“

Gledao ju je dugo bez riječi, i Richie se uhvati kako misli, Hajde, Veliki Bille. Hajde, hajde -

Bili pogleda u ostale i kimne glavom. „E-E-Eddie.“

„Tu sam, Bili.“

„J-j-još se s-s-sjećaš k-k-koja e-e-cijev?“

Eddie pokaže pokraj Vietora i reče: „Ona. Izgleda prilično mala, zar ne?“

Bili ponovno kimne glavom. „Možeš li? Sa slomljenom rukom?“

„Mogu za tebe, Bili.“

Bili se nasmiješi najumomijim, najužasnijim osmijehom koji je Richie ikad vidio. „V-v-vodi nas tamo, E-E-Eddie. Z-z-završimo s t-t-time.“

5

U tunelima, 4:55

DOK JE PUZAO, BILL SE PRISJETI NAGLOG PADA NA KRAJU OVE CIJEVI, ALI ON GA svejedno iznenadi. U jednom je trenutku rukama prelazio po skorenoj površini stare cijevi, a u sljedećem su mu zalomile po zraku. On se baci naprijed i otkotrlja instinktivno, bolno nagnječivši rame.

„P-p-pažljivo!“ začuje se kako viče. „Ovdje se o-o-obrušava! E-E- Eddie?“

„Tu sam!“ Jedna Eddiejeva uzmahala ruka očeše Billa po čelu. „Možeš li mi pomoći?“

On obavije ruke oko Eddieja i podigne ga, pazeći pritom na Eddiejevu slomljenu ruku. Ben izađe sljedeći, pa onda Bev, pa Richie.

„Imaš li k-k-koju š-š-šibicu, R-R-Richie?“

„Imam ja“, reče Beverly. Bili osjeti kako je neka ruka u mraku dotaknula njegovu i gurnula mu u nju paketić šibica. „Ima samo osam ili deset, ali Ben ima još. Iz sobe.“ Bili reče: „Jesi li ih držala pod p-p-pazuhom, B-B-Bev?“

„Ovaj put nisam“, reče ona i zagrli ga u mraku. On čvrsto zagrli nju, zatvorenih očiju, pokušavajući prihvatiti utjehu koju mu je toliko željela pružiti.

Nježno je pusti i kresne šibicu. Snaga sjećanja bila je velika - svi smjesta pogledaju udesno. Ono što je ostalo od tijela Patricka Hockstettera još je bilo tamo, usred nekoliko kvrgavih, obraslih predmeta koji su mogli biti knjige. Jedina zaista prepoznatljiva stvar bio je stršeći polukrug zuba, dva ili tri plombirana.

I nešto u blizini. Ljeskavi krug jedva vidljiv na gasnućoj svjetlosti šibice.

Bili ugasi šibicu i upali drugu. Podigne taj predmet. „Audrin vjenčani prsten“, reče on.

Glas mu je bio šupalj, bezizražajan.

Šibica mu se ugasi među prstima.

U mraku on natakne prsten.

„Bili?“ oklijevao je Richie. „Imaš li pojma...

6

U tunelima/14:20

...KOLIKO DUGO LUTAJU KROZ TUNELE ISPOD DERRYJA OTKAD SU OTIŠLI S mjesta gdje je ležalo tijelo Patricka Hockstettera, ali je Bili bio uvjeren da nikad neće uspjeti naći izlaz. Stalno je mislio na ono što je rekao njegov otac: Mogao bi dolje lutati tjednima.

Iznevjeri li ih sad Eddiejev osjećaj za orijentaciju, neće im trebati Ono da ih pobije; lutat će dok ne pomru... ili, dospiju li u pogrešne cijevi, dok se ne podave kao štakori u bačvi kišnice.

Ali Eddie nije izgledao ni najmanje zabrinut. Svako malo bi zamolio Billa da upali još jednu iz sve manje zalihe šibica, zamišljeno pogledao lijevo-desno, a onda ponovno krenuo dalje. Činilo se da nasumce skreće desno ili lijevo. Ponekad su cijevi bile tako široke da Bili nije mogao dosegnuti vrh čak ni kad bi sasvim ispružio ruku. Katkad su, pak, morali puzati, a jednom, pet jezivih minuta (koje su se otegnule kao pet sati), migoljili su na trbusima, sad s Eddiejem na čelu, a ostali za njim nosova zabodenih u pete onoga ispred sebe.

Jedino u što je Bili bio sasvim siguran bilo je to da su nekako dospjeli u neupotrebljavani dio derryjevske kanalizacije. Ostavili su sve aktivne cijevi ili daleko za sobom ili daleko iznad sebe. Grmljavina tekuće vode stišala se do udaljene huke. Ove su cijevi bile starije, izrađene ne od zapečene gline već od drobljive glinaste tvari koja je ponekad propuštala izvore tekućine neugodna mirisa. Vonj ljudskog izmeta - oni zasićeni plinoviti smradovi koji su prijetili da će ih sve pogušiti - izgubili su se, ali ih je zamijenio drugi smrad, žut i drevan, još gori.

Benu se učini da je to smrad mumije. Eddieju je smrdjelo na gubavca. Richieju je to smrdjelo na najstariju flanelsku jaknu na svijetu, sad pljesnivu i trulu - jaknu drvosječe, golemu, dovoljno veliku za nekoga poput Paula Bunyana, na primjer. Beverly je to zaudaralo na očevu ladicu s čarapama. U Stanu Urisu probudilo je zastrašujuću uspomenu iz njegova najranijeg djetinjstva - neuobičajena židovska uspomena za dječaka koji je imao krajnje nejasnu predodžbu o svom židovstvu. Vonjalo je na ilovaču pomiješanu s uljem i podsjetilo ga na bezokog, bezustog demona po imenu Golem, čovjeka od ilovače kojeg su navodno odbjegli Židovi načinili u srednjem vijeku ne bi li ih spasio od goyima koji su ih pljačkali, silovali im žene a onda ih protjerali. Mike je pomislio na suhi smrad perja u napuštenom gnijezdu.

Kad su najzad stigli do kraja uske cijevi, skliznu poput jegulja niz zaobljenu površinu druge koja se pružala koso u odnosu na onu u kojoj su dosad bili, i ustanove da ponovno mogu stajati. Bili opipa glavice šibica preostalih u paketiću. Četiri. Stisne usta i odluči ne spominjati koliko su blizu kraja svoje svjetlosti... osim ako ne bude morao.

„K-k-kako i-i-ide?“ Oni promrmljaju odgovore, a on kimne u tami. Nije bilo panike ni suza, još od Stanovih. To je bilo dobro. On napipa njihove ruke i tako su stajali neko vrijeme zajedno u mraku, dajući i dobivajući tim dodirom. Bili u tome osjeti čisti ushit, siguran osjećaj da su na ovaj način nešto više od zbroja svojih sedam ličnosti; ponovno su pridodani moćnijoj cjelini.

Upali jednu od preostalih šibica i oni ugledaju uski tunel koji se koso spuštao. Vrh ove cijevi bio je ukrašen mlitavom paučinom koju je ponegdje raskinula voda pa je visjela u ritama. Od pogleda na njih Billa prožme atavistička jeza. Pod je ovdje bio suh, ali pun drevne plijesni i nečeg što je moglo biti lišće, gljive... ili nekakvi nezamislivi brabonjci. Malo dalje ugleda gomilu kostiju i talog zelenih krpa. Nekad je to možda bilo ono što se nazivalo „ulaštenim pamukom“, radnička odjeća. Bili zamisli nekog radnika vodovoda ili kanalizacije koji se izgubio, zalutao ovamo a kojeg je našao -

Šibica se počne gasiti. On nagne njezinu glavicu niže, u želji da svjetlo potraje još malo.

„Z-z-znaš li g-g-gdje s-s-smo?“ upita on Eddieja.

Eddie pokaže niz malo zakrivljeni otvor tunela. „Kanal je tamo“, reče on. „Manje od kilometra, osim ako ne skreće u nekom drugom smjeru. Mislim da smo sad ispod Up-Mile Hilla. Ali Bili -“

Šibica oprlji Billove prste i on je pusti da padne. Ponovno su bili u mraku. Netko - Billu se učini da je to Beverly - uzdahne. Ali prije no što se šibica ugasila on ugleda zabrinutost na Eddiejevu licu.

„Š-š-što? Š-š-što j-j-je?“

„Kad kažem da smo ispod Up-Mile Hilla, mislim zaista ispod. Dugo se već spuštamo. Nitko nikad ne bi ovako duboko položio kanalizacijsku cijev. Ovako duboko iskopan tunel zove se rudarsko okno.“

„Koliko računaš da smo duboko, Eddie?“ upita Richie.

„Pola kilometra“, reče Eddie. „Možda i više.“

„Isuse, smiluj nam se“, reče Beverly.

„U svakom slučaju, ovo nisu kanalizacijske cijevi“, reče Stan iza njih. „To se vidi i po smradu. Gadan je, ali to nije kanalizacijski smrad.“

„Ja mislim da bih radije mirisao kanalizaciju“, reče Ben. „Ovo smrdi kao -“

Iz otvora cijevi iz koje su upravo izašli do njih doplovi krik, i Billu se od njega digne kosa na glavi. Njih sedmero zbiju redove, grčevito se držeći jedni za druge.

„- uhvatit ćemo vas govnari. Uhvatit ćemo vaaaaaaaaas -“

„Henry“, dahne Eddie. „O moj Bože, i dalje ide za nama.“

„To me ne iznenađuje“, reče Richie. „Neki su ljudi previše glupi da bi odustali.“ Začuju jedva čujno soptanje, škripu cipela, šapat tkanine.

„- vaaaaaaaaaaaas - „

„K-k-krenimo“, reče Bili.

Oni krenu niz cijev, sad u dvoredu osim Mikea koji se nalazio na začelju kolone: Bili i Eddie, Richie i Bev, Ben i Stan.

''Što m-m-misliš, k-k-koliko je H-H-Henry izan-n-nas?“

„Ne bih mogao odrediti, Veliki Bille“, reče Eddie. „Odjeci varaju.“ On stiša glas. „Jesi li vidio onu hrpu kostiju?“

„D-d-da“, reče Bili, i on stišavši glas.

„Uz odjeću je bio i remen za alat. Mislim da je to bio neki radnik vodovoda.“

„V-v-valjda.“

„Koliko još misliš da -“

„N-n-ne z-z-znam.“

Eddie u tami sklopi zdravu ruku oko Billove.

Prošlo je možda petnaest minuta kad začuju kako im se nešto prikrada u mraku.

Richie stane, kao ukopan. Odjednom je ponovno imao tri godine. Slušao je to šljapkavo, vrludavo kretanje - sve bliže njima, primiče se - i popratne šaptave zvukove poput granja, i prije no što je Bili upalio šibicu on je znao što će to biti.

„Oko!“ vrisne on. „Isuse, to je Puzajuće Oko!''

Jedan trenutak ostali nisu bili sigurni što to vide (Beverly je imala utisak da ju je otac pronašao, čak i ovdje dolje, a Eddieju se nakratko prikaže oživjeli Patrick Hockstetter, Patrick koji ih je nekako zaobišao i dospio ispred njih), ali Richiejev vapaj, Richiejeva sigurnost zamrzla je to obličje za sve njih. Oni ugledaju ono što je vidio i Richie.

Divovsko Oko ispuni tunel, staklaste crne zjenice promjera većeg od pola metra i šarenice blatnjave, crvenosmeđe boje. Bjeloočnica je bila ispupčena, opnasta, prošarana crvenim venama koje su neprekidno pulsirale. Oko je bilo užas bez vjeđa i trepavica koje se pomicalo na ležaju od gnojnih pipaka koji su naslijepo prelazili preko trošne stijenke tunela i zarivali se u nju poput prstiju, tako da je Bili u odsjaju šibice koja se gasila imao dojam da je Oko nekako pustilo čudovišne prste koji su ga pokretali.

Zurilo je u njih s praznom, užeglom pohlepom. Šibica se ugasi.

U mraku, Bili osjeti kako mu ti pipci nalik na granje miluju gležnjeve, goljenice... ali se nije mogao pomaknuti. Tijelo mu se potpuno skamenilo. Osjetio je kako mu se Ono približava, osjetio vrućinu kojom je Ono zračilo, i čuo vlažno bilo krvi koja je vlažila opne Onoga. On zamisli ljepljivost koju će osjetiti kad ga Ono dodirne no svejedno nije mogao vrisnuti. Čak i kad mu se još nekoliko pipaka glatko obavilo oko struka i zakvačilo za petljice traperica i počelo ga vući prema sebi, nije mogao vrisnuti ili se otimati. Čitavo tijelo kao da mu je obuzela smrtonosna dremljivost.

Beverly osjeti kako joj jedan pipak vršlja oko ušne resice a potom se naglo zateže poput omče. Bol bukne dok ju je Oko vuklo naprijed a ona se uvijala i jaukala, kao da je neka stara učiteljica izgubila strpljenje i dala joj znak da pođe s njom u dno učionice gdje će je natjerati da sjedne u magareću klupu i natakne magareću kapu. Stan i Richie pokušali su uzmaknuti, ali se i oko njih sad njihala i šaptala šuma nevidljivih pipaka. Ben zagrli Beverly i pokušaje povući natrag. Ona se panično čvrsto uhvati za njegove ruke.

„Ben... Ben, Ono me uhvatilo...“

„Nije... čekaj... povući ću...“

On povuče iz sve snage i Beverly vrisne kad joj uho prostrijeli bol a krv poteče. Jedan pipak, suh i tvrd, očeše se o Benovu košulju, zastane, a potom se smota u bolan čvor oko njegova ramena.

Bili ispruži ruku i ona pljasne u ljepljivu, meku vlagu. Oko! vrisne njegov um. O Bože stavio sam ruku u Oko! O Bože! O mili Bože! Oko! Moja ruka u Oku!

Bili se počne batrgati, ali su ga pipci neumoljivo privlačili. Ruka mu iščezne u toj vlažnoj, gramzivoj vrućini. Pa podlaktica. Ruka mu je sad bila uronjena u Oko sve do lakta. Svakog trenutka ostatak njegova tijela doći će u dodir s tom ljepljivom površinom i on osjeti da će istog trenutka poludjeti. Mahnito se borio, udarajući snažno po pipcima drugom rukom.

Eddie je stajao kao dječak koji sanja, slušao prigušene krikove i zvuke borbe dok su njegovi prijatelji sve dublje greznuli. Osjećao je pipke oko sebe, ali se još nijedan nije spustio na njega.

Bježi kući! zapovjedi mu njegov mozak prilično glasno. Bježi kući svojoj mami, Eddie! Naći ćeš ti put!

Bili vrisne u mraku - visok, očajnički zvuk popraćen ogavnim mljaskanjem i slinjenjem. Eddiejeva obamrlost se razbije - ta Ono pokušava srediti Velikog Billa!

„Ne!“ drekne Eddie pravim pravcatim urlikom. Nitko nikad ne bi mogao pomisliti da bi takav poklič nordijskog ratnika mogao izaći iz tako mršavog grudnog koša, grudnog koša Eddieja Kaspbraka, Eddieja Kaspbraka koja su - naravno - trpjela od najstrašnijeg oblika astme u Derryju. On jurne naprijed preskačući preko znatiželjnih pipaka i ne primjećujući ih, a slomljena mu je ruka lupkala po grudima ljuljajući se naprijed-natrag u promočenom gipsu. Prekopa po džepu i izvadi aspirator.

(kao kiselina eto kakav okus ima kao kiselina kao kiselina iz baterije)

On se sudari s leđima Billa Denbrougha i odbaci ga u stranu. Začuje se vodnjikav zvuk paranja, praćen dubokim željnim cviležom koji Eddie nije čuo ušima koliko osjetio u glavi. On podigne aspirator

(kiselina to je kiselina ako ja to hoću i zato jedi jedi jedi)

„EVO TI KISELINA IZ BATERIJE, GOVNARU!“ vrisne Eddie i okine. U istom trenutku udari nogom u Oko. Noga mu upadne duboko u želatinu rožnice Onoga. Na nozi osjeti brizganje vruće tekućine. On povuče nogu, tek nejasno svjestan da je izgubio cipelu.

„ODJEBI! ODBIJ! CRTA! GUBI SE! ODJEBI!“

On osjeti kako ga pipci dodiruju, ali oprezno. Ponovno okine iz aspiratora, poprska Oko i opet osjeti/začuje onaj cvilež... sad povrijeđen, iznenađen zvuk.

„Borite se protiv Onoga!“ urlao je Eddie na ostale. „To je samo usrano Oko! Borite se protiv Onoga! Čujete li me? Bori se protiv Onoga, Bili! Razjebi govnara! Isuse Kriste koje ste bebe, ja šamaram Ono sve u šesnaest a imam SLOMLJENU RUKU!“

Bili osjeti kako mu se snaga vraća. Istrgne mokru ruku iz Oka... a onda je ponovno zabije u nj, stisnute šake. Trenutak potom Ben se nađe pokraj njega. Zaleti se u Oko, zagrokće od iznenađenja i gađenja, a onda počne sipati udarce po želatinastoj, drhtavoj površini.

„Pusti je!“ razdera se on. „Čuješ me? Pusti je! Briši odavde! Crta!“

„Samo Oko! Jedno pišljivo Oko!“ vrištao je Eddie opijeno. Ponovno okine iz aspirator a i osjeti kako se Ono povlači. Pipci koji su se spustili na njega odlijepe se. „Richie! Richie! Sredi ga! To je samo Oko!''

Richie zaglavinja naprijed, ne mogavši povjerovati da on ovo čini, da se zapravo primiče najgorem, najstrašnijem čudovištu na svijetu. Ali je upravo to činio.

Uputio je samo jedan i to slab udarac, no od osjećaja da mu šaka uranja u Oko - gusto, vlažno i nekako hrskavo - on povrati sav sadržaj želuca u jednom jedinom bljutavom peristaltičkom nadimanju. Iz njega se začuje - glurt! - i od pomisli da je povratio na Oko on to ponovno učini. Samo jedan udarac, ali budući da je on stvorio ovu neman, vjerojatno je to bilo dovoljno. Pipci nestanu. Začuju kako se Ono povlači... a onda su jedini zvukovi bili Eddiejevo teško disanje i Beverlyn tihi plač. Beverly se držala za uho iz kojeg je krvarilo.

Bili kresne jednu od preostale tri šibice i oni se zagledaju jedni u druge ošamućenih, zgranutih lica. Niz Billovu je lijevu ruku tekla neka gusta, mutna tekućina nalik mješavini djelomice koaguliranog bjelanca i šmrklja. Niz Beverlyn je vrat sa strane curila krv, a na Benovu se obrazu nalazila svježa posjekotina. Richie polako gurne naočale više na nos.

„S-s-svi smo d-d-dobro?“ upita Bili promuklo.

„A ti, Bili?“ upita Richie.

„J-j-jesam.“ On se okrene Eddieju i žestoko zagrli manjeg dječaka. „S-s-spasio si mi ž-ž-život, čovječe.“

„Ono ti je pojelo cipelu“, reče Beverly i otme joj se divlji smijeh. „Nije li to prava šteta?“

„Kupit ću ti novi par Kedsica kad izađemo odavde“, reče Richie. Pljesne Eddieja po leđima u mraku. „Kako si to učinio, Eddie?“

„Gađao sam ga aspiratorom. Pretvarao se da je unutra kiselina. Poslije nekog vremena ima takav ima okus, ako mi je... ovaj... loš dan. Sjajno je upalilo.“

„'Ja šamaram Ono sve u šesnaest a imam SLOMLJENU RUKU!“ reče Richie i luđački zahihoće. „Nije loše, Edsiću. Zapravo, prilično je keheravo, da znaš.“

„Mrzim kad me zoveš Edsić.“

„Znam“, reče Richie i zagrli ga čvrsto, „ali netko te mora očvrsnuti, Edsić. Kad prestaneš voditi zaštićenu igzistenciju djeteta i odrasteš, dakle molim, dakle molim ustanovit ćeš da život i nije uvijek baš lak, momče!“

Eddie počne vrištati od smijeha. „Ovo ti je najusraniji Glas koji sam ikad čuo, Richie.“

„Neka ti taj aspirator bude pri ruci“, reče Beverly. „Možda nam opet zatreba.“

„Nisi nigdje vidio Ono?“ upita Mike. „Kad si upalio šibicu?“

„O-O-Ono je o-o-otišlo“, reče Bili i doda smrknuto: „Ali mu se približavamo. M-m-mjestu gdje O-O-Ono b-b-boravi. A m-m-mislim da smo ga m-m-maločas r-r-ranili.“

„Henry još ne popušta“, reče Stan. Glas mu je bio tih i promukao. „Čujem ga tamo otraga.“

„Pa onda krenimo“, reče Ben.

I oni krenu. Tunel se neprekidno spuštao a onaj smrad - onaj potmuli, pomamni vonj - je jačao. S vremena na vrijeme začuli bi Henryja iza sebe, ali je njegova vriska sad zvučala daleka i nimalo važna. Oni su svi osjećali - osjećaj sličan osjećaju iskrivljenosti i razglavljenosti koji su doživjeli u onoj kući u Neiboltovoj - da su prešli preko ruba svijeta u neko čudnovato ništavilo. Bili osjeti (premda nije raspolagao rječnikom kojim bi na primjeren način izrazio ono što zna) da se približavaju Derryjevu crnom i razorenom srcu.

Mikeu Hanlonu se učini kao da osjeća bolesne, aritmične otkucaje tog srca. Beverly osjeti kako oko nje buja zla sila, kao da je obavija, pokušavajući je na svaki način odvojiti od ostalih i izolirati je. Ona nervozno ispruži ruke i čvrsto uhvati Billa i Bena za njihove. Učini joj se da ih je morala previše raširiti, pa vikne nervozno: „Držite se za ruke! Kao da se udaljavamo jedni od drugih!“

Stan je prvi primijetio da se ponovno vidi. U zraku je bilo nekog slabog, čudnog žara. Isprva je vidio samo ruke - svoje; jednom je držao za ruku Bena a drugom Mikea. Onda shvati da vidi i puceta na Richiejevoj blatnjavoj košulji i prsten Kapetana Ponoći - bezvrijednu nagradu iz kutije žitnih pahuljica - koji je Eddie volio nositi na malom prstu.

„Narode, vidite li i vi?“ upita Stan i zaustavi se. I ostali stanu. Bili pogleda oko sebe, najprije svjestan toga da vidi - barem nešto malo - a onda i toga da se tunel nevjerojatno proširio. Sad su bili u okrugloj odaji velikoj kao Sumnerov tunel u Bostonu. I većoj, ispravi se on dok se ogledavao sa sve većim strahopoštovanjem.

Oni nakrive vratove prema natrag da bi mogli pogledati u strop, koji je bio petnaest metara iznad njih, ili još i više, poduprt kamenim potpornjima nalik na rebra. Između njih su visjele mreže prljave paučine. Pod je bio popločan kamenom, ali i prekriven nanosom prastarog blata tako da se zvuk njihovih koraka uopće nije promijenio. Zaobljeni zidovi bili su najmanje petnaest metara udaljeni jedni od drugih.

„Oni iz vodovoda su ovdje totalno pošašavili“, reče Richie i nasmije se nelagodno.

„Izgleda kao katedrala“, reče Beverly tiho.

„Odakle dolazi svjetlo?“ Ben je želio znati.

„Č-č-čini se da d-d-dolazi iz z-z-zidova“, reče Bili.

„Ne sviđa mi se ovo“, reče Stan.

„K-k-krenimo. H-H-Henry će nam uskoro p-p-puhati za v-v-vrat-“ Glasan, njakav krič rascijepi pomrčinu, a potom se začuje šuštava, teška grmljavina krila. Iz mraka doplovi neko obličje, buljava oka - drugo je bilo ugašena svjetiljka.

„Ptica!“ vrisne Stan. „Pazite, to je ona ptica!“

Ono se obruši na njih poput ogavnog ratnog zrakoplova. Rožnati narančasti kljun Onoga otvarao se i zatvarao i otkrivao ružičastu unutrašnju stijenku njegovih usta, baršunastu poput satenskog jastuka u mrtvačkom kovčegu. Pikirala je na Eddieja.

Kljun Onoga preruje mu rame i on osjeti kako mu bol uranja u meso poput kiseline. Krv mu poteče niz grudi. Zavapi kad mu je uzgon uzlepetalih krila Onoga zapahnuo lice nezdravim zrakom tunela. Ono se munjevito okrene; njegovo jedino oko zlobno je piljilo i kolutalo u duplji, a zamutilo bi se samo kad bi mu se žmirkava vjeđa na trenutak drhtavo spustila i prekrila oko tankom opnom. Njegove kandže potraže Eddieja koji se sagne, vrišteći i kao žiletima mu razrežu košulju na leđima, načine proreze, i povuku plitke skrletne crte duž lopatica. Eddie vrisne i pokuša otpuzati dalje, ali se ptica ponovno okrene i zaleti.

Mike iskorači i prekopa po džepu. Izvuče džepni nožić s jednom oštricom. Kad se ptica ponovno obrušila na Eddieja, on zamahne njime u brzom čvrstom luku preko jednog njezina čaporka. Zasiječe duboko i krv pokulja. Ptica odleti nagnuta u stranu, ali se vrati skupljenih krila, obrušivši se poput metka. Mike se u posljednjem trenutku baci u stranu i zamahne nožem prema gore. Promašio je i ptičja kandža udari u njegovo zapešće tako silovito da mu ruka utrne i zasvrbi ga - masnica koja se poslije tamo rascvjetala pružala mu se gotovo do lakta. Nožić odleti u mrak.

Ptica se vrati, krešteći pobjedonosno. Mike se otkotrlja i pokrije svojim tijelom Eddiejevo, očekujući najgore.

Stan krene prema dvojici dječaka šćućurenih na podu kad se ptica počela vraćati. Stane, kržljav i nekako uredan usprkos svoj onoj prljavštini kojom su mu bile zablaćene ruke, hlače i košulja, i ispruži ruke u neobičnom pokretu - dlanovi okrenuti prema gore a prsti prema dolje. Ptici se otme još jedan krič i ona projezdi pokraj Stana poput metka, promašivši ga za koji centimetar. Kosa mu se podigne u zrak a potom spusti u vrtlogu zraka koji je Ono podigao u prolazu. Stan se okrene na peti da bi se pripremio za povratak Onoga.

„Ja vjerujem u tangaru sedmobojnu iako nijednu nisam vidio“, reče on visokim jasnim glasom. Ptica vrisne i skrene s putanje kao da ju je netko pogodio. „Isto vrijedi i za lešinare i ševe čevrljuge i ružičaste plamence.“ Ptica zakriči, načini puni krug i odleti niz tunel, gačući. „Vjerujem u zlatnoglavog supa!“ vrisne Stan za njom. „A mislim i da negdje zaista postoji feniks! Ali ne vjerujem u tebe, pa zato odjebi odavde! Nosi se! Crta!“ Tad zašuti i tišina se učini silnom.

Bili, Ben i Beverly odu do Mikea i Eddieja; pomognu Eddieju da ustane i Bili mu pregleda posjekotine. „N-n-nisu d-d-duboke“, reče on. „Ali se k-k-kladim da v-v-vraški b-b-bole.“

„Rastrgalo mi je košulju na komadiće, Veliki Bille.“ Eddiejevi su se obrazi ljeskali od suza, a ponovno je hripao. Ona gromoglasna barbarska rika je utihnula; bilo je teško povjerovati da je uopće i postojala. ''Što ću reći mami?“

Bili se lagano nasmiješi. „A da o t-t-tome b-b-brinemo kad i-i-izađemo odavde? O-o-okini još jednom, E-E-Eddie.“

Eddie tako i učini, udahne duboko iz aspiratora a onda zapišti.

„Super, čovječe“, Richie reče Stanu. „Bilo je guba!“

Stan je drhtao cijelim tijelom. „Ne postoji takva ptica, to je sve. Nikad nije i nikad neće.“

„Dolazimo!“ vrisne Henry iza njih. Glas mu je bio potpuno umobolan. Smijao se i tulio. Zvučao je kao nešto što je ispuzalo kroz pukotinu na krovu pakla. „Ja i Belch! Dolazimo i sredit ćemo vas, bitange male! Ne možete pobjeći!“

Bili vikne: „I-i-izlazi, H-H-Henry! D-d-dok još m-m-možeš!“

Henryjev je odgovor bio šuplji, neartikulirani urlik. Oni začuju bat koraka i Billu sine koja je jedina Henryjeva svrha: on je stvaran, on je smrtan, i njega se ne može zaustaviti aspiratorom ili knjigom o pticama. Na Henryja magija ne bi djelovala. Odveć je glup.

„K-k-krenimo. M-m-moramo zadržati p-p-prednost.“ Krenu ponovno, držeći se za ruke.

Eddiejeva dronjava košulja lepršala je za njim. Ona je svjetlost jačala, a tunel se širio. Tunel se i spuštao, a strop naglo odmicao naviše sve dok su ga jedva mogli razaznati. Sad im se činilo da uopće ne hodaju kroz tunel, nego da se probijaju kroz titansko podzemno dvorište, prilaz nekom kiklopskom zamku. Ona svjetlost iz zidova pretvorila se u žitku zelenkastožutu vatru. Smrad je jačao i oni počnu osjećati vibracije koje su mogle biti stvarne ali i plod njihove mašte. Bile su postojane i ritmične. Otkucaji srca.

„Završava se tamo naprijed!“ vikne Beverly. „Pogledajte! Prazan zid!“ Ali kad su se približili, sad poput mrava na ovom golemom podu od prljavih kamenih blokova od kojih je svaki izgledao veći od parka Bassey, oni shvate da zid i nije potpuno prazan. Njegovu su glatku površinu razbijala jedna jedina vrata. I premda se zid uzdizao stotine metara iznad njih, vrata su bila jako mala. Nisu bila viša od metra. Bila su to vrata kakva se moglo vidjeti u slikovnicama, izrađena od debelih hrastovih dasaka okovanih željeznim prečkama u obliku slova X. Bila su to, shvate oni, vrata predviđena samo za djecu.

Sablasno, Bili u glavi začuje kako knjižničarka čita mališanima: Tko to po mom mostu tako hop-hop-hopše-še? Djeca nagnuta naprijed, a ona nekadašnja opčinjenost blista im u očima: hoće li čudovište biti svladano... ili će se pogostiti?

Na vratima je stajao znak, a u njihovu se podnožju nalazila hrpa kostiju. Malih kostiju. Kostiju Bog zna koliko djece. Došli su do doma Onoga. Taj znak na vratima, što je to?

Bili ga protumači kao čamac od novina.

Stan ga doživi kao pticu koja se diže prema nebu - feniksa, možda.

Michael ugleda zakrabuljeno lice - lice onog ludog Butcha Bowersa, možda, kad bi ga se moglo vidjeti.

Richie ugleda dva oka iza naočala.

Beverly ugleda ruku stisnutu u šaku.

Eddie je bio uvjeren da vidi gubavčevo lice, utonule oči i izborana iskešena usta - sve moguće bolesti i zaraze bile su utisnute u to lice.

Ben Hanscom ugleda dronjavu hrpu zavoja i učini mu se da osjeća miris starih, gorkih začina.

Kasnije, kad stigne do tih istih vrata s odjecima Belchovih krikova još u ušima, Henry Bowers će u tome vidjeti mjesec, pun, zreo... i crn.

„Bojim se, Bille“, reče Ben drhtavim glasom. „Moramo li?“

Bili je gurkao one kosti vrhovima nožnih prstiju, no odjednom ih udarcem noge razbaca u prašnjav, čegrtav zapah. I on se bojao... ali je trebalo misliti na Georgea. Ono je Georgeu otkinulo ruku. Jesu li i njegove male i krhke kosti među ovima? Da, naravno da jesu. Oni su ovdje zbog vlasnika tih kostiju - zbog Georgea i svih ostalih - onih koji su dovedeni ovamo, onih koji bi mogli biti dovedeni, i onih ostavljenih negdje drugdje da istrunu.

„Moramo“, reče Bili.

„A što ako su zaključana?“ upita Beverly utanjenim glasom.

„N-n-nisu z-z-zaključana“, reče Bili, a onda joj reče ono što je znao negdje dublje u sebi: „M-m-mjesta poput ovih n-n-nikad nisu z-z-zaključana.“

On položi presavijene prste desne ruke na vrata i gurne ih. Ona se otvore u poplavu žutozelene svjetlosti. Onaj smrad zoološkog vrta doplovi do njih, nevjerojatno jak, sad nevjerojatno moćan.

Jedno po jedno oni prođu kroz vrata iz bajki, u jazbinu Onoga. Bili...

7

U tunelima/4:59

...SE ZAUSTAVI TAKO NAGLO DA SE OSTALI NASLAŽU KAO TERETNI VAGONI KAD lokomotiva neočekivano i panično zakoči.

„Što je?“ oglasi se Ben.

„O- O-Ono je b-bbilo ovdje. O-o-oko. S-s-sjećate se?“

„Ja se sjećam“, reče Richie. „Eddie ga je zaustavio aspiratorom. Pretvarao se da je posrijedi kiselina. Spominjao je nekakvo šamaranje. Prilično keherasto, ali se ne sjećam točno što.“

„N-n-nije ni v-važno. N-n-nećemo v-v-vidjeti ništa što smo već v-v-vidjeli“, reče Bili.

Kresne šibicu i pogleda u ostale. Lica su im se žarila na svjetlosti šibice, osvijetljena i mistična. I izgledala jako mlada. „K-k-kako s-s-ste?“

„Dobro smo, Veliki Bille“, reče Eddie, ali lice mu je bilo zgrčeno od bola. Billova priručna udlaga se raspadala. „A ti?“

„D-d-dobro“, reče Bili i ugasi šibicu prije no što im je njegovo lice uspjelo ispričati neku drugu priču.

„Kako se to dogodilo?“ upita ga Beverly, dotaknuvši mu ruku u tami. „Bili, kako je ona mogla -“

„J-j-jer sam s-s-spomenuo ime g-g-grada. D-d-došla je z-z-za mnom. Još n-n-nisam ni i-i-izgovorio tu riječ, a već mi je n-n-nešto g-g-govorilo da z-z-zašutim. A-a-ali ja n-n-nisam p-p-poslušao.“ On bespomoćno zamaše glavom u tami. „Ali čak i ako je d-d-došla u D-D-Derry, n-n-ne shvaćam k-k-kako je d-d-dospjela o-o-ovamo. Ako je H-H-Henry nije d-d-doveo, onda tko je?“

„Ono“, reče Ben. „Ono ne mora izgledati čudovišno, to znamo. Ono se moglo pojaviti i reći da si u opasnosti. Dovelo ju je ovamo da bi te... sjebalo, pretpostavljam. Da nam ubije hrabrost. Jer to je ono što si ti oduvijek bio, Veliki Bille. Naša hrabrost.“

„Tom?“ reče Beverly tihim, gotovo zamišljenim glasom.

„T-t-tko?“ Bili upali novu šibicu.

Gledala ga je s nekom vrstom očajničke iskrenosti. „Tom. Moj muž. I on je znao. Barem mislim da sam pred njim spomenula ime grada, onako kako si ga ti spomenuo Audri. Ja... ne znam je li ga čuo ili ne. U tom je trenutku bio prilično ljut na mene.“

„Isuse, što je ovo, nekakva sapunica u kojoj svi prije ili poslije isplivaju na površinu?“ reče Richie.

„Nije sapunica', reče Bili, mučno, „nego predstava. Kao cirkus. Naša je Bev otišla i udala se za Henryja Bowersa. Kad ga je ona ostavila, zašto i on ne bi došao ovamo? Ta došao je i pravi Henry.“

„Ne“, reče Beverly. „Nisam se udala za Henryja. Udala sam se za oca.“

„Ako te tukao, u čemu je razlika?“ upita Eddie.

„S-s-skupite se oko m-m-mene“, reče Bili. „P-p-priđite.“ Oni to učine. Bili raširi ruke i napipa Eddiejevu zdravu ruku i jednu Richiejevu. Uskoro su stajali u krugu, kao što su to već jedanput učinili kad ih je bilo više. Eddie osjeti kako mu netko stavlja ruku oko ramena. Taj je osjećaj bio topao, utješan i duboko poznat.

Bili osjeti moć koje se sjećao otprije, ali shvati s natruhom očaja da su se stvari zaista promijenile. Ta moć nije ni izdaleka bila onako jaka - borila se i treperila poput plamena svijeće u nezdravom zraku. Tama je izgledala gušća i bliža, trijumfalnija. A osjećao je i miris Onoga Niz ovaj prolaz, pomisli on, i ne baš jako daleko, nalaze se vrata sa znakom. Što je bilo iza tih vrata? To je jedino čega se još ne mogu sjetiti. Sjećam se kako sam ukrutio prste jer su željeli drhtati, i sjećam se kako sam otvorio vrata. Čak se sjećam i bujice svjetlosti koja nas je preplavila i kako je izgledala gotovo živo, kao da nije riječ o običnoj svjetlosti nego o fluorescentnim zmijama. Sjećam se i smrada, kao u majmunskom kavezu u velikom zoološkom vrtu, ali još goreg. A onda... ništa.

„S-s-sjeća li se i-i-itko što je Ono stvarno b-b-bilo?“

„Ne“, reče Eddie.

„Mislim...“ zausti Richie, a onda se Billu učini da je osjetio kako je ovaj odmahnuo glavom u mraku. „Ne.“

„Ne“, reče Beverly.

„A-a.“ To je bio Ben. „To je jedino čega se još ne mogu sjetiti. Što je Ono bilo... ili kako smo se protiv njega borili.“

„Chud“, reče Beverly. „Tako smo se borili. Ali se ne sjećam što to znači.“

„Budite uz m-m-mene,“ reče Bili, „i ja ću b-b-biti uz v-v-vas.“

„Bili“, reče Ben. Glas mu je bio veoma smiren. „Nešto dolazi.“

Bili osluhne. Začuje kako im se u mraku približavaju koraci, kako se netko vuče i posrće... i uplaši se.

„A-A-Audra?“ zazove on... znajući da to nije ona. Što god je to posrtalo prema njima, primicalo se.

Bili upali šibicu.

8

Derry / 5:00

PRVA POGREŠNA STVAR DOGODILA SE TOG DANA POTKRAJ PROLJEĆA 1985. DVIJE minute prije službenog izlaska sunca. Da bi se shvatilo koliko je pogrešna bila, moralo bi se znati dvije činjenice poznate Mikeu Hanlonu (koji je u svitanje ležao u nesvijesti u bolnici Home u Derryju), a obje su se ticale baptističke crkve Grace, koja je stajala na uglu Witchamove i Jacksonove od 1897. godine. Na vrhu crkve nalazio se vitki bijeli toranj, apoteoza zvonika svake protestantske crkve u Novoj Engleskoj. Na sve četiri strane svijeta zvonika nalazili su se brojčanici, a sama ura proizvedena je i dopremljena iz Švicarske godine 1898. Jedini mehanizam sličan ovome stajao je na glavnom gradskom trgu Haven Villagea, udaljenom šezdeset kilometara.

Stephen Bowie, industrijalac koji se bavio preradom drvne građe a koji je živio u West Broadwayu, poklonio je uru gradu i platio je nekih 17.000 dolara. Bowie si je to mogao priuštiti. Četrdeset je godina bio pobožni vjernik i laički svećenik (nekoliko posljednjih godina i predsjednik derryjevskog ogranka Lige bjelačkog ćudoređa). Osim toga, bio je poznat i po svojim pobožnim laičkim propovijedima na Majčin dan, o kojem je uvijek s poštovanjem govorio kao o Majčinskoj nedjelji.

Od instaliranja pa sve do 31. svibnja 1985., taje ura vjerno otkucavala svakih pola sata i svaki puni sat - s jednom iznimkom vrijednom spomena. Na dan eksplozije u Kitchenerovoj željezari nije otkucala podne. Stanovnici su zaključili da je velečasni Jollyn utišao uru da bi pokazao kako i crkva oplakuje mrtvu djecu, a Jollyn ih nikad nije razuvjerio, premda to nije bilo istina. Ura se jednostavno nije oglasila.

Jednako tako nije se oglasila ni u pet sati ujutro 31. svibnja 1985. U tom trenutku, u cijelom Derryju, starosjedioci otvore oči i usprave se u krevetima, uznemireni iz razloga u koji nisu mogli uprijeti prstom. Popiju svoje lijekove, stave proteze, pripale lule i cigare. Starci naćule uši.

Jedan od njih bio je Norbert Keene, sad devedeset i neštogodišnjak. Odšepesa do prozora i zagleda se u tamneće nebo. Sinoćnja je vremenska prognoza najavila vedro nebo, ali su njegove kosti govorile da će pasti kiša, i to žestoka. Osjećao je dubok strah; na neki neuhvatljiv način osjećao se ugroženim, kao da neki otrov neumoljivo otječe prema njegovu srcu.

Bezrazložno se prisjeti dana kad se Bradleyjeva banda nesmotreno dovezla u Derry, na nišan sedamdeset pet pištolja i pušaka. Od takvog posla čovjek se počne unutra osjećati nekako toplo i lijeno, kao da je sve... nekako potvrđeno. Nije se mogao bolje izraziti, čak ni u sebi. Od takvog posla čovjek se osjeća kao da bi mogao poživjeti vječno, a Norbert Keene gotovo da je to i učinio. Navršit će devedeset šest 24. lipnja, a još svakog dana propješači pet kilometara. Ali se sad bojao.

„Ta djeca“, reče on, gledajući kroz prozor, nesvjestan da je progovorio. „Što je toj prokletoj djeci? Što to ovaj put izvode?“

Egbert Thoroughgood, devedesetdevetogodišnjak, koji je bio u Silver Dollaru kad je Claude Heroux naštimao svoju sjekiru i četvorici odsvirao „Posmrtni marš“, probudi se istog trenutka, uspravi u krevetu i ispusti zahrđali krik koji nitko nije čuo. Sanjao je Claudea, samo što se Claude zaletio na njega, sjekira se spustila, i trenutak potom Thoroughgood je ugledao kako se njegova odsječena ruka trza i uvija na šanku.

Nešto ne valja, pomisli on na svoj smušeni način, uplašen i drhtav u usvojim dugim gaćama s mrljama od mokraće. Nešto nikako nije u redu.

Dave Gardener, koji je u listopadu 1957. našao unakaženo tijelo Georgea Denbrougha, i čiji je sin našao prvu žrtvu ovog novog ciklusa početkom proljeća, otvori oči točno u pet i pomisli, prije no što je pogledao na sat na komodi: Ura na crkvi Grace nije otkucala puni sat... što se događa? On osjeti dubok premda neodređen strah.

Dave je s godinama napredovao; 1965. je kupio trgovinu cipela The Shoeboat, a sad je postojao drugi Shoeboat u Derry Mallu i treći u Bangoru. Odjednom kao da se sve to - sve za što je cijeli život radio - našlo u opasnosti. Od čega? vikne on samom sebi, gledajući svoju usnulu ženu. Od čega, zašto si se toliko uzvrpoljio samo zato što se taj sat nije oglasio?

Ali odgovora nije bilo. Ustane i ode do prozora, natežući vezicu pidžame. Nebo je bilo nemirno, oblaci su brzo plovili sa zapada i Dave se dodatno uznemiri. Prvi put poslije jako puno vremena on se uhvati kako misli na krikove koji su ga dozvali na trijem prije dvadeset sedam godina, gdje je ugledao uskoprcanu priliku u žutoj kišnoj kabanici. Pogleda u nadolazeće oblake i pomisli: U opasnosti smo. Svi. Derry.

Šef policije Andrew Rademacher, koji je zaista bio uvjeren da je pokušao sve kako bi riješio novi niz ubojstava djece koji je pogodio Derry, stajao je na trijemu svoje kuće, palčeva zakvačenih za službeni opasač, pogleda podignuta prema oblacima, i osjećao istu uznemirenost. Nešto se kuha. Kao prvo, čini se da će lijevati kao iz kabla. Ali to nije sve. On zadrhti... i dok je stajao na svom trijemu do kojeg je kroz zaštitna vrata dopirao miris slanine koju mu je supruga pekla, prve kapi kiše veličine kovanica od deset centi zatamne pločnik ispred njegova udobnog doma u Reynoldsovoj, a negdje, tik iznad obzora u smjera parka Bassev, zamumlja grom.

Rademacher ponovno zadrhti.

9

George/5:01

BILL PODIGNE ŠIBICU... I ISPUSTI DUG, DRHTAV, OČAJNIČKI CVILEŽ.

Prema njemu se kroz tunel sapletao George, još odjeven u svoju krvlju poprskanu žutu kabanicu. Jedan mu se rukav beskorisno klatio. George - ovo je lice bilo bijelo kao sir, a oči su mu sjale kao srebro. Prikuju se za Billove.

„Moj čamac!“ zaori se Georgeov izgubljeni glas, treperav, u tunelu. „Ne mogu ga naći, Bili, svuda sam gledao i ne mogu ga naći a sad sam mrtav i ti si kriv ti si kriv TI SI KRIV -''

„G-G-George!“ krikne Bili. Osjeti kako mu se mozak cima, otima s veza.

George posrne i zaglavinja prema njemu i preostalu ruku podigne na Billa, s bijelom šakom na svršetku savijenom u kandžu. Nokti su bili prljavi i gramzivi.

„Ti si kriv!“ šapne George i isceri se. Zubi su mu bili vampirski očnjaci; otvarali su se i zatvarali polako, poput zuba u zamci za medvjede. „Ti si me poslao van i za sve... si ti... kriv.“

„N-n-ne, G-G-Georgie!“ vikne Bili. „N-n-nisam z-z-znao -“

„Ubit ću te!“ vikne George, i iz tih vampirskih usta dopre mješavina psećih zvukova: lavež, skvičanje, zavijanje. Nekakav smijeh. Bili je sad osjećao i njegov zadah, miris Georgeove truleži. Bio je to podrumski smrad, migoljav, vonj nekog završnog čudovišta, skutrenog i žutookog u kutu, koje čeka da raspori zatvarač na trbuhu nekog dječaka.

Georgeovi zubi zaškrguću. Taj zvuk podsjeti na sudaranje biljarskih kugli. Žuti mu gnoj iscuri iz očiju i scijedi se niz lice... a onda se šibica ugasi.

Bili osjeti da su njegovi prijatelji nestali - bježali su, naravno da su bježali, ostavljali ga samog. Odbacivali su ga, kao što su ga odbacili i roditelji, zato što je George imao pravo: za sve je on bio kriv. Uskoro će osjetiti kako ga ta jedna ruka steže za gušu, kako ga ti očnjaci deru, i to će biti u redu. Pravda će biti zadovoljena.

Poslao je Georgea u smrt, i cijeli je svoj život odrasle osobe proveo pišući o užasima tog izdajstva. O, zakrabuljio je on to raznim krinkama, gotovo mnogobrojnima koliko i obličja koje je Ono poprimalo zbog njih, ali čudovište na dnu svega toga bio je uvijek i jedino George, koji je istrčao na oslabljeni pljusak s parafinom premazanim brodićem od novina. Sad je vrijeme za iskupljenje.

„Zaslužuješ da umreš jer si me ubio“, šapne George. Sad je bio jako blizu. Bili sklopi oči.

Uto žuta svjetlost zapljusne tunel i on ih otvori. Richie je držao šibicu. „Bori se protiv Onoga, Bili!“ vikne Richie. „Zaboga! Bori se!“

Što vi radite ovdje? Pogleda ih zbunjeno. Ipak nisu pobjegli. Kako to? Kako je to moguće nakon što su shvatili kako je podmuklo ubio vlastitog brata?

„Bori se!“ vrištala je Beverly. „O, Bili, bori se! Samo ti možeš ovo srediti! Molim te -“

George je sad bio udaljen manje od tri metra. On neočekivano isplazi jezik Billu. Vrvio je od bijelih gljivičastih izraslina. Bili ponovno vrisne.

„Ubij Ono, Bili!“ vikne Eddie. „To nije tvoj brat! Ubij Ono dok je malo! Ubij Ono SAD!“

George pogleda Eddieja, samo na trenutak svrnuvši pogled svojih sjajnih srebrnih očiju, no Eddie svejednako odleti natrag i udari o zid kao da ga je netko gurnuo. Bili je stajao skamenjeno i promatrao kako mu brat prilazi, ponovno George poslije toliko godina, George na svršetku i George na početku, o da, i čuje škripanje Georgeove žute kabanice kako George smanjuje razdaljinu, čuje zveckanje kopči na njegovim kaljačama a osjeća i miris nečega što podsjeća na mokro lišće, kao da je ispod kabanice Georgeovo tijelo načinjeno od njega, kao da su stopala u Georgeovim kaljačama stopala od lišća, da, čovjek-lišće, tako je, to je George, gnjilo lice-balon i tijelo načinjeno od mrtvog lišća, onoga što ponekad začepi kanalizacijske odvode poslije bujica.

Bili nejasno začuje kako se Beverly dere.

(on stavlja ruke)

„Bili, molim te, Bili -“

(na oba uha i uporno tvrdi)

„Potražit ćemo zajedno moj čamac“, reče George. Niz obraze mu se kotrljao gust žuti gnoj, lažne suze. On posegne za Billom, naheri glavu, a zubi mu počnu otpadati s onih vampirskih očnjaka.

(da vidi duha vidi duha VIDI)

„Naći ćemo ga“, reče George i Bili osjeti dah Onoga, smrad zgnječenih životinja koje leže na autocesti u ponoć. Kad su se Georgeova usta razjapila, ugleda kako u njima nešto migolji. „Čamac je još ovdje dolje, ovdje dolje sve plovi, i mi ćemo ploviti, Bili, svi ćemo ploviti -“ Georgeova ruka nalik ribljem trbuhu sklopi se oko Billova vrata.

(VIDI DUHA VIDIMO DUHOVE VIDITE VIDIMO VIDIŠ DUHOVE)

Georgeovo zgrčeno lice primakne se Billovu vratu, „- ploviti -“

„On stavlja ruke na oba uha!“ zavapi Bili. Glas mu je bio dublji, gotovo da i nije bio njegov, i u vrućem bljesku sjećanja Richie se sjeti da Bili muca samo kad govori vlastitim glasom: kad se pretvara da je netko drugi, nikad to ne čini.

Ona Georgeova kreatura odskoči, siknuvši, i ruka Onoga podigne se do lica pokretom kao da tjera zle duhove.

„Tako je!“ vrisne Richie u silnom zanosu. „Imaš ga, Bili! Sredi Ono! Sredi Ono! Sredi Ono!“

„On stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha!“ grmio je Bili. Odlučno je krenuo prema tobožnjem Georgeu. „Ti nisi duh! George zna da nisam želio da umre! Moji starci nisu imali pravo! Okrivili su mene a to nije bilo u redu! Čuješ me?“

Onaj tobožnji George naglo se okrene, zacviljevši kao štakor. Ono potrči i počne se mreškati ispod žute kišne kabanice. Kabanica kao da se rastapala i kapala u kričavim mrljama žute boje. Ono je gubilo oblik, postajalo amorfno.

„On stavlja ruke na oba uha, pizdo!“ vrisne Bili Denbrough, „i uporno tvrdi da vidi duha!“ On skoči za Onim i prsti mu potegnu žutu kišnu kabanicu koja više i nije bila kabanica. Ono što je dohvatio sličilo je nekoj čudnoj toploj kremi koja mu se istopila pod prstima čim je stisnuo šaku. Bili padne na koljena. A onda Richie vrisne kad mu je šibica oprljila prste a oni ponovno utonuli u tamu.

Bili osjeti kako mu nešto počinje rasti u grudima, nešto vruće, zagušujuće i bolno poput vatrenih kopriva. Snažno se uhvati za koljena i privuče ih do brade, u nadi da će to spriječiti bol, ili ga možda ublažiti; maglovito je bio zahvalan zbog tame, bilo mu je drago da ostali ne mogu vidjeti ovu agoniju.

On začuje kako mu se iz usta otima zvuk - treperavi jauk. Potom još jedan, pa još jedan. „George!“ zavapi on. „George, žao mi je! Nikad nisam želio da ti se b-b-bilo što loše d-d-dogodi!“

Možda je bilo još nešto što je trebalo reći, ali on to nije mogao. Onda počne jecati, ležeći na leđima s jednom rukom preko očiju, sjećajući se čamca, sjećajući se upornog lupkanja kiše o prozore spavaće sobe, sjećajući se lijekova i papirnatih maramica na noćnom ormariću, slabog bola temperature u glavi i tijelu, a ponajviše se sjećajući Georgea: Georgea u njegovoj žutoj kišnoj kabanici s kapuljačom.

„George, žao mi je!“ vikne on kroz suze. „Žao mi je, žao mi je, molim te, ž-ž-ŽAO mi je - „ A onda ga okruže oni, njegovi prijatelji, i nitko ne upali šibicu, a netko ga zagrli, nije znao tko, Beverly možda, ili možda Ben, ili Richie. Bili su s njim, i tih nekoliko kratkih trenutaka, tama je bila dobrostiva.

10

Derry/5:30

U POLA ŠEST VEĆ JE PLJUŠTALO. PROGNOSTIČARI BANGORSKIH RADIO-POSTAJA izrazili su čuđenje i ponudili blage isprike svima onima koji su isplanirali piknike i izlete u prirodu na temelju jučerašnje vremenske prognoze. Što se tu može, narode; samo jedan od tih neobičnih klimatskih obrazaca koji se kadšto zapanjujuće naglo razviju u dolini Penobscota.

Na WZON-U, meteorolog Jim Witt opisao je nešto što je on nazvao „izvanredno discipliniranom“ frontom niskog tlaka. Blago rečeno. Vremenska je situacija išla od naoblake u Bangora, preko pljuskova u Hampdenu do rosulje u Havenu, do umjerenih pljuskova u Newportu. Vozači na Autocesti 7 odjednom su vozili kroz vodu mjestimice duboku i do dvadeset centimetara, a zbog odrona koji je začepio odvodnu cijev iza Rhulinova imanja autocesta je bila pokrivena s toliko vode da je praktički bila neprolazna. U šest sati tog jutra prometna policija grada Derryja postavila je znakove ZAOBILAZNICA s obje strane odrona.

Oni koji su pod nadstrešnicom u Main Streetu čekali prvi jutarnji autobus koji će ih odvesti na posao stajali su i gledali preko ograde u Kanal, u kojem je voda bila zlokobno visoka u svom betonskom koritu. Naravno, neće biti poplave, u tome su se svi složili. Voda je još bila metar ispod oznake najvišeg vodostaja iz 1977., a ni te godine nije bilo poplave.

Ali je kiša uporno i ustrajno bubnjala, a gromovi gunđali u niskim oblacima. Voda je tekla niz Up-Mile Hill u potocima i grmjela u odvodima i kanalima.

Neće biti poplave, složili su se svi, lica prevučenih patinom tjeskobe.

U 5:45 transformator na stupu pokraj napuštenog kamionskog depoa braće Tracker eksplodira u bljesku ljubičaste svjetlosti i savijeni komadi metala rasprsnu se po pločicama šindre na krovu zgrade. Jedan od tih letećih komada metala prereže žicu visokog napona, koja također padne na krov, sikćući i uvijajući se kao zmija, bljujući gotovo žitku bujicu iskri. Krov se zapali usprkos pljusku i uskoro se depo pretvori u buktinju. Električni kabel pao je s krova na korovom obraslu stazicu kojom se zaobilazilo zgradu do čistine gdje su nekad dječaci igrali bejzbol.

Derryjevski vatrogasci prvi put tog dana izjure u 6:02 i stignu do Tracker Brothers u 6:09. Među prvima s vatrogasnih je kola sišao Calvin Clark, jedan od blizanaca Clark s kojima su Ben, Beverly, Richie i Bili išli u školu. Na trećem koraku potplatom svoje kožne čizme stane na neizoliranu žicu. Calvina gotovo trenutačno ubije struja. Jezik mu ispadne iz usta, a gumena vatrogasna kabanica počne se pušiti. Smrdio je po gumama koje spaljuju na gradskom smetlištu.

U 6:05, stanovnici Meritove u Old Capeu osjetili su nešto što je sličilo podzemnoj eksploziji. Tanjuri popadaju s polica, a slike sa zidova. U 6:06 svaki zahod u Meritovoj eksplodira u gejziru izmeta i otpadnih voda kad je došlo do nekog nezamislivog obrata u cijevima koje su vodile do rezervoara novog pogona za preradu otpadnih voda u Jalovini. U nekoliko slučajeva te su eksplozije bile toliko jake da su probile rupe u stropovima kupaonica.

Žena po imenu Ann Stuart poginula je kad je iz njezine zahodske školjke zajedno s bujicom otpadnih voda kao iz katapulta izletio i prastari zupčanik. Zupčanik je proletio kroz mutno staklo na vratima tuš-kabine i prošao joj kroz vrat poput neobičnog metka dok je prala kosu. Gotovo da joj je odsjekao glavu. Zupčanik je bio relikvija iz Kitchenerove željezare, a u kanalizaciju je dospio prije gotovo tričetvrt stoljeća.

Još je jedna žena poginula kad je zbog tog naprasnog i silovitog vraćanja kanalizacije izazvanog širenjem metanskih plinova njezin zahod eksplodirao kao bomba. Nesretnicu, koja je u to vrijeme sjedila na zahodu i čitala najnoviji katalog Banana Republic, raznijelo je na komade.

U 6:19, munja udari u takozvani Most poljubaca koji je premošćivao Kanal između parka Bassey i srednje škole. Iverci budu odbačeni visoko u zrak, a onda padnu poput kiše u nabujali Kanal koji ih brzo otplavi.

Vjetar se nadimao. U pola sedam, mjerač u predvorju zgrade suda zabilježio je brzinu nešto veću od dvadeset kilometara na sat. U 6:45, pojačao se na trideset pet.

U 6:46, Mike Hanlon se probudi u svojoj sobi u bolnici Home. Njegov povratak svijesti sličio je sporom rastapanju - dugo je mislio da sanja. Bio je to neobičan san - anksiozan san, rekao bi njegov stari profa iz psihologije, Doc Abelson. Nije bilo očitog razloga za zebnju, ali ju je svejedno osjećao; čista bijela soba kao da je odisala prijetnjom.

Postupno je shvatio da je budan. Čista bijela soba bila je bolnička soba. Iznad njegove glave visjele su boce, jedna puna bistre tekućine, druga tamnocrvene. Puna krvi. On ugleda ugašeni televizor pričvršćen za zid i postane svjestan upornog lupkanja kiše po prozoru.

Mike pokuša pomaknuti noge. Jedna se lako pokrenula, ali druga, njegova desna noga, odbijala se pomaknuti. Jedva da je i osjećao tu nogu, i on shvati da je čvrsto previjena.

Malo-pomalo svega se prisjeti. Počeo je zapisivati u svoju bilježnicu kad se pojavio Henry Bowers. Pravi grom iz vedra neba. Došlo je do borbe, i - Henry! Kamo je Henry otišao? Po ostale?

Mike se maši bolničkog zvonca. Visjelo mu je iznad uzglavlja i držao ga je u rukama kad su se otvorila vrata. Na njima je stajao bolničar. Dva puceta na njegovoj bijeloj kuti bila su otkopčana a crna mu je kosa bila razbarušena, pa je podsjećao na nepočešljanog Bena Caseyja. Oko vrata je nosio medaljon s likom svetog Kristofora. Čak i u svom bunovnom, tek tri četvrtine budnom stanju, Mike ga odmah prepozna. Godine 1958. u Derryju je ubijena šesnaestogodišnja djevojka po imenu Cheryl Lamonica. Ubilo ju je Ono. Djevojka je imala četrnaestogodišnjeg brata po imenu Mark, i to je bio on.

„Mark?“ reče on slabašno. „Moram razgovarati s tobom.“

„Pst“, reče Mark. Ruka mu je bila u džepu. „Bez priče.“ On uđe u sobu i kad je stao kod podnožja kreveta, Mike s beznadnom zebnjom primijeti koliko su oči Marka Lamonice prazne. Glavu je lagano nagnuo u stranu, kao da čuje daleku glazbu. On izvadi ruku iz džepa. U njoj se nalazila injekcija.

„Ovo će vas uspavati“, reče Mark i krene prema krevetu.

11

Ispod grada/6:49

„PST! „vikne Bill, iako nije bilo nikakva zvuka osim njihovih jedva čujnih koraka. Richie kresne šibicu. Zidovi tunela su se udaljili i njih petero izgledali su jako mali u ovom prostoru ispod grada. Zbiju redove i Beverly osjeti sanjiv deja vu dok je promatrala divovske kamene ploče na podu i viseće mreže paučine. Sad su bili blizu. Blizu.

''Što čuješ?“ upita ona Billa, pokušavajući gledati na sve strane dok je šibica u Richiejevoj ruci tinjala, očekujući ugledati neko novo iznenađenje kako dolazi posrćući ili leteći iz tame. Je li netko za Rodana? Ili za izvanzemaljca iz onog jezivog filma sa Sigourney Weaver? Velikog štakora s narančastim očima i srebrnim zubima?

Ali nije bilo ničega - samo prašnjav miris tame i, negdje daleko, grmljavina vode, kao da se odvodi pune.

„N- n-nešto nije u r-r-redu“, reče Bili. „Mike -“

„Mike?“ upita Eddie. „Što je s Mikeom?“

„I ja sam osjetio“, reče Ben. „Je li... Bili, je li umro?“

„Ne“, reče Bili. Oči su mu bile zamagljene i daleke, bez emocija - sva njegova zabrinutost nalazila mu se u tonu glasa i obrambenom držanju tijela. „On... O-o-on...“ On proguta slinu. Nešto mu škljocne u grlu. Oči mu se rašire.

„O ne -!“

„Bili?“ vikne Beverly, usplahireno. „Bili, što je? Što -“

„U-u-uhvatite me za r-r-ruke!“ vrisne Bili. „B-b-brzo!“

Richie ispusti šibicu i uhvati Billa za jednu ruku. Beverly ga zgrabi za drugu. Zamaše svojom slobodnom rukom i Eddie je slabašno uhvati slomljenom rukom. Ben ga uhvati za drugu ruku i zatvori krug uhvativši za ruku Richieja.

„Pošalji mu našu snagu!“ vikne Bili istim tim čudnim, dubokim glasom. „Pošalji mu našu snagu, što god da si, pošalji mu našu snagu! Sad! Sad! Sad!“

Beverly osjeti kako nešto odlazi od njih prema Mikeu. Glava joj se okretala na ramenima u nekoj vrsti ekstaze, a oštro se hripanje Eddiejeva disanja stopilo sa strmoglavom grmljavinom vode u odvodima.

12

„SAD“, REČE MARK LAMONICA TIHIM GLASOM. UZDAHNE POPUT ČOVJEKA KOJI osjeća da mu se bliži orgazam.

Mike je uporno pritiskao bolničko puce. Čuo ga je kako zvoni u sestrinskoj sobi na kraju hodnika, ali nitko ne dođe. Nekakvom paklenskom vidovitošću on shvati da sestre sjede tamo, čitaju jutarnje novine, piju kavu, čuju njegovo zvonce ali ga ne čuju, čuju ga ali ne reagiraju, reagirat će tek kasnije kad sve bude gotovo, zato što je to tako u Derryju. U Derryju je bolje ne vidjeti i ne čuti neke stvari... dok se ne završe. Mike pusti bolničko puce.

Mark se sagne prema njemu. Vrh injekcije zasvjetluca. Medaljon svetog Kristofora hipnotički se zanjiše naprijed-natrag dok je povlačio pokrivač.

„Evo ovdje“, šapne on. „U sternum.“ I ponovno uzdahne. Mike osjeti kako ga ispunja snaga - neka primitivna snaga koja mu je tijelo ispunila električnim nabojem. On se ukoči, prstiju raširenih kao u grču. Oči mu se rašire. Iz grla mu se otme roktaj, a onaj osjećaj zastrašujuće obamrlosti raspline se kao da mu je netko smjestio kroše u bradu.

Desna mu ruka poleti prema noćnom stoliću. Tamo se nalazio plastični vrč a pokraj njega i teška čaša za vodu kakve se viđa u kantinama. Ruka mu se sklopi oko nje. Lamonica osjeti promjenu; iz očiju mu se izgubi ono sanjivo, zadovoljno svjetlo a zamijeni ga oprezna zbunjenost. Lagano ustukne, i u tom trenutku Mike podigne onu čašu i odalami ga njome po licu.

Lamonica vrisne, zatetura natraške i ispusti injekciju. Ruke mu polete k licu iz kojeg je šikljala krv, slijevala mu se niz zapešća i prskala njegovu bijelu kutu.

Snaga se raspline naglo kako je i došla. Mike je tupo gledao u krhotine slomljenog stakla na krevetu, njegovoj bolničkoj pidžami i ruci koja je krvarila. Začuje brz, lagan zvuk cipela s gumenim đonovima u hodniku, sve bliže.

Sad dolaze, pomisli on. O da, sad. A nakon što odu, tko će se pojaviti? Tko će se pojaviti sljedeći?

Kad su upale u njegovu sobu, medicinske sestre koje su dotad mimo sjedile u svom odjeljku dok je njegovo zvono mahnito cilikalo, Mike zatvori oči i pomoli se Bogu da svemu tome dođe kraj. Pomoli se da su njegovi prijatelji negdje ispod grada, pomoli se da su dobro, pomoli se da svemu ovome učine kraj.

Nije točno znao kome se moli... ali se molio bez obzira na to.

13

Ispod grada/6:54

„D-D-DOBRO JE“, REČE BILL USKORO.

Ben nije znao koliko su dugo stajali u mraku i držali se za ruke. Činilo mu se da je osjetio kako nešto - nešto od njih, iz njihova kruga - odlazi pa se vraća. Ali nije znao kamo je ta stvar - ako je uopće i postojala - otišla, ni što je učinila.

„Jesi li siguran, Veliki Bille?“ upita Richie.

„D-d-da.“ Bili pusti Richiejevu i Beverlynu ruku. „Ali m-m-moramo ovo z-z-završiti što b-b-brže. K-k-krenimo.“

Oni krenu dalje. Richie i Bili su povremeno palili šibice. Nemamo sa sobom ni puhaljku za gađanje graškom, pomisli Ben. Ali to je dio svega toga, zar ne? Chud. Što to znači? Kakvo je Ono zapravo bilo? Kakvo je bilo posljednje lice Onoga? Ako i nismo ubili Ono, povrijedili smo ga. Kako smo to učinili?

Prostorija kroz koju su hodali - više se nije mogla nazvati tunelom - postajala je sve veća. Koraci su im odjekivali. Ben se sjeti mirisa, onog jakog mirisa zoološkog vrta. Postane svjestan da im šibice više nisu potrebne - sad je bilo svjetla, nekakvog sablasnog sjaja koji je neprestano jačao. Na toj močvarnoj svjetlosti njegovi su prijatelji svi sličili na žive leševe.

„Sprijeda je zid, Bili“, reče Eddie.

„Z-z-znam.“

Ben osjeti kako mu srce ubrzava. U ustima je imao gorak okus i glava ga je počela boljeti. Osjećao se sporo i uplašeno. Osjećao se debelo.

„Vrata“, šapne Beverly.

Da, to je to mjesto. Jednom, prije dvadeset sedam godina, uspjeli su proći kroz ta vrata; bilo je dovoljno samo da sagnu glavu. Sad će morati čučnuti ili puzati na sve četiri. Narasli su; ovo je bio nepobitan dokaz, ako je nepobitan dokaz uopće potreban.

Mjesta na Benovu vratu i zapešćima gdje se mjeri puls bila su vruća i puna krvi; srce mu je počelo lako i brzo treperiti na rubu aritmije. Golubiji puls, pomisli on nesuvislo i obliže usne.

Jarko zelenkastožuto svjetlo kuljalo je ispod vrata, gruvalo kroz kićenu ključanicu u usukanom traku koji je djelovao gotovo dovoljno gusto da ga se reže.

Na vratima je bio onaj znak i ponovno svatko od njih u tom čudnom simbolu ugleda nešto drugo. Beverly ugleda Tomovo lice. Bili ugleda odsječenu Audrinu glavu čije prazne oči zure u njega u strašnoj optužbi. Eddie ugleda iscerenu lubanju iznad dvije ukrižene kosti, simbol za otrov. Richie ugleda bradato lice izopačenog Paula Bunyana, očiju zaškiljenih u ubojite proreze. A Ben ugleda Henryja Bowersa.

„Bili, jesmo li dovoljno jaki?“ upita on. „Možemo li mi ovo?“

„N-n-ne z-z-znam“, reče Bili.

„A što ako su zaključana?“ upita Beverly utanjenim glasom. Tomovo lice joj se rugalo.

„N-n-nisu“, reče Bili. „Ovakva m-m-mjesta n-n-nikad nisu z-z-zaključana.“

On na vrata položi prste desne ruke skupljene u obliku šatora - morao se pritom sagnuti - i gurne. Vrata se otvore u bujicu bolesne žutozelene svjetlosti. Zapahne ih onaj smrad zoološkog vrta, smrad prošlosti koja se pretvara u sadašnjost, užasno živ, opsceno vitalan.

Kotaču, kotrljaj se, pomisli Bili nesuvislo, okrene se i pogleda ostale. Onda se spusti na sve četiri. Beverly za njim, pa Richie, pa Eddie. Ben stigne posljednji, dok mu se koža ježila od prastare nečisti na podu. Prođe kroz portal, i dok se uspravljao u čudnom žaru vatre koji je plazio gore-dolje po vlažnim kamenim zidovima u zmijama svjetla, posljednja uspomena tresne na svoje mjesto silinom mentalne kugle za rušenje kuća.

On zavapi, zatetura prema natrag, rukom se uhvati za glavu, i njegova prva nesuvisla misao bila je: Nije ni čudo da je Stan izvršio samoubojstvo! O Bože, da sam barem to i ja učinio! Ugleda iste izraze zapanjenog užasa i prisjećanja na licima ostalih kad se posljednji ključ okrenuo u posljednjoj bravi.

A tad Beverly počne vrištati, pripivši se uz Billa, kad se Ono stuštila niz paučinastu zavjesu svoje mreže, košmarni Pauk izvan vremena i prostora, Pauk kakav ne postoji čak ni u grozničavim prizorima iz života žitelja najdubljih krugova pakla.

Ne, pomisli Bili hladno, nije ni Pauk, zapravo ne, ali ovaj oblik Ono nije odabrala iz naših glava; to je najbliže što se naši umovi mogu približiti

(crnim rupama)

onome što Ono doista jest.

Ono je bila oko pet metara visoka a crna kao noć bez mjesečine. Svaka noga Onoga bila je debela kao bedro nekog bildera. Oči Onoga bile su žarki pakosni rubini, izbuljeni iz duplji punih neke kapave tekućine boje kroma. Nazubljene vilice Onoga otvarale su se i zatvarale, a iz njih su curile vrpce pjene. Skamenjen u ekstazi užasa, na rubu potpunog bezumlja, Ben primijeti mirnoćom kakva vlada u središtu uragana da je ta pjena živa; pala bi na smrdljivi kamenom popločani pod, a onda se otkoprcala u pukotine kao protozoa.

Ali Ono je nešto drugo, postoji neki konačni oblik, oblik koji gotovo vidim onako kako se vidi obris čovjeka koji prolazi iza filmskog platna za vrijeme prikazivanja filma, neki drugi oblik, ali ja ne želim vidjeti Ono, molim te, Bože, ne daj da vidim Ono...

A to i nije bilo važno, zar ne? Vide ono što vide, i Ben nekako shvati da je Ono zatočena u ovom konačnom obliku, obliku Pauka, njihovoj zajedničkoj neželjenoj i nevoljnoj viziji. Od borbe protiv ovog Onoga ovisi hoće li oni živjeti ili umrijeti.

Stvorenje je cičalo i cviljelo i Ben postane sasvim siguran da zvukove koje Ono ispušta čuje dvaput - prvi put u glavi, a onda, djelić sekunde kasnije, u ušima. Telepatija, pomisli on, čitam misli Onoga. Sjena Onoga bila je zdepasto jaje koje je brzalo po drevnom zidu ove utvrde koja je bila jazbina Onoga. Tijelo joj je bilo pokriveno grubom dlakom, i Ben primijeti da je Ono opremljena žalcem dovoljno dugim da probode čovjeka. S njegova je vrha kapala bistra tekućina, i Ben shvati da je i ona živa; kao i slina, i taj se otrov koprcajući uvlačio u pukotine u podu. Žalac Onoga, da... ali ispod njega, trbuh Onoga bio je nakazno ispupčen, gotovo da se vukao po podu dok se Ono kretala, promijenivši sad malo smjer, uputivši se nepogrešivo prema njihovu vođi, prema Velikom Billu.

To joj je tobolac s jajima, pomisli Ben, a njegov um kao da je vrisnuo od implikacija. Štogod Ono bila iza onoga što vidimo, ovo je obličje barem simbolično točno: Ono je ženka, i Ono je trudna... Bila je trudna i tada i nitko od nas to nije znao osim Stana, o, Isuse, DA, bio je to Stan, Stan a ne Mike, Stan je shvatio, Stan nam je rekao... Zato smo se morali vratiti, bez obzira na sve, zato što je Ono ženka, Ono je trudna i nosi neki nezamisliv nakot... a vrijeme okota se bliži.

Nevjerojatno, ali Bili Denbrough zakorači u susret Onome.

„Bili, ne!“ vrisne Beverly.

„Ne p-p-prilazite!“ vikne Bili ne osvrnuvši se. A onda Richie potrči prema njemu, zazivajući ga, a i Ben ustanovi da su se i njegove noge pokrenule. Osjećao se kao da se pred njim fantomski ziba njegov nekadašnji trbuh i taj ga osjećaj razveseli. Moram ponovno postati dijete, pomisli on nesuvislo. To je jedini način na koji mogu spriječiti Ono da me izludi. Moram ponovno postati dijete... moram to prihvatiti. Nekako.

Trči. Izvikuje Billovo ime. Nejasno svjestan da Eddie trči pokraj njega, da mu slomljena ruka poskakuje na sve strane, a remen ogrtača kojim ju je Bili učvrstio sad se vuče po zemlji. Eddie je izvukao aspirator. Izgledao je kao poludjeli izgladnjeli revolveraš s nekakvim čudnim pištoljem. Ben začuje Billa kako se dere: „Ti si m-m-mi ubila brata, j-j-jebena GADURO!“

A tad se Ono podigne na stražnje noge iznad Billa, ukopa Billa u svoju sjenu i zalomi kandžama po zraku. Ben začuje kako Ono željno cvili, pogleda u bezvremene, zle crvene oči Onoga... i na trenutak zaista i ugleda obličje iza ovog obličja: ugleda svjetla, ugleda beskrajnu puzavu dlakavog stvora načinjenog od svjetlosti i ničeg drugog, narančaste svjetlosti, mrtve svjetlosti koja se izruguje životu.

Obred počne iznova.

DVADESET DRUGO POGLAVLJE

Chudov obred

1

U jazbini Onoga/1958.

BILL IH JE ODRŽAO NA OKUPU KAD SE ONAJ VELIKI CRNI PAUK SJURIO NIZ SVOJU mrežu, proizvodeći kužan vjetar koji im je mrsio kosu. Stan vrisne kao beba, smeđe mu se oči iskolače u dupljama, a prsti zaruju po obrazima. Ben je lagano uzmicao sve dok njegova pozamašna pozadina ne udari o zid ulijevo od vrata. Osjeti kako mu kroz hlače progara hladna vatra pa se ponovno odmakne, ali kao u snu. Ta ništa od ovoga nije moguće; ovo je naprosto najgora noćna mora na svijetu. Ustanovio je da ne može podići ruke. Kao da su mu za njih privezani teški utezi.

Richie shvati da mu pogled privlači ona mreža. Tu i tamo, djelomice umotana u svilenkaste niti koje su se pomicale kao žive, visjelo je nekoliko trulih, napola pojedenih trupala. Učini mu se da je prepoznao Eddieja Corcorana kako visi blizu stropa, iako je Eddie bio bez obje noge i jedne ruke.

Beverly i Mike se stisnu jedno uz drugo kao Ivica i Marica u šumi, gledajući, obamrli, kako se Pauk spušta do poda i gmiže prema njima, a iskrivljena sjena Onoga jezdi pokraj njega po zidu.

Bili se okrene da ih pogleda, visok, mršav dječak u majici zamazanoj blatom i izmetom, koja je nekad bila bijela, u trapericama s podvrnutim nogavicama, u tenisicama skorenim od blata. Kosa mu je pala preko čela, a oči mu gorjele. Osmotri ih, onda kao da ih otpiše, pa se ponovno okrene prema Pauku. I - nevjerojatno - krene prema Onome, ne trkom već brzim koracima, izbačenih laktova, napetih mišića na podlakticama, stisnutih šaka.

„T-t-ti si mi u-u-ubio b-b-brata!''

„Ne, Bili!“ zakriješti Beverly, otme se iz Mikeova zagrljaja i jurne prema Billu, a crvena joj kosa zavijori za njom. „Ostavi ga na miru!“ drekne ona na Pauka. „Da ga nisi ni pipnuo!“

Sranje! Beverly! pomisli Ben, i onda potrči i on visoko podižući noge, dok mu se trbuh valjao lijevo-desno ispred njega. Bio je nejasno svjestan da Eddie Kaspbrak trči njemu slijeva, držeći aspirator u zdravoj ruci poput pištolja.

A tad se Ono propne na stražnje noge iznad Billa, koji je bio nenaoružan; Ono poklopi Billa svojom sjenom, a noge Onoga zalome po zraku. Ben zgrabi Bev za rame. Dohvati je, a onda mu ruka sklizne. Ona se okrene prema njemu, divljih očiju, iskešena. „Pomozi mu!“ vrisne ona.

„Kako?“ uzvrati joj Ben vriskom. Munjevito se okrene prema Pauku, začuje željan cvilež Onoga, pogleda u njegove bezvremene, zle oči, i ugleda nešto iza tog obličja; nešto puno gore od pauka. Nešto što je bilo čista bezumna svjetlost. Hrabrost mu se pokoleba... ali ga je Bev zamolila, a on je voli.

„Proklet bio, ostavi Billa na miru!“ zakriješti on.

Trenutak kasnije nečija ga ruka pljesne po leđima tako jako da se skoro opružio po zemlji. Bio je to Richie, i premda su mu suze tekle niz obraze, Richie se luđački cerio. Kutovi usta gotovo da su mu dosezali do usnih resica. Slina mu je curila kroz zube. „Sredimo je, Plast!“ vrisne Richie. „Chud! Chud!“

Nju? pomisli Ben glupavo. Jel on to rekao nju?

A naglas reče: „Može, ali što je to? Što je Chud?“

„Je bi ga ako znam!“ vikne Richie, a onda potrči prema Billu i u sjenu Onoga.

Ono je nekako čučala na stražnjim nogama, a prednjim je mlatarala po zraku tik iznad Billove glave. I Stan Uris, prisiljen da se približi, usprkos svemu nagonskom u sebi, shvati da Bili pilji odozdo u Ono, plavih očiju uprtih u neljudske narančaste oči Onoga, oči iz kojih se prosipala ona užasna mrtvačka svjetlost. Stan stane, shvativši da je Chiidov obred - što god to bilo - započeo.

2

Bili u ništavilu/Ranije

- TKO SI TI I ZAŠTO MI DOLAZIŠ?

Ja sam Bili Denbrough. Ti znaš tko sam i zašto sam ovdje. Ti si mi ubila brata, a ja sam ovdje da ubijem Tebe. Odabrala si pogrešno dijete, gaduro.

- Ja sam vječna. Ja sam Žderačica svjetova.

Ma je li? Nije valjda? U tom slučaju, sestro, ovo ti je bio posljednji obrok.

- nemaš moć; ovdje je moć; osjeti moć, derište, a onda ponovi to kako si došao ubiti Vječnu. Misliš da Me vidiš? Vidiš samo ono što ti dopušta tvoj mozak. Želiš Me vidjeti? Dođi, onda! Dođi, derište! Dođi!

Izbačen -

(on)

Ne, ne izbačen, ispaljen, ispaljen kao živi metak, kao artist u cirkusu Shrine koji dolazi u Derry svakog svibnja. Bio je podignut i bačen preko Paukove dvorane. Ono je samo u mojoj glavi! vrisne on na sebe. Moje tijelo i dalje stoji tamo, oči u oči s Onim, budi hrabar, to je samo opsjenarski trik, budi hrabar, budi iskren, stoj, stoj -

(stavlja)

Tutnjeći, zavitlan u crni i vlažni tunel obložen ispucanim, smrvljenim pločicama starim pedeset godina, stotinu, tisuću, milijun milijardi, tko će ga znati, hita u mrtvačkoj tišini pokraj raskrižja, nekih osvijetljenih onom usukanom zelenožutom vatrom, a nekih žarećim balonima punima sablasne bijele mrtvačke svjetlosti, nekih mrtvački crnih; izbačen brzinom od tisuću kilometara na sat pokraj gomila kostiju, nekih ljudskih a nekih i ne, juri kao pikado strelica na raketni pogon u aerodinamičkom tunelu, sad se uspinjući, ali ne prema svjetlu već prema mraku, nekoj titanskoj tami

(ruke)

i izleti van u potpunu crnu tamu, crna je tama bila posvuda, crna je tama bila kozmos i svemir, a pod te crne tame bio je tvrd, tvrd kao polirana ebanovina, a on je klizio po njemu na grudima i trbuhu kao uteg na ledu za curling. Bio je na plesnom podiju vječnosti, a vječnost je bila crna.

(na oba uha)

- prekini s time zašto to govoriš? to ti neće pomoći, glupi dječače

i uporno tvrdi da vidi duha!

- prestani!

on stavlja ruke na oba uha i uporno tvrdi da vidi duha!

- prestani!prestani! naređujem, zapovijedam, prestani s tim!

Ne sviđa ti se, ha? I misli: Kad bih samo mogao to reći naglas, izgovoriti to bez mucanja, mogao bih razbiti ovu iluziju -

- ovo nije iluzija, budalasti dječačiću - ovo je vječnost. Moja vječnost, a ti si izgubljen u njoj, izgubljen zauvijek, nikad nećeš naći put natrag; sad si vječan, i osuđen lutati po crnoj tami... to jest, nakon što se sretneš sa Mnom licem u lice -

Ali ima ovdje još nečeg. Bili to osjeti, na neki ludi način i nanjuši: neko veliko prisuće ispred njega u tami. Oblik. Nije osjećao strah već posvemašnje strahopoštovanje; evo moći koja zasjenjuje moć Onoga, i Bili je imao vremena samo nesuvislo pomisliti: Molim te, molim te, što god da si, upamti da sam ja jako mali -

On jurne prema tome i shvati da je to velika Kornjača, oklopa obloženog mnogim žarkim bojama. Njezina prastara gmazovska glava polako izviri iz oklopa, i Billu se učini da je osjetio nejasno prezrivo iznenađenje stvora koji ga je zavitlao ovamo. Kornjačine su oči bile ljubazne. Bili pomisli da je Kornjača jamačno nešto najstarije što se može zamisliti, puno starija od Onoga, koja je izjavila da je vječna.

Što si ti?

- ja sam Kornjača, sinko. Ja sam stvorila svemir, ali me, molim te, nemoj kriviti zbog toga; bolio me trbuh.

Pomozi mi! Molim te, pomozi mi!

- ja sam neutralna u ovim stvarima.

Moj brat -

- ima svoje mjesto u makrokozmosu; energija je vječna, to čak i dijete kao što si ti jamačno shvaća.

Sada je letio pokraj Kornjače, i čak i pri njegovoj golemoj proklizavajućoj brzini, Kornjačine oklopljene slabine kao da se sterale unedogled s njegove desne strane. Nejasno se sjeti vožnje u vlaku koji se mimoilazi s vlakom iz suprotnog smjera, vlakom toliko dugim da se čini da stoji na mjestu ili da se čak kreće prema natrag. Još je čuo Ono, kako kvoca i zuji, glasom visokim i srditim, neljudskim, punim luđačke mržnje. Ali kad je Kornjača progovorila u Billovoj glavi, glas Onoga bude zbrisan. Kornjača je govorila u Billovoj glavi, i Bili nekako shvati da postoji još jedan Drugi, i da taj Konačni Drugi stoluje u ništavilu onkraj ovog. Taj Konačni Drugi bio je

- možda - stvoritelj Kornjače, koja je samo promatrač, i Onoga, koja je samo žderač. Taj je Drugi bio sila izvan svemira, moć veća od svake druge moći, začetnik svega postojećeg.

Odjednom mu se učini da je shvatio: Ono ga želi gurnuti kroz neki zid na kraju svemira u neko drugo mjesto

(koje je stara Kornjača nazvala makrokozmosom)

gdje Ono stvarno živi; gdje Ono postoji kao titanska, žareća jezgra koja je možda tek najsitniji trun u umu tog Drugog; ugledat će Ono razgolićeno, stvor neoblikovane razarajuće svjetlosti, i bit će ili milostivo uništen ili će živjeti zauvijek, bezuman a ipak svjestan u ubojitom beskonačnom bezobličnom gladnom biću Onoga.

Molim te, pomozi mi! Zbog ostalih -

- moraš sam sebi pomoći, sinko

Ali kako? Molim te, reci mi! Kako? Kako? KAKO?

Sad je stigao do grubo krljuštavih stražnjih Kornjačinih nogu; imao je dovoljno vremena promotriti njezinu titansku no prastaru kožu, dovoljno vremena da ga zadive njezini debeli nokti na nogama - bili su čudne plavičastožućkaste boje, i u svakom je vidio kako plivaju zviježđa.

Molim te, ti si dobra, osjećam i vjerujem da si dobra, i preklinjem te... molim te, zar mi nećeš pomoći?

- već znaš. postoji samo Chud. i tvoji prijatelji.

Molim te, o molim te

- sinko, moraš staviti ruke na oba uha i uporno tvrditi da vidiš duha... to je sve što ti mogu reći. kad se uvališ u ovakvo kozmološko sranje, moraš se riješiti priručnika s uputama

On shvati da Kornjačin glas blijedi. Sad je bio iza nje, poput metka jurio u tamu dublju od bezdana. Kornjačin je glas sad nadglasao, nadjačao, razdragani trkeljavi glas Stvora koji ga je izbacio van u ovu crnu prazninu - glas Pauka, glas Onoga.

- kako ti se sviđa ovdje vani, prijatelju mali? sviđa ti se? više nego sviđa? daješ li mu devedeset osam bodova jer ima dobar plesni ritam? možeš li ga uhvatiti mandulama i njihati lijevo-desno? jesi li uživao u susretu s mojim kolegom Kornjačom? mislio sam da je stari glupan odavno otegnuo papke, a kad ono, s obzirom na to koliko ti je mogao reći, baš je i mogao umrijeti, zar si mislio da ti on može pomoći? ne ne ne ne

on stavlja ne on s-s-s-s-stavlja ne

- prestani trabunjati! nema vremena; porazgovarajmo dok još ima vremena, reci mi nešto o sebi, prijatelju mali... reci mi, sviđa li ti se ova hladna tama ovdje? uživaš li u svom velikom obilasku ništavi la koje leži Vani? čekaj samo dok se probiješ, prijatelju mali! čekaj dok se probiješ tamo gdje sam ja! pričekaj samo! pričekaj do crnih rupa! pogledat ćeš i poludjeti... ali ćeš živjeti... iživjeti... iživjeti... u njima... u Meni...

Ono vrisne ogavnim smijehom, i Bili postane svjestan da glas Onoga počinje istodobno i blijedjeti i jačati, kao da on istodobno izlazi izvan njegova dohvata... i hrli Joj u susret. A zar se nije upravo to događalo? Da. Učini mu se da je tako. Jer dok su glasovi dotad bili besprijekorno sinkronizirani, onaj prema kojem je sad jurio bio je potpuno stran i izgovarao slogove koje nijedan ljudski jezik ni grlo ne bi mogli reproducirati. Bio je to glas crnih rupa, pomisli on. - nema vremena; porazgovarajmo dok još ima vremena.

Ljudski glas Onoga gubi se onako kako se bangorske radiopostaje gube dok si u automobilu na putu za jug. Ispuni ga jarki, plameni užas. Uskoro neće biti u stanju normalno komunicirati s Onim... i neki njegov dio shvati da je to, usprkos smijehu Onoga, i usprkos njegovoj izvanzemaljskoj razdraganosti, upravo ono što Ono želi. Ne samo da ga pošalje tamo gdje se Ono zaista nalazi, nego i da prekine njihovu komunikaciju. Ako se to prekine, on je gotov. Izgubiti mogućnost komunikacije značilo bi izgubiti mogućnost spasa; shvatio je to po načinu na koji su se njegovi roditelji odnosili prema njemu poslije Georgeove smrti. Bila je to jedina lekcija koju je mogao izvući iz njihove ledene hladnoće.

Odlazio je od Onoga... i približavao se Onome. Ali je odlaženje nekako bilo važnije. Ako Ono tamo vani želi jesti dječicu, ili ih usisati, ili što već radi s njima, zašto ih nije sve poslala ovamo? Zašto samo njega?

Zato što se Ono morala osloboditi svojeg paučjeg bića, eto zašto. Nekako su Ono-Pauk i Ono koja je sebe nazivala crnim rupama bili povezani. Ono koja živi ovdje u crnoj tami možda i jest neranjiva dok je Ono ovdje i nigdje drugdje... ali je Ono i na Zemlji, ispod Derryja, u tjelesnom obličju. Koliko god Ono bila ogavna, u Derryju je tjelesna... a ono što je tjelesno može se ubiti.

Bili se sklizao kroz tamu, a brzina mu se i dalje povećavala. Zašto osjećam da je toliko toga što Ono priča puki blef, prodavanje magle? Zašto? Kako?

On shvati kako, možda... samo možda.

Postoji samo Chud, rekao je Kornjača. I što ako je ovo to? Što ako su duboko zagrizli jedno drugome u jezik, ne tjelesno, nego duhovno? I što ako obredu bude kraj ukoliko Ono uspije zavitlati Billa dovoljno daleko u ništavilo, dovoljno daleko prema vječnom bestjelesnom biću Onoga? Ono bi ga jednim udarcem otrgla od sebe, ubila i pobijedila.

- dobro ti ide, sinko, ali će uskoro biti prekasno

Ono se boji! Boji se mene! Boji se svih nas!

- sklizao se, sklizao, a ispred njega iznikne zid, on ga osjeti, osjeti ga u tami, zid na rubu kontinuuma, a onkraj toga drugo obličje, crne rupe -

- ne razgovaraj sa mnom, sinko, i ne pričaj sam sa sobom - to te razdire, zagrizi ako želiš, ako se usudiš, ako možeš biti hrabar, ako možeš podnijeti... zagrizi, sinko!

Bili zagrize - ne zubima u ustima, već zubima u svojoj glavi.

Spusti glas za cijelu oktavu, učini ga tuđim (učini ga, zapravo, glasom svog oca, iako će Bili leći u grob a da toga neće biti svjestan; neke se tajne nikad ne saznaju, a vjerojatno je tako i bolje), i udahnuvši punim plućima, on vikne: „ON STAVLJA RUKE NA OBA UHA I UPORNO TVRDI DA VIDI DUHA A SAD ME PUSTI!“

On osjeti kako Ono vrišti u njegovu umu, vriskom zlovoljnog obijesnog bijesa... ali bio je to ujedno i krik straha i bola. Ono nije bila naviknuta da ne bude po njezinu; takvo se što još Onome nije nikad dogodilo, a sve do najskorijih trenutaka njegova postojanja Ono nije to ni smatrala mogućim.

Bili osjeti kako se Ono uvija; nije ga privlačila k sebi nego ga gurala od sebe - pokušavala ga maknuti s puta.

„STAVLJA RUKE NA OBA UHA, REKOH!''

„PRESTANI!“

„VRATI ME! MORAŠ! NAREĐUJEM! ZAHTIJEVAM!“

Ono ponovno vrisne. Njegov je bol sad bio intenzivniji - možda djelomice i zato što Ono, premda je proživjela svoje dugo, dugo postojanje nanoseći bol, hraneći se njime, nikad nije iskusila bol kao dio sebe.

Ono ga je i dalje pokušavala odgurati, otresti ga se, slijepo i tvrdoglavo inzistirajući na pobjedi, kao što je uvijek prije pobjeđivala. Ono ga je gurala... ali Bili osjeti da se njegova vanjska brzina smanjila, i ukaže mu se groteskan prizor: Jezik Onoga, prekriven tom živom slinom, nategnut kao debela lastika, puca, krvari. Ugleda sebe kako se zubima drži za vrh tog jezika, pregriza ga malo-pomalo, lica okupana grčećom ljepljivom tekućinom koja je bila bio krv Onoga, i guši se u mrtvom smradu Onoga, a ipak se i dalje drži, drži se nekako, dok se Ono svim silama bori u slijepom bolu i rastućem bijesu da ne povuče jezik -

(Child, ovaj Chud, ustani, budi hrabar, budi iskren, izdrži za svog brata, za prijatelje; vjeruj, vjeruj u sve ono u što si vjerovao, vjeruj da će te policajac, kažeš li mu da si se izgubio, otpratiti kući na sigurno, da postoji vila koja dolazi po zube koje ostaviš ispod jastuka a koja živi u golemom dvorcu od zubne cakline, u Djeda Božićnjaka ispod Sjevernog pola, koji izrađuje igračke sa zdrugom vilenjaka, i da bi Kapetan Ponoć mogao postojati, da, mogao bi, usprkos tome što Carlton, stariji brat Calvina i Cissy Clark kaže da su sve to samo priče za malu djecu, vjeruj da će te otac i majka ponovno zavoljeti, da je hrabrost moguća i da će riječi svaki put glatko skliznuti niz jezik; nema više Gubitnika, nema više skrivanja ispod rupe u zemlji koju se nazvalo klupskom kućicom, nema više plakanja u Georgiejevoj sobi zato što ga nisi mogao izbaviti i nisi znao, vjeruj u sebe, vjeruj u žar te žudnje)

On se počne smijati u tami, ne histerično već potpuno razdragano zaprepašteno.

„SRANJE, TA JA VJERUJEM U SVE TO!“ vikne on, a bila je to istina: čak i s jedanaest godina primjećivao je da stvari ispadnu dobro u upravo komično visokom postotku slučajeva. Svjetlost bukne oko njega. On podigne ruke iznad glave. Podigne i lice i osjeti kako ga plavi snaga.

On začuje kako Ono ponovno vrišti... i odjednom bude povučen natrag putem kojim je došao, i dalje zadržavši sliku svojih zuba duboko zarivenih u neobično meso jezika Onoga, zuba stisnutih poput crne smrti. Letio je kroz tamu, noge su se vukle za njim, vrhovi vezica na njegovim blatom skorenim tenisicama vijorili su se kao barjaci, a vjetar ovog praznog mjesta orio mu se u ušima.

Bude povučen pokraj Kornjače i on primijeti da mu je glava uvučena u oklop; njegov je glas zvučao šuplje i izobličeno, kao da je i oklop u kojem on živi bunar dubok cijelu vječnost.

- nije loše, sinko, ali ja bih na tvom mjestu sad sve ovo priveo kraju; ne daj Onome da se izvuče. Znaš, energija se nekako rasipa; ono što možeš s jedanaest godina često ne možeš više nikad ponoviti.

Kornjačin je glas slabio, blijedio. Ostala je samo strelovito promičuća tama... pa otvor kiklopskog tunela... mirisi starosti i raspadanja... paukove mreže koje mu dotiču lice poput sagnjilog povjesma svile u ukletoj kući... pljesnive pločice promiču u magnovenju... raskrižja, sad neosvijetljena, bez Mjesečevih balona, a Ono vrišti, vrišti:

- pusti me pusti me otići ću i nikad se neću vratiti pusti ME BOLI BOLI BOOOOLIIIII

„Stavlja ruke!“ vrisne Bili, sad gotovo opijen radošću. Ispred sebe ugleda svjetlost, ali ona je blijedjela, trnula poput velikih svijeća koje su dogorjele... i na trenutak ugleda sebe i ostale kako se drže za ruke u polukrugu; Eddie mu je s jedne, a Richie s druge strane. Ugleda vlastito tijelo, onemoćalo, zabačene glave kako zuri u Pauka koji se uvija i vrti kao derviš, dok mu dlakave, bodljikave noge udaraju o pod, a otrov mu kaplje sa žaoke.

Ono je vrištala na izdisaju.

Barem je tako Bili iskreno vjerovao.

A onda uleti natrag u svoje tijelo brzinom kojom se loptica zabija u bejzbolsku rukavicu, i silina tog udara otrgne njegove ruke iz Richiejeve i Eddiejeve, sruši ga na koljena i odgura na koljenima po podu do ruba mreže. Ne razmišljajući, on se uhvati za jednu nit, i ruka mu smjesta utrne, kao da je u nju ubrizgana injekcija novokaina. Nit je bila debela poput kabela za vezanje radnika koji se penju na telefonski stup.

„Ne diraj to, Bili!“ drekne Ben, i Bili povuče ruku jednim naglim trzajem. Na dlanu ispod prstiju ostane mu ranjiv trak koji se ispuni krvlju i Bili teturajući ustane, pogleda prikovana za Pauka.

Ono se odguravala dalje od njih, ulazeći u sve dublju pomrčinu u stražnjem dijelu prostorije dok je svjetlost blijedjela. Ostavljala je za sobom lokve i bare crne krvi; u sukobu s njima, utroba Onoga prsnula je na desetak, možda stotinu mjesta.

„Bille, mreža':“vrisne Mike. „Pazi!“

Bili korakne natrag, izvije vrat najviše što je mogao, a niti mreže Onoga spuste se i udare o kamenom popločani pod s njegove obje strane poput mesnatih bijelih zmija. One odmah počnu gubiti oblik, otjecati u pukotine između kamenja. Mreža se raspadala, čupala iz mnogobrojnih vezova. Jedno tijelo, umotano kao muha, strmoglavi se i tresne na pod uz mučan zvuk trule buče.

„Pauk!“ vrisne Bili. „Gdje je Ono?“

I dalje je čuo Ono u svojoj glavi, kako ciči i vriska od bola, i nejasno shvati da je Ono otišla u isti onaj tunel u koji je bacila Billa... no je li Ono ušla u nj da bi pobjegla natrag na mjesto kamo je namjeravala poslati Billa... ili da se sakrije dok oni ne odu? Da umre? Ili pobjegne?

„Isuse, svjetla!“ vikne Richie. „Svjetla se gase! Što se dogodilo, Bili? Kamo si otišao? Mislili smo da si mrtav!“

Nekim zbunjenim dijelom svog mozga Bili je znao da to nije istina: da su zaista pomislili da je mrtav, pobjegli bi, raštrkali se, i Ono bi ih bez problema sredila, jedno po jedno. Ili bi možda ispravnije bilo reći da su pomislili da je mrtav, ali su vjerovali da je živ.

Moramo se uvjeriti! Ako Ono umire ili se vratila tamo odakle je došla, tamo gdje je ostatak Onoga, to je dobro. Ali što ako je Ono samo ranjena? Što ako se može oporaviti? Što -

Stanov vrisak presiječe mu misli poput razbijenog stakla. Na sve slabijem svjetlu Bili spazi da se jedna nit mreže spustila na Stanovo rame. Prije no što je Bili uspio stići do njega, Mike se baci na manjeg dječaka kao u ragbiju. Gurne Stana i onaj se komad mreže uz trzaj podigne, odnijevši sa sobom komad Stanove polo-majice.

„Natrag!“ drekne Ben na njih. „Maknite se od toga, sve pada!“ On zgrabi Beverly za ruku i povuče je natrag prema onim malim vratima dok se Stan s mukom dizao na noge, ogledavao ošamućeno oko sebe, a onda čvrsto uhvatio Eddieja. Njih dvojica krenu prema Benu i Beverly, pomažući si, poput fantoma na blijedećoj svjetlosti.

Iznad njih, paukova se mreža objesila, urušavala, gubila svoju zastrašujuću simetriju. Ona su se tijela lijeno vrtjela u zraku poput jezivih visaka. Ukrštene niti padale su kao istrunule prečke nekog neobičnog kompleksa ljestava. Otkinute niti udarale su o kamene ploče, siktale poput mačaka, gubile oblik, pa odbrzale.

Mike Hanlon vijugao je između njih kao što će poslije vijugati kroz protivničke linije desetaka srednjoškolskih nogometnih momčadi, pognute glave, saginjući se i eskivirajući.

Richie mu se pridruži. Nevjerojatno, ali Richie se smijao, iako mu se kosa digla na glavi poput bodljika dikobraza. Svjetlost se zamuti jer je ona fosforescencija sklupčana na zidovima sad slabila.

„Bili!“ vikne Mike. „Dođi! Miči se odavde!“

„A što ako Ono nije mrtva? „ drekne Bili. „Moramo poći za Onim, Mike. Moramo se uvjeriti!“

Koloplet mreže ovjesi se i ispupči poput padobrana, a onda padne uz gadni zvuk trganja koji je sličio trganju ljudske kože. Mike zgrabi Billa za ruku i povuče ga, posrćući, s puta.

„Mrtva je!“ vikne Eddie, pridruživši im se. Oči su mu bile grozničave svjetiljke, a disanje hladan zimski zvižduk u grlu. Padajuće su niti paučine progorjele složene brazgotine u njegovu gipsu. „Čuo sam Ono, umirala je, tako ne zvučiš kad ideš na školski ples! Ono je umirala, siguran sam uto!“

Richiejeve ruke izrone iz tame, zgrabe Billa i povuku ga u čvrst zagrljaj. Razdragano počne lupati Billa po leđima. „I ja sam čuo Ono - Ono je umirala, Veliki Bille! Umirala je... a ti ne mucaš! Ni najmanje! Kako si to izveo? Kako dovra -?“

Billove su se misli kovitlale. Iscrpljenost ga je cimala debelim i nespretnim rukama. Nije se mogao sjetiti da je ikad bio ovako umoran... ali u glavi začuje otegnut, gotovo premoren Kornjačin glas: Ja bih sad ovo priveo kraju; ne daj da ti Ono umakne... ono što se može s jedanaest često se više nikad ne može ponoviti.

„Ali moramo biti sigurni - „

Sjene su se uhvatile za ruke i tama je sad bila gotovo potpuna. Ali prije no što je svjetlosti sasvim nestalo, učini mu se da vidi istu paklenu sumnju na Beverlynu licu... i u Stanovim očima. Dok se posljednji tračak svjetlosti gasio, slušali su mračni šapat, podrhtavanje i potmule udarce neopisive mreže Onoga koja se raspadala.

3

Bili u ništavilu/Kasnije

- EVO TEBE OPET, PRIJATELJU MALU ALI ŠTO TI SE TO DOGODILO S KOSOM? ĆELAV si kao biljarska kugla! žalosno! kako žalosne, kratke živote vode ljudska bića! svaki život tek kratak pamflet iz pera nekog glupana! fuj-fuj, i tako to

Ja sam još Bili Denbrough. Ubila si mi brata, ubila si Stana, pokušala ubiti Mikea, I reći ću ti nešto: ovaj put neću prestati dok ne završim s poslom

- Kornjača je bio glup, preglup da laže. rekao ti je istinu, Prijatelju mali... prilika se pruža samo jedanput... povrijedio si me... iznenadio, ali nikad više. ja sam ta koja sam te pozvala natrag, ja.

Pozvala, u redu, ali nisi bila jedina

- tvoj prijatelj Kornjača... umro je prije nekoliko godina. Stara je budala povratila u oklop i ugušila se na jednom-dva zviježđa, jako žalosno, zar ne? ali i bizarno, zaslužuje mjesto u Ripleyjevoj rubrici Vjerovali ili ne, eto što ja mislim, dogodilo se to baš negdje u vrijeme kad je tebi ponestalo inspiracije, jamačno si osjetio kad je umro, Prijatelju mali

Ne vjerujem ni u to

- o povjerovat ćeš... vidjet ćeš, ovaj put, Prijatelju mali, namjeravam ti sve pokazati, uključujući i crne rupe

On osjeti kako glas Onoga jača, zuji i grmi - naposljetku osjeti puni raspon njegova gnjeva, i prestravi se. Posegne za jezikom uma Onoga, koncentrira se, pokušavajući očajnički u potpunosti povratiti onu djetinjastu uvjerenost, i istodobno shvati da u onome što je Ono rekla ima i kobne istine: prošli put Ono je bila nespremna. Ovaj put... pa, iako Ono i nije bila jedina koja ih je pozvala, bez sumnje ih je čekala.

Ali ipak -

Osjeti vlastiti gnjev, jasan i zvonak, kad mu se pogled sretne s pogledom Onoga. Osjeti stare ožiljke Onoga, osjeti da je Ono bila - i još je - duboko povrijeđena.

A kad ga je Ono zavitlala, kad je osjetio da mu je um jednim udarcem izbijen iz tijela, on se cijelim svojim bićem skoncentrira da ščepa jezik Onoga... i promaši.

4

Richie

OSTALIH ČETVERO JE PROMATRALO, OBAMRLO. BILA JE TO TOČNA REPRIZA onoga što se dogodilo prije - u početku. Pauk, koji je izgledao kao da će svakog trenutka dohvatiti Billa i progutati ga, najedanput se umiri. Bili se netremice zagleda u rubinski crvene oči Onoga. Osjećao se kontakt... kontakt malo izvan njihove sposobnosti zaključivanja. Ali su osjetili borbu, sudar volja.

Uto Richie pogleda u novu mrežu, i primijeti prvu razliku.

U njoj je bilo tijela, nekih napola pojedenih i napola sagnjilih, i to je bilo isto... ali visoko gore, u jednom kutu, nalazilo se još jedno tijelo, i Richie je bio siguran da je ono još svježe, možda i živo. Beverly nije podigla pogled - pogled je prikovala na Billa i Pauka - ali čak i ovako užasnut, Richie primijeti sličnost između Beverly i žene u mreži. Imala je dugu crvenu kosu. Oči su joj bile otvorene, ali staklene i nepomične. Slina joj se scijedila iz lijevog kuta usta do brade. Bila je pričvršćena za jednu od glavnih niti mreže paučinastom ormom koja joj je bila omotana oko struka i ispod obje ruke tako da je visjela svinuta polulučno, a noge i ruke su joj se mlitavo klatile. Bila je bosa.

Richie ugleda još jedno tijelo sklupčano u dnu mreže, muškarca kojeg nikad dosad nije vidio... pa ipak njegov mozak registrira gotovo podsvjesnu sličnost s pokojnim i neoplakanim Henryjem Bowersom. Krv je tekla iz oba neznančeva oka i skraćivala mu se u obliku pjene oko usta i na bradi. On -

Uto Beverly počne vrištati: „Nešto ne valja! Nešto je krenulo naopako, učinite nešto, u ime Isusovo, zar nitko neće ništa učiniti - „

Richiejev se netremični pogled naglo svrne na Billa i Pauka... i on osjeti/začuje čudovišan smijeh. Billlovo se lice rastezalo na neki jedva primjetan način. Koža mu je poprimila nezdravu sivkastožutu boju pergamenta, sjajnu poput kože neke jako stare osobe. Prevrnuo je očima pa su mu se vidjele bjeloočnice.

Bili, gdje si?

Dok je Richie to sve promatrao, iz Billova nosa najedanput prsne krvava pjena. Usta su mu se grčila, pokušavala kriknuti... a Pauk ponovno krene prema njemu. Ono se okretala, pokazivala žalac Onoga.

Ono ga namjerava ubiti... barem njegovo tijelo... dok mu je um negdje drugdje. Ono ga namjerava zauvijek ukloniti. Ono pobjeđuje... Bili, gdje si? Zaboga, gdje si?

- odnekud, jedva čujno, iz neke nezamislive daljine, on začuje Billa kako vrišti... a riječi su, premda besmislene, bile kristalno jasne i pune mučnog

(Kornjača je mrtav, o Bože, Kornjača je stvarno mrtav)

očaja.

Bev ponovno vrisne i poklopi uši rukama kao da želi ušutkati taj sve slabiji glas. Paukov se žalac podigne i Richie nasrne na Ono; usta mu se rastegnu u širok osmijeh sve do ušiju, pa vikne svojim najboljim Glasom irskog policajca:

„Stani malo, curo moja mala! Ma što to radiš? Odmah da si vratila taj pogani jezik za svoje bijele zubiće dok te nisam isprašio po turu!“

Pauk se prestane smijati, i Richie osjeti urlik bijesa i bola u glavi Onoga. Povrijedio sam Ono! pomisli on slavodobitno; Povrijedio sam Ono, što kažete na to, ha, povrijedio sam Ono, i znate što? UHVATIO SAM GA ZA JEZIK! MISLIM DA GA JE BILL NEKAKO PROMAŠIO ALI DOK ONO NIJE PAZILA JA SAM -

I tada, vrišteći na nj (krici Onoga u njegovoj glavi poput roja bijesnih pčela), Richie bude naglo zavitlan iz sebe samog u tamu, nejasno svjestan da ga se Ono pokušava otresti. Svojski se trudila, mora se priznati. Richieja preplavi užas, a potom ga zamijeni osjećaj kozmičkog apsurda. On se sjeti Beverly i njezina jo-joa, kako mu pokazuje kako da uspava i prošeta psa, ode na put oko svijeta. A evo sad njega, Richieja, čovjeka jo-joa, s Onovim jezikom kao uzicom. Tu je, a ovo se ne zove šetanje psa već možda šetanje Pauka, a ako to nije smiješno, što jest?

Richie se nasmije. Nije se pristojno smijati punih usta, naravno, ali je sumnjao da itko ovdje poštuje pravila lijepog ponašanja.

To ga ponovno nagna u smijeh i on jače zagrize.

Pauk vrisne i bijesno ga prodrma, gnjevno zaurlavši što se ponovno dao iznenaditi - Ono je vjerovala da bi joj se samo pisac mogao usprotiviti, a sad je ovaj čovjek koji se smijao kao ludi dječak ščepao Ono kad se najmanje nadala. Richie osjeti kako sklizi.

- stani un poco, senjorita, U vamos zajedno U adios la loteria, a svi nešto dobitar, kunem se na grobito moje mamite

On osjeti kako se ponovno uhvatio zubima za jezik Onoga, ovaj put čvršće. A javi se i neizdrživ bol kad je Ono zarila svoje očnjake u njegov. No ipak je sve to i dalje bilo prilično komično. Čak i u tami, bačen za Billom, i premda ga jedino još jezik ove neopisive nemani povezuje s njegovim svijetom, čak i usprkos bolu otrovnih očnjaka Onoga što mu pomračuje um poput crvene magle, bilo je to prilično vraški smiješno. Pogledajte, narode. Povjerovat ćete da disk-džokej može letjeti. Bogme je letio, i te kako.

Richie se nalazio u tami crnjoj od ikoje koju je vidio, za kakvu nikad nije ni pomislio da bi mogla postojati, jureći otprilike brzinom svjetlosti, a usput su ga tresli kao što terijer trese štakora. On osjeti da je nešto ispred njega, neki titanski leš. Kornjača kojeg je Bili oplakivao svojim sve slabijim glasom? Jamačno. Bio je to samo oklop, mrtva ljuštura. A onda zaždi i pokraj toga, hitajući sve dalje u tamu.

Sad ga stvarno garim, pomisli on, i ponovno osjeti sumanut poriv da zahihoće. bili! bili, čuješ li me? - nema ga više, on je u crnim rupama, pusti me! PUSTI ME!

(richie?)

Nevjerojatno daleko; nevjerojatno daleko vani u crnoj tami.

bille! bille! evo me! uhvati se! molim te uhvati se

- on je mrtav, svi ste vi mrtvi, prestari ste, zar ne shvaćaš? a sad me PUSTI!

- hej gaduro, nikad nisi prestar za rock'n'roll

- PUSTI ME!

odvedi me k njemu pa možda i hoću

Richie

- bliže, sad je bio bliže, hvala Bogu -

evo me, Veliki Bille! Richie stiže kao spas u zadnji čas! Spasit ću ti to staro smežurano dupe! Dugujem ti to još od onog dana u Neiboltovoj, sjećaš se?

- pusti MEEEEEEE!

Ono je sad bila ozbiljno povrijeđena i Richie shvati da je uhvatio Ono na spavanju - Ono je bila uvjerena da se mora paziti samo Billa. Neka. Baš dobro. Richieju sad više nije bilo do toga da ubije Ono; više nije bio siguran može li se Ono uopće ubiti. Ali se Billa može ubiti, i Richie osjeti da je Billu ostalo još jako malo vremena. Billa je tamo vani čekalo neko gadno iznenađenje, o kojem je najbolje ne razmišljati.

Richie, ne! Vrati se! Ovo ovdje je rub svega! Crne rupe!

zvuči comos grobari tova pjesmita u hora noche, senjor... a donde si mi ti, slatkita? mostrar zubitos da tepadre vidi!

I odjednom, Bili je bio tu, klizio s (lijeve? desne strane? ovdje nisu postojale strane svijeta) jedne ili druge strane. A iza njega Richie ugleda/osjeti kako se strelovito približava nešto od čega ga je smijeh najzad minuo. Bila je to prepreka, nešto neobično, negeometrijskog oblika koji njegov um nije mogao pojmiti. Umjesto toga, njegov um prevede to najbolje što je mogao, kao što je preveo i oblik Onoga u Pauka, i predoči to Richieju kao golemi sivi zid načinjen od fosiliziranih drvenih kolaca. Ti su se kolci pružali u beskraj i gore i dolje, poput rešetki kaveza. A između njih sjalo je žarko slijepo svjetlo. Žarilo je i micalo se, smješkalo i režalo. Svjetlo je bilo živo.

(crne rupe)

Više nego živo: bilo je puno sile - magnetizma, gravitacije, možda i još nečeg. Richie osjeti kako ga nešto diže i spušta, vrti i vuče, kao da se spušta kroz usko grlo brzaca u zračnici autogume. Osjeti kako mu ono svjetlo željno pretražuje lice... i svjetlo je razmišljalo.

To je Ono, to je Ono, ostatak Onoga.

- pusti me, obećao si da ćeš me PUSTITI

Znam al ponekad, dušice, ja lažem - moja me je mama radi tog tukla al tata, on je prosto digo ruke

On osjeti kako se Bili kotrlja i mlatara rukama prema jednom od otvora u zidu, osjeti kako su za njim posegnuli opaki prsti one svjetlosti, i s posljednjim očajničkim naporom pruži ruku prema prijatelju.

Bili! Ruku! Daj mi ruku! RUKU, DOVRAGA! RUKU!

Billova ruka sune, prsti se rašire i skupe, ona živa vatra gmiže i uvija se oko Audrina vjenčanog prstena u runskim, maorskim šarama - kotačima, polumjesecima, zvijezdama, kukastim križevima, spojenim krugovima koji su prerastali u beskrajne lance. Billovo je lice prekriveno istom tom svjetlošću pa izgleda kao da je tetovirano. Richie se ispruži najdalje što je mogao, slušajući kako Ono vrišti i kuka.

(Promašio sam ga, o dragi Bože promašio sam proletjet će kroz)

A tad se Billovi prsti sklope oko Richiejevih, i Richie stegne ruku u šaku. Billove noge prolete kroz jedan od procijepa u zaleđenom drvetu, i jedan suludi trenutak Richie shvati da vidi sve kosti, vene i kapilare u njima, kao da je Bili dopola uletio u ralje najjačeg rendgena na svijetu. Richie osjeti kako mu se mišići ruke rastežu kao karamel-krema, osjeti kako mu rameni zglob škripi i stenje u znak prosvjeda kako jača pritisak po četvornom metru.

On skupi svu snagu i vikne: „Povuci nas natrag! Povuci nas natrag ili ću te ubiti! Ja... Glasovima ću te mučiti do smrti!“

Pauk ponovno zakriješti i Richie osjeti kako mu se golem, pucketav bič smotao u tijelu. Ruka mu je bila usijana šipka neizdrživa bola. Njegov stisak oko Billove ruke počne popuštati.

„Drži se, Veliki Bille!“

„Držim se! Richie, držim se!“

To ti toplo preporučam, pomisli Richie smrknuto, jer mislim da bi ovdje mogao prijeći milijardu kilometara a da ne naiđeš na javni zahod.

Oni prohuje natraške; ona je luđačka svjetlost jenjavala, pretvarala se u niz blistavih vrhova pribadača, dok naposljetku nije trepnula i ugasila se. Jezdili su kroz tamu poput torpeda; Richie se zubima čvrsto držao za jezik Onoga, a svojom bolnom rukom za Billovo zapešće. Eno Kornjače; došao je i prošao u treptaju oka.

Richie osjeti da se približavaju onome što se smatralo stvarnim svijetom (iako je bio uvjeren da nikad više o njemu neće razmišljati kao o „stvarnom“; doživljavat će ga kao vješto postavljen platneni zastor-kulisu, ispod koje se križa užad... užad slična nitima paukove mreže). Ali mi ćemo biti dobro, pomisli on. Vratit ćemo se. Mi -

Uto ponovno počne vitlanje - mlataranje, treskanje, vijanje s jedne strane na drugu - u posljednjem pokušaju Onoga da ih se otrese i ostavi ih vani. Richie osjeti kako mu popušta stisak. Začuje grlen slavodobitan urlik Onoga i usredotoči se svim svojim bićem da ne popusti... ali je i dalje popuštao. Izbezumljeno zagrize, ali jezik Onoga kao da je gubio čvrstinu i materijalnost; činilo se da postaje paučinast.

„Upomoć!“ vrisne Richie. „Gubim ga! Upomoć! Neka nam netko pomogne!“

5

Eddie

EDDIE JE BIO TEK NAPOLA SVJESTAN ŠTO SE DOGAĐA; OSJEĆAO JE, VIDIO JE, ALI kao kroz zavjesu od gaze. Negdje, Bili i Richie upinjali su se da se vrate. Njihova su tijela bila tu, ali ostatak njih - pravi oni - bili su daleko.

Vidio je kako se Pauk okrenuo da probode Billa žalcem, a onda Richie potrči naprijed, urlajući na Ono svojim komičnim Glasom irskog policajca kojim se i prije služio... samo što je Richie proteklih godina vraški usavršio svoju točku, jer je taj Glas zvučao sablasno nalik nekadašnjem gospodinu Nellu.

Pauk se bio okrenuo prema Richieju, i Eddie ugleda kako su se neopisive crvene oči Onoga izbuljile u dupljama. Richie ponovno drekne, ovaj put Glasom Pancha Vanille, i Eddie osjeti kako Pauk vrišti od bola. Ben promuklo vrisne kad se u slabini Onoga pojavi pukotina duž jednog ožiljka još od onomad. Štrcne potok ihora, crnog poput sirove nafte. Richie je zaustio da još nešto kaže... no glas mu počne blijedjeti, kao na svršetku neke pop pjesme. Zabacio je glavu jako natrag, pogleda prikovana za Onoga. Pauk se ponovno primiri.

Prolazilo je vrijeme - Eddie nije imao pojma koliko. Richie i Pauk buljili su jedan u drugog; Eddie je osjetio vezu između njih, kovitlac razgovora i emocija - negdje daleko. Nije ništa razabirao, ali je osjetio tonove stvari u bojama i nijansama.

Bili je ležao na podu, krvario iz nosa i ušiju, prsti su mu se lagano trzali, njegovo dugo lice bilo je blijedo, a oči zatvorene.

Pauk je sad krvario na četiri ili pet mjesta, ponovno teško ranjen, teško ranjen ali još opasno živahan, i Eddie pomisli: Zašto samo stojimo tako? Mogli bismo Ono dokrajčiti dok je zaokupljena Richiejem! Zašto se nitko ne pomakne, bogamu?

On osjeti neobuzdan trijumfa taj je osjećaj bio jasniji, izrazitiji. Bliži. Vraćaju se! došlo mu je da vikne, ali su mu usta bila odveć suha, grlo odveć stisnuto. Vraćaju se!

Tad se Richiejeva glava počne polako okretati s jedne strane na drugu. Tijelo kao da mu se mreškalo ispod odjeće. Naočale su mu na trenutak visjele na vrhu nosa, a onda padnu i razbiju se na kamenom podu.

Pauk se pomakne, suho lupkajući bodljikavim nogama po podu. Eddie začuje kako je Ono kliknulo jezivo pobjedonosno, i trenutak potom Richiejev glas zaori mu u glavi:

(upomoć! gubim ga! neka mi neko pomogne!)

Eddie tad potrči naprijed, iskeženih usta, naglim pokretom zdrave ruke izvuče aspirator iz džepa, dok mu je dah bolno fljukao na ulasku u grlo i izlasku iz grla, koje sad kao da je bilo širine pribadače. Bez ikakve veze, lice njegove majke zaigra mu pred očima i začuje njezin vapaj: Ne prilazi toj Stvari, Eddie! Ne prilazi Onome! Od takvih se stvari dobiva rak!

„Kuš, mama!“ vrisne Eddie visokim, kreštavim glasom - jedinim koji mu je preostao.

Pauk se okrene prema tom zvuku, i na trenutak Ono svrne pogled s Richieja.

„Evo ti!“ zatuli Eddie svojim sve slabijim glasom. „Evo ti malo!“

On se zaleti na Ono, istodobno okidajući iz aspiratora, i na trenutak mu se povrati povjerenje u taj lijek kakvo je gajio u djetinjstvu, lijek koji je bio rješenje za sve, od kojeg se bolje osjećao nakon što bi ga veći dečki propustili kroz šake ili nakon što bi ga druga djeca srušila u stampedu kroz vrata posljednjeg dana škole, ili kad bi morao sjediti na rubu praznog parkirališta braće Tracker, izvan igre zato što mu majka nije dopuštala igrati bejzbol. Bio je to dobar lijek, moćan lijek, i kad je skočio prema licu Onoga, osjetivši njegov gadni žuti zadah, nadvladan koncentriranim bijesom Onoga i odlučnošću da ih sve zbriše, on okine iz aspiratora u jedno oko boje rubina.

On osjeti/začuje vrisak Onoga - ovaj put ne gnjevan, već samo bolan, užasnu vrišteću agoniju. Ugleda kako kapljičasta maglica pada na tu krvavu crvenu kvrgu, kako kapi gube boju i postaju bijele u dodiru s okom, kako nagrizaju tkivo kao što bi to učinio mlaz karbolne kiseline; ugleda kako ogromno oko Onoga počinje splašnjavati poput krvavog žumanca i teći u jezivom potoku žive krvi, sukrvice i crvljivog gnoja.

„Bili, vraćaj se kući!“ vrisne on posljednjim atomom snage u glasu, a onda udari u Ono, osjeti kako ga pali smradna vrućina Onoga; osjeti užasnu vlažnu toplinu i shvati da mu je zdrava ruka skliznula u Paukova usta.

Ponovno okine iz aspiratora, ispalivši lijek ravno Onome u grlo, ravno u njegovo gnjilo, zlo, smrdljivo ždrijelo, i osjeti iznenadnu munju bola, jasnu poput pada teškog noža, kad su se ralje Onoga sklopile i otrgnule mu ruku iz ramena.

Eddie padne na pod dok mu je iz razderanog batrljka ruke brizgala krv, jedva svjestan da Bili nesigurno ustaje, da Richie tetura i posrće k njemu kao pijanac na kraju duge i teške noći.

„- eds -“

Daleko. Nevažno. Osjeti kako sve istječe iz njega zajedno s krvlju... sav gnjev, sav bol, sav strah, sva pomutnja. Pretpostavljao je da umire, ali osjećao se... o Bože, osjećao se tako lucidno, tako bistro, poput netom opranog prozora tako da sad propušta svu veličanstveno zastrašujuću svjetlost nekog neslućenog svitanja; svjetlost, o Bože, ta savršena razumska svjetlost koja svakog trenutka negdje u svijetu bistri obzor.

„- iću o moj bože bili ben netko ostao je bez ruke, bez -“

Eddie pogleda u Beverlyi shvati da ona plače, da joj se suze slijevaju niz prljave obraze dok provlači ruku ispod njega; postane svjestan da je skinula bluzu i da pokušava zaustaviti otjecanje krvi, i da zaziva upomoć. Onda pogleda u Richieja i obliže usne. Gubio se. Postajao sve prozirniji, praznio se, sva nečist istjecala je iz njega kako bi mogao postati čist, da bi svjetlost mogla poteći kroz njega, i da je imao dovoljno vremena održao bi propovijed o ovome, održao bi besjedu: Nije loše, započeo bi. Ovo nimalo nije loše. Ali najprije je morao reći nešto drugo.

„Richie“, šapne on.

''Što je?“ Richie se spustio na ruke i koljena, i sav zdvojan zurio u njega.

„Ne zovi me Edsić“, reče on, i nasmiješi se. Lagano podigne lijevu ruku i dodirne Richiejev obraz. Richie je plakao. „Znaš da ja... ja...“ Eddie sklopi oči, razmišljajući kako da završi rečenicu. Dok je još razmišljao o tome, izdahne.

6

Derry / 7: 00-9: 00

DO SEDAM SATI, BRZINA VJETRA U DERRYJU DOSEGNULA JE PEDESETAK kilometara na sat, uz udare do sedamdeset kilometara. Harry Brooks, meteorolog državne meteorološke službe stacionirane u Međunarodnoj zračnoj luci u Bangora, sav usplahiren nazvao je stožer DMS-a u Augusti. Vjetrovi, rekao je, pušu sa zapada i to u neobičnoj polukružnoj putanji kakvu nikad dotad nije vidio... ali je njemu to sve više sličilo na neku čudnu vrstu džepnog uragana, ograničenog isključivo na područje grada Derryja.

U 7:10 najveće bangorske radio-postaje emitirale su prva upozorenja glede nevremena. Eksplozija transformatora kod depoa braće Tracker ostavila je u mraku cijeli Derry na strani Jalovine prema Kansas Streetu.

U 7:17, prastari javor na strani Jalovine prema Old Capeu srušio se uz zaglušujući prasak trganja, i sravnao sa zemljom trgovinu Nite-Owl na uglu Meritove i Avenije Cape. Sredovječni kupac po imenu Raymond Fogarty poginuo je pod prevrnutim hladnjakom za pivo. Bio je to isti onaj Raymond Fogarty koji je, kao svećenik Prve metodističke crkve u Derryju, vodio obred ukopa Georgea Denbrougha u listopadu 1957. Javor je usto iščupao dovoljno električnih vodova da ostavi bez struje Old Cape, ali i donekle otmjenije naselje Sherbum Woodsa iza njega.

Ura na zvoniku baptističke crkve Grace nije otkucala ni šest ni sedam sati. U 7:20, tri minute nakon što se u Old Capeu srušio onaj javor, i oko sat i petnaest minuta nakon što su se izlili svi zahodi i kućni odvodi u tom naselju, ura na tornju otkuca trinaest puta. Minutu potom, plavo-bijela munja udari u zvonik. Heather Libby, svećenikova supruga, u tom je trenutku gledala kroz prozor župne kuhinje. Zvonik je „eksplodirao kao da ga je netko napunio dinamitom“, rekla je poslije ona. Okrečene daske, komadi greda i švicarski satni mehanizam zasipali su ulicu. Nazubljeni ostaci zvonika goijeli su kratko, a onda ih je ugasila kiša, sad već tropski prolom oblaka.

Ulice koje vode nizbrdo u središte grada i do trgovina pjenile su se od kišnice koja se slijevala niz njih. Protjecanje vode kroz Kanal ispod Main Streeta pretvorilo se u postojanu grmljavinu od koje je podrhtavalo tlo i zbog koje su se ljudi nelagodno pogledavali.

U 7:25, dok je kolosalno rušenje zvonika baptističke crkve Grace još odjekivalo u cijelom Derryju, domar koji je svakog jutra osim nedjelje dolazio počistiti Wally's Spa, ugleda nešto zbog čega je vrišteći izjurio na ulicu. Taj čovjek, koji je bio alkoholičar od prvog semestra na University of Maine prije jedanaest godina, dobivao je za svoje usluge neku siću - njegova prava plaća, podrazumijevalo se, bila je potpuna sloboda da iskapi sve što je ostalo u bačvama piva ispod šanka od prethodne noći. Richie Tozier bi ga se možda sjetio, premda možda i ne bi; bio je to Vincent Caruso Taliendo, poznatiji svojim vršnjacima u petom razredu kao „Šmrkljo“ Taliendo.

Dok je brisao pod tog apokaliptičnog jutra u Derryju, primičući se šanku ugleda kako se svih sedam slavina za pivo - tri za Bud, dvije za Narrangansett, jedna za Schlitz (poznatija posjetiteljima Wally'sa kao Slits), I jedna za Miller Lite - klima kao da ih nateže sedam nevidljivih ruku. Iz njih poteče pivo u potocima zlatnobijele pjene. Vince krene prema njima, ne razmišljajući o duhovima ili fantomima već o tome kako propada njegova jutarnja dividenda. Onda naglo zakoči, izbeči se, i u praznoj špilji Wally's Spa koja je zaudarala na pivo razlegne se užasnut urlik. Pivo su, naime, zamijenili arterijski mlazovi krvi. Krv se vrtložila u kromiranim odvodima, prelijevala i tekla niz šank u potocima. Potom iz slavina počnu izlijetati pramenovi kose i komadi mesa.

„Šmrkljo“ Taliendo promatrao je osupnuto; nije mogao smoći ni toliko snage da ponovno vrisne. Onda se začu tup, mukao prasak kad je jedna bačva ispod šanka eksplodirala. Sva vrata ormarića ispod šanka širom se otvore. Iz njih počne izlaziti zelenkasti dim, sličan onome koji ostane iza mađioničarskog trika. „Šmrkljo“ je vidio i više nego dovoljno. Vrišteći, on pobjegne na ulicu, koja je sad bila plitki kanal. Ljosne na tur, ustane i baci prestravljen pogled preko ramena. Jedan od prozora bara rasprsne se uz glasan zvuk kao u streljani. Krhotine stakla prozuje posvuda oko Vinceove glave. Trenutak potom rasprsne se i drugi prozor. On ponovno nekim čudom ostane pošteđen... no istog trenutka zaključi da je došlo vrijeme da posjeti sestru u Eastportu. Smjesta se zaputi tamo; njegova odiseja do izlaza iz grada i dalje sama po sebi mogla bi poslužiti kao materijal za pravu sagu... no dovoljno je reći da je naposljetku uspio izaći iz grada.

Drugi nisu imali toliko sreće. Aloysius Neil, koji je nedavno napunio sedamdeset sedmu, sjedio je sa ženom u salonu njihove kuće u Straphamovoj i gledao kako oluja šiba Derry. U 7:32, doživio je koban moždani udar.

Njegova je supruga poslije tjedan dana rekla svom bratu da je Aloysius ispustio šalicu s kavom na tepih, uspravio se kao metla, izbečio se i blenuo, pa podvrisnuo: „Stani malo, curo moja mala! Ma šta to radiš? Odmah da si vratila taj pogani jezik za svoje bijele zubiće dok te nisam - „ Onda je pao iz stolice i zdrobio šalicu pod sobom.

Maureen Nell, koja je znala kako mu je srčana urica u posljednje tri godine bila u lošem stanju, istog je trenutka shvatila da je s njim gotovo, i nakon što mu je olabavila ovratnik, otrči do telefona nazvati oca McDowella. Ali telefon nije radio. Samo je proizvodio čudan zvuk nalik policijskoj sireni. I tako, premda je znala da je to vjerojatno svetogrđe zbog kojeg će morati okajavati grijehe pred licem svetog Petra, pokušala mu je sama dati posljednju pomast. Ufala se, rekla je bratu, da će Bog to razumjeti, čak i ako sveti Petar ne bude htio. Aloysius je bio dobar muž i dobar čovjek, i ako je previše pio, bilo je to samo zbog njegovih irskih gena.

U 7:49 niz eksplozija potrese Derry Mali, koji se nalazio na mjestu bivše Kitchenerove željezare. Nitko nije poginuo: trgovine su se otvarale tek u deset, a odred od pet domara trebao je stići tek u osam (u svakom slučaju, u ovakvo jutro malo bi se njih, a možda i nitko, uopće i pojavilo na poslu). Istražni tim je poslije odbacio ideju da je posrijedi bila sabotaža. Oni su izjavili - prilično neodređeno - da je eksploziju najvjerojatnije izazvala voda koja je procurila u električni sistem trgovačkog središta. Bez obzira na razlog, nitko jako dugo nije ništa kupovao u Derry Mallu.

Jedna je eksplozija srušila do temelja Zaleovu draguljarnicu. Dijamantno prstenje, narukvice, niske bisera, baršunom obložene ploče za vjenčano prstenje i digitalni satovi Seiko poletjeli su na sve strane u tuči jarkih, iskričavih drangulija. Glazbena kutija odletjela je kroz cijeli istočni hodnik i pala u fontanu ispred trgovine J, C. Penney, gdje je nakratko odsvirala mjehuričastu verziju teme iz Ljubavne priče pa se zatvorila.

Isti je udar probio rupu u susjednoj trgovini Baskin-Robbinsa, pretvarajući trideset I jedan okus u sladoledni gulaš koji je potekao po podu u potocima oblačića. Eksplozija koja je raznijela Sears podigla je komad krova koji je na sve jačem vjetru odjedrio poput zmaja; spustio se kilometar dalje, presjekavši kao britvom silos farmera Brenta Kilgallona. Kilgallonov šesnaestogodišnji sin izjurio je iz kuće s majčinim Kodakom i to fotografirao. National Enquirer kupio je tu fotografiju za šezdeset dolara, koje je dječak iskoristio da kupi dvije nove gume za svoj motocikl Yamaha.

Treća je eksplozija probila Hit or Miss i izbacila plamteće suknje, traperice i donje rublje na poplavljeno parkiralište. A posljednja je eksplozija raznijela trgovinu koja je pripadala mljekarskoj udruzi farmera iz Derryja i pretvorila je u nagnjilu kutiju slanih keksa. Otkinuo se i komad krova banke.

Protuprovalni se alarm uključio i nije htio zašutjeti sve dok u nezavisnoj mreži sustava osiguranja za četiri sata nije došlo do kratkog spoja. Ugovore o zajmovima, bankarske instrumente, potvrde o ulozima, izvode o podignutom novcu i razne formulare vjetar je podigao nebu pod oblake i otpuhao. A i novac: uglavnom novčanice od deset i dvadeset dolara, uz obilan dodatak novčanica od pet i poneku od pedeset ili stotinu dolara. Prema službenoj procjeni banke, otpuhano je više od 75.000 dolara... Poslije su, nakon masovne čistke menadžera (i sanacije od strane Narodne banke), neki bili spremni priznati - strogo neslužbeno, naravno - da je zapravo bila riječ o 200.000 dolara.

Jedna žena iz Haven Villagea, po imenu Rebecca Paulson, našla je novčanicu od pedeset dolara kako leprša ispod otirača ispred njezinih stražnjih vrata, dvije novčanice od dvadeset dolara u kućici za ptice, a stotku zalijepljenu za hrast u stražnjem dvorištu. Ona i muž iskoristili su taj novac za dvije dodatne uplate za svoj Bombardier Skidoo⁸³.

Dr. Hale, umirovljeni liječnik koji je živio u West Broadwayu gotovo pedeset godina, poginuo je u osam. Dr. Hale rado se hvalio kako je posljednjih dvadeset pet od tih pedeset godina svakog dana prevalio ista tri kilometra od svoje kuće u West Broadwayu, oko parka Derry i osnovne škole. Ništa ga nije moglo spriječiti: ni kiša, ni bljuzgavica, ni zavijajući sjeveroistočni vjetrovi, ni niske temperature. Krenuo je ujutro 31. svibnja usprkos zabrinutom kvocanju njegove pospremačice. Njegove posljednje riječi na ovome svijetu, izgovorene preko ramena dok je izlazio kroz prednja vrata i nabijao šešir čvrsto na čelo, bile su: „Do vraga, ne budi smiješna, Hilda. Ta ovo je najobičnija kišica. Trebala si vidjeti kako je bilo pedeset sedme! To je bio prolom!“

Kad je dr. Hale u povratku skrenuo natrag u West Broadway, poklopac šahta ispred kuće Muellerovih podigao se poput spremnika za gorivo neke rakete i odsjekao glavu dobrom doktoru tako brzo i čisto da je načinio još tri koraka prije no što se mrtav srušio na pločnik. A vjetar je i dalje jačao.

7

Ispod grada/16:15

EDDIE IH JE VODIO KROZ MRAČNE TUNELE SAT VREMENA, A MOŽDA SAT I POL, prije no što je priznao, tonom više zbunjenim nego preplašenim, da se prvi put u životu izgubio.

I dalje su čuli daleku grmljavinu vode u odvodima, ali akustika svih tunela bila je toliko izvitoperena da je bilo nemoguće odrediti dopiru li zvukovi sprijeda ili straga, slijeva ili zdesna, odozgo ili odozdo. Nisu više imali šibica. Bili su izgubljeni u tami.

Bili se bojao... jako bojao. Neprestano mu se po glavi motao razgovor s ocem u očevoj radionici. ''Riječ je o oko četiri kilograma planova koji su jednostavno iščeznuti negdje između 1937. i 1950... Ono što želim reći je da nitko ne zna kamo ti prokleti odvodi i kanali vode, ni zašto. Kad funkcioniraju, nikog nije briga. Kad ne funkcioniraju, dođu tri ili četiri jadnika iz Derryjevskog vodovoda koji moraju pokušati otkriti koja je sisaljka crknula ili gdje je došlo do začepljenja... Unutra je mračno i smrdi, a ima i štakora. Sve odreda dobri razlozi da se ne ulazi, no najbolji je razlog taj što se možeš izgubiti. To se već događalo.“

Već se događalo. Već se događalo. Već se događalo -

Naravno. Primjerice, onaj smotuljak kostiju i pamučne tkanine pokraj kojeg su prošli na putu prema jazbini Onoga.

Bili osjeti kako se panika pokušava razmahati i otjera je. Maknula se, ali ne baš laka srca. Osjećao ju je, živu, kako se batrga i uvija, pokušava izroniti. Dodatno ga je grizlo i pitanje bez odgovora jesu li ubili Ono ili nisu. Richie je rekao da jesu, Mike je rekao da jesu, Eddie također. Ali mu se nije sviđao taj uplašeni sumnjičavi izraz na Bevinu licu, ili na Stanovu, dok je svjetlost zamirala i dok su puzili natrag kroz ona mala vrata, dalje od šušljave rušeće mreže.

„I što ćemo sad?“ upita Stan. Bili je čuo uplašeno, dječje drhtanje u Stanovu glasu i znao da je pitanje upućeno izravno njemu.

„Aha“, reče Ben. „Što? Prokletstvo, da barem imamo bateriju... ili čak i svi... svijeću.“ Billu se učini da je u drugoj elipsi čuo suspregnut jecaj. To ga uplaši više od svega ostalog. Ben bi se zapanjio da je to znao, ali je Bili debeljka smatrao čvrstim i domišljatim, staloženijim od Richieja i manje sklonim naglim napadima panike od Stana. Ako je Ben na rubu sloma, onda su oni svi na rubu velikih nevolja. Billu se po glavi nije motala slika kostura radnika vodovoda već Toma Sawyera i Becky Thatcher, izgubljenima u McDougalovoj špilji. Odagnao bi tu misao, ali bi se ona ponovno prikrala.

Mučilo ga je još nešto, ali je ta koncepcija bila odveć široka i neodređena da bi je njegov umorni dječački um pojmio. Možda je upravo jednostavnost činila tu ideju tako neuhvatljivom: udaljavali su se jedno od drugog. Spona koja ih je povezivala cijelo ovo dugo ljeto slabjela je. Suprotstavili su se Onome i svladali je. Možda je Ono mrtva, kako misle Richie i Eddie, a možda je tako teško ranjena da će spavati stotinu, tisuću ili deset tisuća godina. Suprotstavili su se Onome, vidjeli je kad je odbacila i posljednju masku. Ta je maska bila užasna - i te kako! - ali nakon tog prvog trenutka, tjelesni oblik Onoga više nije izgledao tako strašan i njegovo najmoćnije oružje joj je time bilo oduzeto. Ta svi su oni već vidjeli paukove. Bili su nestvarni i nekako puzavo zastrašujući, i pretpostavljao je da nitko od njih više neće moći pogledati pauka

(ako se ikad izvučemo odavde)

a da ne zadrhti od gnušanja. Ali pauk je, na kraju krajeva, ipak samo pauk. Možda, kad se sve stravične maske skinu, ne postoji ništa što ljudski mozak ne bi mogao podnijeti. Bila je to ohrabrujuća misao. Sve osim

(crnih rupa)

onoga što je bilo tamo vani, ali možda je čak i to nezamislivo živo svjetlo koje je čučalo na rubu makrokozmosa mrtvo ili umire. Crne rupe i putovanje u crnu tamu do mjesta gdje su oni već bili, postajali su mutnije uspomene i bilo ih je sve teže prizvati u sjećanje. Ali problem nije bio u tome. Problem - spoznat na razini srca a ne uma - bio je u tome da je s druženjem gotovo... ono blijedi, a oni su još dolje u tami. Onaj je Drugi, vjerojatno kroz njihovo prijateljstvo, uspio od njih učiniti nešto više od djece. Ali su se ponovno pretvarali u djecu. Bili osjeti to koliko i ostali.

''Što sad, Bili?“ upita Richie, izrekavši to naposljetku glasno.

„N-n-ne z-z-znam“, reče Bili. Vratilo mu se mucanje, živahno kao i ranije. Čuo je to, oni su to čuli, i on je stajao u tami osjećajući razmočeni miris rastuće panike, pitajući se koliko će vremena proći prije no što netko - najvjerojatnije Stan - otvoreno kaže: Pa zašto ne znaš? Ti si nas u ovo uvalio!

„A što je s Henryjem?“ upita Mike zabrinuto. „Je li još tamo negdje, ha?“

„Isusa mu“, reče Eddie... gotovo zastenjavši. „Zaboravio sam na njega. Naravno da je tamo, naravno da jest, vjerojatno izgubljen kao i mi, i mogli bismo naletjeti na njega svakog časa... Isusa mu, Bili, zar nemaš nikakvu ideju? Tata ti radi tu dolje! Zar nemaš baš nikakvu ideju?“

Bili je slušao udaljenu podrugljivu grmljavinu vode i pokušavao smisliti rješenje koje je Eddie - a i svi oni - s pravom zahtijevao. Budući da ih je - to je istina - on uvalio u ovo, bio je dužan i izvući ih iz toga. Ništa mu nije padalo na um. Ništa.

„Imam ja ideju“, tiho će Beverly.

U tami, Bili začuje zvuk koji ne prepozna odmah. Šuštav, tih zvuk, ali ne i zastrašujući. Potom se začuje lakše prepoznatljiv zvuk... zatvarača. Što - ? pomisli on, a onda shvati. Razodijevala se. Iz nekog se razloga Beverly razodijevala.

„Što to radiš?“ upita Richie, i njegov sablažnjeni glas prepukne na posljednjoj riječi.

„Znam nešto“, reče Beverly u tami, i Billu se njezin glas učini starijim. „Znam jer mi je to otac rekao. Znam kako da nas ponovno povežem. A ako ne budemo u ovome zajedno, nikad se nećemo izvući.“

„Što?“ upita Ben, zbunjeno i prestravljeno. „O čemu ti to pričaš?“

„O nečemu što će nas zauvijek ponovno povezati. Nečemu što će pokazati -“

„N-n-ne, B-B-Beverly!“ reče Bili, shvativši.

„- što će pokazati da vas sve volim,“ reče Beverly, „da ste svi vi moji prijatelji.“

„O čemu to ona - „ zausti Mike.

Smireno, Beverly ga prekine u pola rečenice. „Tko će prvi?“ upita ona. „Mislim...

8

U jazbini Onoga/1985.

...DA UMRE“, PLAKALA JE BEVERLY. „RUKU, ONO MU JE POJELA RUKU -“ Ona pruži ruke prema Billu, pripije se uza nj, no Bili je gurne od sebe.

„Ono ponovno bježi!“ zaurla on na nju. Krv mu se zgrušala na ustima i bradi. „P-p-pokret! Richie! B-B-Ben! O-o-ovaj put ćemo je d-d-dokrajčiti!“

Richie okrene Billa prema sebi, pogleda ga onako kako se gleda čovjeka koji beznadno bulazni. „Bili, moramo se pobrinuti za Eddieja. Moramo mu podvezati ruku, iznijeti ga van.“

Ali je Beverly sad sjedila držeći Eddiejevu glavu u svom krilu i ljuljala ga. Sklopila mu je oči. „Idite s Billom“, reče ona. „Ako dopustite da umre uzalud... ako se Ono vrati za dvadeset pet godina, ili pedeset, pa čak i za dvije tisuće godina, kunem se da ću... da ću proganjati vaše duhove. Idite!“

Richie ju je promatrao trenutak, neodlučan. Onda postane svjestan da joj lice gubi obličje, da prestaje biti lice i da postaje blijedi oblik u sve dubljim sjenama. Svjetlo je blijedjelo. To ga potakne da se odluči.

„U redu“, reče on Billu. „Ovaj put krećemo u potjeru.“

Ben je stajao iza paukove mreže koja se ponovno počela raspadati. A vidio je i obličje koje se njihalo visoko u njoj, i molio se Bogu da Bili ne podigne pogled. Ali kad je mreža počela padati u valovima, nitima i velovima, Bili to učini.

Ugleda Audru, mlitavu kao da je u nekom jako starom i škripavom dizalu. Spustila se tri metra, zaustavila, zanjihala lijevo-desno, a onda naglo pala još pet metara. Izraz lica joj se nije mijenjao. Njezine oči, porculanski plave, bile su širom otvorene. Bosa stopala njihala su se naprijed-natrag poput klatna. Kosa joj je opušteno visjela preko ramena. Usta su joj bila razjapljena.

„AUDRA!“ vrisne on.

„Bili, dođi!“ vikne Ben.

Mreža je sad padala posvuda oko njih, muklo udarala o pod i otjecala. Richie zgrabi Billa oko struka i gurne ga naprijed, prema procijepu visine tri metra između poda i najnižih ukriženih niti tonuće mreže.

„Kreći, Bili! Kreći! Kreći!“

„Ono je Audra!'' vikne Bili zdvojno. „O-o-ono je AUDRA!''

„Boli me kurac da je i sveti otac papa“, reče Richie namrgođeno. „Eddie je mrtav, a mi moramo ubiti Ono, ako je Ono još živa. Ovaj put ćemo dovršiti posao, Veliki Bille. Ili je živa ili nije. A sad pokret!“

Bili je stajao neodlučan još trenutak, a tad mu prizori djece, mrtve djece, zalepršaju kroz um poput izgubljenih fotografija iz Georgeova albuma. ŠKOLSKI PRIJATELJI.

„U-u-u r-r-redu. Krenimo. B-B-Bog neka m-m-mi oprosti.“

On i Richie protrče ispod kolopleta niti mreže nekoliko sekundi prije no što se srušila, i pridruže se Benu na drugoj strani. Potrče za Onim dok se Audra klatila i njihala petnaest metara iznad kamenog poda, omotana u obamiruću čahuru pričvršćenu za raspadajuću mrežu.

9

Ben

PRATILI SU TRAG CRNE KRVI ONOGA - ULJASTE BARE IHORA KOJI JE OTJECAO I kapao u pukotine između kamenih ploča. Ali kad se pod počeo dizati prema polukružnom crnom otvoru na suprotnoj strani prostorije, Ben ugleda nešto novo: trag jaja. Jaja su bila crna, hrapave ljuske, velika možda poput nojevih. Voštano svjetlo žarilo se u njima. Ben shvati da su poluprozirna; vidio je kako se unutra miču crni oblici.

Djeca Onoga, pomisli on, i osjeti mučninu. Pobačena djeca Onoga. Bože! Bože! Richie i Bili su se zaustavili i zurili u jaja s glupavim, osupnutim snebivanjem.

„Krenite dalje! Nastavite!“ vikne Ben. „Ja ću se pobrinuti za njih! Uhvatite Ono!“

„Drži!“ vikne Richie i dobaci Benu kutiju hotelskih šibica.

Ben je uhvati. Bili i Richie otrče dalje. Ben ih je trenutak promatrao na svjetlosti koja je brzo nestajala. Oni urone u tamu prolaza kojim je Ono umakla i nestanu s vidika. On tad pogleda prvo jaje s tankom ljuskom i u njemu crnu sjenu u obliku raže pa osjeti kako se njegova odlučnost koleba.

Ovo... hej, narode, ovo je previše. Ovo je naprosto preužasno. A jaja će uginuti i bez njegove pomoći; jaja nisu snesena već ispuštena.

Ali Onome se bliži smrtna ura... a ako jedno od njih preživi... samo jedno...

Skupivši svu snagu, prisjetivši se Eddiejeva blijedog, umirućeg lica, Ben nagazi svojom kaubojskom čizmom na prvo jaje. Ono se razbije uz vlažan mljackav zvuk i nekakva smrdljiva placenta oblije Benovu čizmu. Pauk veličine štakora pokuša šmugnuti nespretno tapkajući po podu, i Ben u glavi začuje njegov cvilež poput zvuka ručne pile koja, kad je se brzo svija naprijed-natrag, proizvodi sablasnu glazbu.

Ben srne za njim na nogama koje je osjećao kao štake i ponovno nagazi. Osjeti hrskanje paukova tijela kad se raspljasnuo pod potpeticom čizme. Sadržaj želuca mu se nadme, no ovaj put ga ne uspije zadržati. Povrati, pa zavrti potpeticom, zgnječivši stvora na kamenu, slušajući kako oni krici u njegovoj glavi jenjaju.

Koliko? Koliko jaja? Nisam li negdje pročitao da pauci mogu izleći tisuće... ili milijune? Ne mogu nastaviti s ovim, poludjet ću -

Moraš. Moraš. Hajde, Ben... pri beri se!

On priđe drugom jajetu i ponovi postupak na posljednjim zracima umiruće svjetlosti. Sve se ponovilo: hrskavi lom, mljackanje tekućine, završni coup de grace. Pa sljedeće. I još jedno. Pa još jedno. Polako se primicao crnom luku ispod kojeg su nestali njegovi prijatelji. Tama je sad bila potpuna, a Beverly i razderana mreža negdje iza njega. Još je čuo šapat njezina pada. Jaja su bila bjelasavo kamenje u tami. Kako bi kojemu prišao, upalio bi šibicu i razbio ga. Svaki je put uspio slijediti trag omamljenog paučjeg nakota i zgnječiti ga prije nego što bi šibica zatreperila i ugasila se. Nije imao pojma što će učiniti ponestane li mu šibica prije no što razbije i posljednje jaje i ubije njihov neopisiv tovar.

10

Ono/1985.

NE POSUSTAJU.

Ono osjeti kako ne odustaju, i strah se pojača. Možda Ono i nije vječna - moralo se konačno pomisliti i na nezamislivo. Još i gore, Ono osjeti smrt svog potomstva. Treći od tih omrznutih mrskih muškaraca-dječaka hodao je uporno tragom polijeganja jaja Onoga, gotovo lud od gađenja ali ne odustajući ipak, i gaženjem sustavno uništavao život u svakom jajetu Onoga.

Ne! Ono jaukne, glavinjajući s jedne strane na drugu, i osjeti kako životna snaga otječe iz stotinu rana Onoga od kojih ni jedna sama po sebi nije bila smrtonosna, ali je svaka bila pjesma bola, i svaka ju je usporavala. Jedna noga Onoga držala se na jednoj jedinoj niti mesa. Jedno je oko Onoga bilo slijepo. Ono u njemu osjeti užasnu ranu, rezultat otrova koji su joj ti mrski muškarci-dječaci uspjeli ubrizgati niz grlo.

A oni nisu odustajali, sustizali su Ono, a kako se to moglo dogoditi? Ono je cičala i cviljela, a kad ih osjeti gotovo iza leđa, učini jedino što je mogla: okrene se da se bori.

11

Beverly

PRIJE NO ŠTO JE I POSLJEDNJI TRAČAK SVJETLOSTI NESTAO I SPUSTILA SE POTPUNA tama, ona ugleda kako Billova žena ponire još sedam metara a onda se ponovno diže. Počela se vrtjeti, a njezina duga crvena kosa raširila se kao lepeza.

Njegova žena, pomisli ona. Ali sam mu ja bila prva ljubav, a ako je pomislio da mu je neka druga žena bila prva, to je samo zato što je zaboravio... zaboravio Derry.

A onda ostane u tami, sama sa zvukom rušeće mreže i Eddiejevom jednostavnom nepokretnom težinom. Nije ga željela pustiti, nije željela dopustiti da mu lice leži na ogavnom podu ove prostorije. I tako mu je držala glavu u pregibu ruke koja joj je gotovo sasvim utrnula, i odmicala mu kosu s vlažnog čela. Pomisli na ptice... vjerojatno nešto čime ju je zarazio Stan. Jadni Stan, koji nije imao snage suočiti se s ovim.

Svima njima... ja sam bila prva ljubav.

Ona se pokuša sjetiti toga - bilo je dobro misliti o tome u ovoj tami, u kojoj ne možeš odrediti odakle dolaze zvukovi. Od toga se osjećala manje samom. Isprva se nije mogla sjetiti, ometale su je slike ptica - vrana i čvoraka, proljetnih ptica koje se vraćaju odnekud dok po ulicama još teku proljetne vode, a posljednje mrlje skorenog prljavog snijega smrknuto se očajnički drže svojih sjenovitih mjesta.

Činilo joj se da se te proljetne ptice uvijek prvi put začuje i ugleda u neki oblačni dan, pa se upitaš odakle su došle. Naglo bi ponovno osvanule u Derryju i ispunile čisti zrak promuklim torokanjem. Poslagale bi se po telefonskim žicama i krovovima viktorijanskih kuća u West Broadwayu; gurkale bi se na aluminijskim granama komplicirane televizijske antene na vrhu Wally's Spa; svojom bi težinom pognule vlažno crno granje brijestova u Lower Main Streetu. Skrasile bi se, raspričale kreštavim brbljavim glasovima starih seljanki na tjednoj tomboli Grange Bingo, a onda, kao na znak koji ljudska bića ne mogu opaziti, sve bi istog trenutka poletjele i zacrnile nebo svojom mnogobrojnošću... pa sletjele negdje drugdje.

Da, ptice, pomislila sam na njih zato što me bilo stid. Bilo me stid zbog oca, valjda, a možda je Ono i u tome imala svoje prste. Možda.

Vrati joj se sjećanje - sjećanje u pozadini ptica - ali je bilo nejasno i nepovezano. Možda će ovo sjećanje i ostati takvo. Ona je -

Misli joj se rasprše kad shvati da Eddie...

12

Ljubav i žudnja/10, kolovoza 1958.

...PRILAZI PRVI, ZATO ŠTO GA JE NAJVIŠE STRAH. PRILAZI JOJ NE KAO PRIJATELJ toga ljeta, ni kao kratkotrajni ljubavnik, već onako kako bi prišao majci prije samo tri ili četiri godine, da se utješi; ne uzmiče od njezine glatke golotinje i ona isprva sumnja da je uopće i osjeća. Eddie drhti, i premda ga ona grli, tama je toliko savršena da ga čak ni iz ove blizine ne vidi; da nema grubog gipsa mogao bi biti i utvara.

„Što želiš? „pita je on.

„Moraš staviti svoju stvar u mene „, kaže ona.

On se pokušava odmaknuti ali ga ona zadrži i on se smiruje uz nju. Čula je nekog - misli da je to bio Ben - kako je naglo udahnuo.

„Bewie, ja to ne mogu. Ne znam kako -“

„Mislim da je lako. Ali ćeš se morati skinuti.“ Ona razmišlja o tome kako skinuti košulju preko gipsa, kako to dvoje - košulju i gips - najprije odvojiti pa spojiti, a onda se ispravi: „Barem hlače.“

„Ne, ne mogu!“ Ali se njoj čini da dio njega može, i da želi, jer je njegovo drhtanje prestalo i ona osjeća nešto malo i tvrdo pritisnuto na desnu stranu njezina trbuha.

„Možeš“, kaže ona i povuče ga prema sebi. Površina ispod njezinih golih leđa i nogu je čvrsta, glinasta, suha. Udaljena grmljavina vode uljuljkuje, umiruje. Ona pruža ruke za njim. U jednom se trenutku ubacuje očevo lice, strogo i nemilosno

(hoću da vidim jesi li netaknuta)

a onda sklapa ruke oko Eddiejeva vrata, njezin glatki obraz uz njegov glatki obraz, i dok joj on sramežljivo dodiruje male dojke ona uzdahne i prvi put pomisli: Ovo je Eddie i sjeća se jednog srpanjskog dana - zar je moguće da je to bilo prije samo mjesec dana? - kad se u Jalovini pojavio samo Eddie, i donio cijeli snop stripova Mala Lulu pa su ih zajedno čitali gotovo cijelo poslijepodne, kako Mala Lulu traži bobice i upada u razne smiješne situacije, o vještici Hazel i svim tim likovima. Bilo je zabavno.

Ona pomisli na ptice; posebice na čvorke i vrane koje se vraćaju u proljeće, i ruke joj se spuštaju do njegova remena, otkopčavaju ga, a on ponavlja da on to ne može; ona mu govori da može, zna da može, i ono što ona sad osjeća nije ni stid ni strah već neka vrsta trijumfa.

„Gdje?“ pita on, i ona tvrda stvar joj užurbano gurka unutarnju stranu bedra.

„Tu“, kaže ona.

„Bewie, past ću na tebe!“ kaže on i ona čuje kako mu u grlu počinje bolno pištati.

„Mislim da to tako nekako ide“, kaže mu ona, grli ga nježno i vodi. On prebrzo gura i javi se bol.

Šššššš! - ona uvuče dah, zubima zagrize donju usnicu i ponovno pomisli na ptice, proljetne ptice, poslagane na kućnim krovovima, kako iznebuha uzlijeću pod niskim ožujskim oblacima.

„Beverly?“kaže on nesigurno. „Jesi dobro?“

„Polakše „, kaže ona. „Bit će ti lakše disati. „ I on zaista uspori, i poslije nekog vremena disanje mu se ubrza, ali ona shvaća da to nije zbog toga što s njim nešto nije u redu.

Onaj bol jenjava. Najednom on ubrza, onda stane, ukruti se i ispusti zvuk - nekakav zvuk.

Ona osjeća da to njemu nešto znači, nešto izvanredno posebno, nešto poput... poput letenja. Osjeća se moćna: osjeća kako se nešto slavodobitno nadima u njoj. Je li se njezin otac ovoga bojao? Nije ni čudo! U ovom činu ima moći, i te kako, moći duboko u krvi, koja raskida lance. Ne osjeća tjelesni užitak, ali za nju u tome ima neke vrste duševnog ushita. Osjeća bliskost. On joj položi lice na vrat i ona ga zagrli. On plače. Ona ga grli. I osjeća kako onaj dio njega koji ih je spojio slabi. Ne bi se moglo reći da izlazi iz nje; jednostavno je onemoćao, smanjuje se.

Kad je podigao teret svoje težine, ona se uspravi i dotakne mu lice u tami.

„Jesi li?“

„Jesam li što?“

„Što već. Ne znam baš točno. „

On odmahuje glavom - ona to osjeća jer joj je ruka na njegovu obrazu. „Mislim da nije bilo baš kao... kao što pričaju veliki dečki. Ali bilo je... bilo je divno. „ Govori tiho da ga drugi ne čuju. „Volim te, Bewie. „

Tu joj nastaje prekid u svijesti. Prilično je sigurna da je bilo još razgovora, nešto šaptom, nešto naglas, ali se ne može sjetiti što je bilo rečeno. Nije ni važno. Mora li svakog od njih ponovno nagovoriti na ovo? Da, vjerojatno mora. Ali nije važno. Njih se mora nagovoriti na ovo, na tu bitnu ljudsku vezu između svijeta i beskonačnosti, jedino mjesto u kojem krvotok dodiruje vječnost. Nije važno. Važne su ljubav i žudnja. Zašto ne učiniti to ovdje u tami?Možda bolje ovdje nego negdje drugdje.

Dođe joj Mike, pa Richie, i čin se ponavlja. Sad osjeća malo užitka, nejasnu vrućinu u svojem dječjem, nezrelom središtu puti, i sklapa oči kad joj je došao Stan i misli na ptice, proljeće i ptice, i vidi ih, neprestano, kako sve slijeću zajedno, pune zimsko golo drveće, jahači udarnog vala na nestalnom rubu najnaprasitijeg godišnjeg doba, vidi ih kako polijeću, neprestano, a krila im lepeću poput pucketanja plahti na užetu, i ona misli: za mjesec dana sva djeca u parku Derry imat će papirnatog zmaja, trčat će da im se uzice ne bi zapetljale. I misli još: ovako je letjeti.

Sa Stanom, kao i s ostalima, javlja se taj sjetni osjećaj gubitka, odlaska, uz ono što im je zaista potrebno iz ovog čina - neka krajnja svrha - bliska ali još neotkrivena.

„Jesi li?“pita ona ponovno, i premda ne zna točno što „to“ jest, ona zna da nije.

Nastane duga stanka, a onda joj dođe Ben.

Drhti cijelim tijelom, ali to nije drhtanje puno straha koje je osjetila u Stana.

„Beverly, ne mogu“, kaže on tonom koji bi trebao biti razložan, ali koji je sve drugo samo ne to.

„Možeš. Osjećam.“

Naravno da osjeća. Ponovno ona tvrdoća. Osjeća je ispod blagog pritiska njegova trbuha. Njegova veličina izaziva dozu znatiželje i ona mu nježno dodiruje nabreknuće. On joj jekne u vrat, i od njegova daha njezino se obnaženo tijelo naježi. Ona osjeti kako ju je prožela prva prava vrućina - odjednom je taj osjećaj u njoj vrlo snažan; ona shvati da je prevelik

(a je li i on prevelik, može li ona to primiti u sebe?)

I prestar za nju, nešto, neki osjećaj što hoda sa štapom. Ovo je kao Henryjeva raketa, nešto što nije namijenjeno djeci, nešto što može eksplodirati i raznijeti te. Ali sad nije bilo ni vrijeme ni mjesto za brigu; ovdje je bilo ljubavi, žudnje i tame. Ne pokušaju li s prva dva, preostat će im jedino ovo treće.

„Beverly, nemoj -“

„Da.“

„Ja -“

„Pokaži mi kako da letim“, kaže ona smirenošću koju ne osjeća, i zna po svježoj vlažnoj toplini na svom obrazu i vratu da se rasplakao. „Pokaži mi, Ben.“

„Ne...“

„Ako si ti napisao onu pjesmu, pokaži mi. Dodirni mi kosu ako želiš, Ben. Smiješ.“

„Beverly... ja... ja...“

Sad ne samo da drhti; sav se trese. Ali ona ponovno osjeća da ova groznica nije samo strah - dijelom je najava agonije zbog koje ovaj čin i postoji. Pomisli na (ptice) njegovo lice, njegovo milo usrdno lice, i zna da to nije strah; ono što on osjeća je želja, duboka strasna želja sad jedva obuzdana, i ona ponovno osjeti onu moć, nešto slično letenju, nešto nalik gledanju s visina, odakle se vidi sve te ptice na krovovima, na anteni kod Wally'sa, ulice prostrte kao na planu grada, žudnja, tako je, ovo je divno, ljubav i žudnja te uče kako poletjeti.

„Ben! Da!“ zavapi ona odjedanput, i lanac se prekida.

Ponovno osjeća bol, i na trenutak se u njoj javi zastrašujući osjećaj da je zgnječena. Onda se on podigne na dlanove i tog osjećaja nestaje.

Velik je, o da onaj se bol vraća, i puno je dublji nego kad je Eddie prvi put ušao u nju. Mora se ponovno ugristi za usne i misliti na ptice dok je ne prestane peći. Ali je prestalo, i ona može pružiti ruku i dodirnuti mu usta prstom, i on zastenje.

Ona se toplina vraća, i ona osjeća kako njezina moć prelazi na njega; prepušta je laka srca i odlazi s njom. Najprije kao da ju je nešto potreslo, sladostrasna uskomešana slast zbog koje bespomoćno okreće glavu lijevo - desno, a između zatvorenih usta dopire joj nekakvo nemelodično mumljanje, ovo je letenje, ovo, o ljubavi, o žudnjo, ovo je nešto što se ne može osporiti, što vezuje, da je, zatvara snažan krug: spona, davanje... letenje.

„O Ben, dragi moj, da“, šapće ona i osjeća da joj se lice oznojilo, osjeća njihovu sponu, nešto čvrsto na svom mjestu, nešto slično vječnosti, brojka 8 prevrnuta na bok „Toliko te volim, mili.“

I ona osjeti kako se ono počinje događati - nešto o čemu curice koje šapću i hihoću u ženskim zahodima nemaju pojma, barem koliko je njoj poznato; one se samo čude tome koliko je seks gnusan, i ona sad shvaća da je za mnoge od njih seks jamačno neko neshvaćeno i bezoblično čudovište; one taj čin nazivaju Ono. Bi li radila Ono, rade li Ono tvoja sestra i njezin dečko, rade li još Ono tvoji mama i tata, i kako one neće nikad raditi Ono; o da, pomislilo bi se da je cijeli ženski dio petog razreda sastavljen od budućih usidjelica; Beverly je jasno da nijedna od njih ne može ni pretpostaviti ovo... ovakvu završnicu, i jedino što je sprečava da viče je misao da će je ostali čuti i pomisliti da je jako boli. Ona gurne ruku u usta i snažno zagrize. Sad joj je jasniji kreštavi smijeh Grete Bowie, Sally Mueller i ostalih: nisu li i oni, njih sedmero, proveli veći dio ovog najdužeg, najužasnijeg ljeta u životu smijući se kao luđaci? Smiješ se jer je ono što je užasno i nepoznato ujedno i smiješno, smiješ se onako kako se kadšto mala djeca smiju i plaču istodobno kad im priđe cirkuski klaun, jer znaju da bi to trebalo biti smiješno... ali je i nepoznato, puno vječne moći nepoznatog.

To što je zagrizla ruku nije uspjelo prigušiti uzvik, i ona jedino može razuvjeriti njih - i Bena - zavapivši svoju potvrdu u tami.

„Da! Da! Da!'' Veličanstvene slike leta pune joj glavu, miješaju se s oporim glasanjem čvoraka; ti zvuči postaju najslađa glazba na svijetu.

I tako leti, leti sve više, i ona moć sad više nije s njom ili s njim, već negdje između njih. On zavapi, i ona osjeća kako mu ruke drhte pa se propinje, u njega, osjeća njegov grč, njegov dodir, njegovu potpunu prolaznu intimnost s njom u mraku. Zajedno se probijaju natrag u svjetlost života.

A tad je sve gotovo I jedno su drugome u naručju, a kad je on pokušao nešto reći - vjerojatno neku glupu ispriku koja bi bila uvreda za ono čega se ona sjeća, neku glupu ispriku poput lisičine, ona ga ušutka poljupcem i otpravi od sebe.

Dođe joj Bili

On pokušava nešto reći, ali je njegovo mucanje sad potpuno.

„Ti šuti“, kaže ona, samouvjerena u svom novom znanju, ali svjesna da je sad umorna.

Umorna i vraški naruljana. Bedra su joj ljepljiva s unutarnje strane i otraga, i misli da je to možda zato što je Ben zaista svršio, ili možda zato što krvari. „Sve će biti u redu. „

„J-j-jesi li s-s-sigurna?“

„Jesam“, kaže ona, i obujmi ga rukama oko vrata, dodirujući mu oznojeni sag kose. „Možeš se kladiti.“

„B-b-b-b-... b-b-b-boli l-l-l-''

„Pst!“

Nije onako kako je bilo s Benom; ima tu strasti, ali ne iste vrste. Biti s Billom najbolja je moguća završnica ovoga. Nježan je i blag; gotovo smiren. Ona osjeća njegovu želju, ali je ta želja odmjerena i suzdržana zbog obzirnosti prema njoj, vjerojatno zato što samo Bili i ona shvaćaju koliko je silan ovaj čin, i kako se o njemu nikad ne smije govoriti, nikome drugome, pa čak ni među sobom.

Na kraju, iznenadi je to naglo naviranje, i ona ima vremena pomisliti: O! Dogodit će se opet, ne znam mogu li to izdržati -

Ali joj misli otplovi krajnja slast toga, i ona ga jedva čuje kako šapće: „Volim te, Bev, volim te i uvijek ću te voljeti“, ponavlja to uporno i uopće ne muca.

Ona ga privija k sebi i na trenutak ostaju tako, njegov glatki obraz uz njezin.

On se povlači iz nje ne govoreći ništa i kratko vrijeme ona je sama, privlači si komade odjeće, polako se odijeva, svjesna tupog pulsirajućeg bola kojeg oni, kao muškarci, nikad neće biti svjesni, svjesna također i izvjesnog onemoćalog užitka i olakšanja što je gotovo s tim. Ovdje dolje sad vlada nekakva praznina, i premda joj je drago što njezina put ponovno pripada njoj, ta praznina izaziva u njoj čudnu snuždenost koju nikad ne bi uspjela izraziti... osim da je to podsjeća na golo drveće pod bijelim zimskim nebom, prazno drveće, drveće koje čeka da potkraj ožujka dođu kosovi kao svećenici da bi nadgledali umiranje snijega.

Pronalazi ih napipavši im u tami ruke.

Trenutak nitko ne progovara, a kad se to dogodi, nimalo je ne iznenađuje da je to Eddie.

„Mislim da smo prije dva račvišta trebali skrenuti lijevo a ne desno. Do vraga, znao sam, ali sam bio tako znojan i sjeban - „

„Ti si sjeban cijeli život, Edsiću“, kaže Richie. Glas mu je topao. One gole oštrice panike potpuno je nestalo.

„Pogriješili smo na još nekim mjestima, „ kaže Eddie, oglušivši se na njegove riječi, „ali je to bilo najgore. Uspijemo li se vratiti tamo, možda će sve biti u redu.“

Oblikuju nezgrapnu kolonu, Eddie prvi, Beverly sad druga, s rukom na Eddiejevu ramenu, a Mikeovom na njezinu. Ponovno krenu, ovaj put brže. Eddie ne pokazuje ništa od svoje ranije nervozne zabrinutosti.

Idemo kući, misli ona i uzdrhti od olakšanja i radosti. Kući, da. A to će biti dobro. Učinili smo ono što smo trebali, zbog čega smo došli, a sad se možemo vratiti i ponovno biti samo djeca. A i to će biti dobro.

Dok hodaju kroz tamu, ona shvaća da je zvuk tekuće vode sve bliži.

DVADESET TREĆE POGLAVLJE

Vani

1

Derry / 19:00-10:00

DO DEVET I DESET, PROSJEČNA BRZINA VJETRA U DERRYJU POVEĆALA SE NA stotinu kilometara na sat, s udarima od stotinu dvadeset kilometra. Vjetromjer u sudnici zabilježio je jedan udar od stotinu dvadeset i tri kilometara, a onda se kazaljka vratila na nulu. Vjetar je iz ležišta iščupao uređaj oblika šalice koji se vrtio kao zvrk na krovu sudnice, i on je odletio u kišom zalivenu pomrčinu. Poput čamca Georgea Denbrougha, ni njega više nitko nikad nije vidio.

U pola deset, ono što su se oni iz Vodovoda kleli da je nemoguće, sad ne samo da je izgledalo moguće, nego i neizbježno: mogućnost da središte Derryja bude poplavljeno prvi put od kolovoza 1958., kad su se mnogi stari odvodi začepili ili urušili za vrijeme iznenadnog proloma oblaka. U petnaest do deset, muškarci smrknutih lica stizali su automobilima i kamionetima s obiju strana kanala, a njihova odjeća za nevrijeme mahnito je vijorila na vjetru jačine prolaska teretnog vlaka.

Prvi put od listopada 1957., uz cementne obale Kanala počnu se gomilati vreće pijeska. Luk ispod kojeg se Kanal zavlačio pod trostruko raskrižje u samom središtu Derryja bio je gotovo do vrha pun; Main Street, Canal Street i podnožje Up-Mile Hilla bili su neprohodni osim za pješake, a oni koji su žurno gacali prema mjestima gdje je trajala operacija postavljanja vreća s pijeskom, osjećali su kako im pod nogama ulice podrhtavaju od pomahnitalog protoka vode, onako kako nadvožnjak na autocesti podrhtava pri prolasku teških kamiona. Ali je ovo bila neprekidna vibracija, i muškarcima je bilo drago što su na sjevernoj strani središta, podalje od te postojane tutnjave koja se više osjećala nego čula.

Harold Gardener zazove Alfreda Zitnera, vlasnika Zitner's Realty na zapadnoj strani grada, i upita hoće li se ulice urušiti. Zitner reče da će se prije pakao zalediti no što će se takvo što dogoditi. Haroldu se nakratko ukažu Adolf Hitler i Juda Iskariotski kako dijele klizaljke, a onda nastavi slagati vreće. Voda je sad bila manje od osam centimetara ispod vrha cementnih zidova Kanala. U Jalovini se Kenduskeag već izlio preko svojih obala, i u podne je bujno nisko raslinje i žgoljavo drveće virilo iz ogromnog, plitkog, smrdljivog jezera. Ljudi su nastavili raditi, prekidajući samo kad bi ponestalo vreća... a onda, u deset do deset, skameni ih silan zvuk pucanja i trganja. Harold Gardener će poslije reći ženi da je mislio da je došao kraj svijeta. Nije središte grada propalo u zemlju - ne još - nego vodotoranj.

Samo je Andrew Keene, unuk Norberta Keenea, zaista vidio kad se to dogodilo, a on se tog jutra toliko naduvao marihuane da je najprije pomislio da halucinira. Vrzmao se po nevremenom šibanim ulicama Derryja od osam sati, otprilike u vrijeme kad je dr. Hale uzašao na nebo nastaviti slavnu obiteljsku liječničku tradiciju. Bio je mokar do gole kože (osim vrećice s pet dekagrama trave gurnute pod pazuho), ali toga uopće nije bio svjestan. Razrogačio je oči od nevjerice. Stigao je do parka Memorial, koji se nalazio pokraj Standpipe Hilla. I, ako ga oči ne varaju, vodotoranj je sad bio izrazito kos, kao onaj sjebani toranj u Pisi što se nalazio na svim kutijama makarona.

„Ti bokca!“uzvikne Andrew Keene, još više izbečivši oči - koje kao da su sad bile na malim čvrstim oprugama - kad se začuju zvuci trganja. Nagib vodotornja postajao je sve strmiji dok je on stajao tako u trapericama slijepljenima za mršave noge, i dok mu je iz natopljene šarene trake za kosu kapala voda u oči. Bijele pločice šindre trgale su se i padale s one strane velikog okruglog tornja okrenutog prema središtu grada... ne, ne baš trgale; prije bi se moglo reći da su šikljale. A oko sedam metara iznad kamenog temelja vodotornja pojavi se vidljiv nabor. Kroza nj počne špricati voda, i sad šindra više nije štrčala na strani vodotornja okrenutoj prema središtu grada, već brzometno izlijetala u vjetar.

Uskoro iz vodotornja dopre zvuk pucanja, i Andrew ugleda kako se pomaknuo, poput kazaljke na velikom satu koja se naginje od podneva prema jedan i dva sata. Ona vrećica trave ispadne mu ispod pazuha i zapne u košulji negdje blizu remena. Nije to ni primijetio. Iz vodotornja su dopirali glasni zvuci, kao da žice najveće gitare na svijetu pucaju jedna po jedna. To su bile sajle u cilindru, koje su osiguravale kontrapritisak tlaku vode. Vodotoranj se počne sve brže naginjati, daske i grede pucati, a iverje frcati i kovitlati se u zraku.

„NEEEEMOJME JEEEEBAT!'' zakriješti Andrew Keene, ali se to izgubi u završnom tresku pada vodotornja i urliku sedam milijuna litara vode, sedam tisuća tona vode što su pokuljale kroz prsnuće u boku građevine. Voda se slije u sivom plimnom valu i, naravno, da je Andrew Keene bio ispod vodotornja, za tili bi časak otišao s ovog svijeta. Ali Bog čuva pijance, malu djecu i kataklizmički drogirane; Andrew je stajao na mjestu gdje je sve to mogao vidjeti, a da ga ne smoči nijedna kap.

„JEBOTE, KAKVI SPECIJALNI EFEKTI!“ vrisne Andrew dok se voda valjala preko parka Memorial kao da je kruta tvar, otplavivši sunčani sat pokraj kojeg je dječak po imenu Stan Uris često stajao i promatrao ptice pomoću očeva dalekozora. „STEVEN SPIELBERG, CRKNI OD MUKE!“

Nestane i kameno pojilište za ptice. Andrew ga na trenutak ugleda kako se prevrće, postolje pa zdjela, postolje pa zdjela, a onda ga nestane. Drvored javora i breza koji je odvajao park Memorial od Kansas Streeta bude srušen poput čunjeva u kuglani. Bujica sa sobom ponese i pomahnitalo bodljikavo klupko električnih kabela. Voda se stušti preko ulice i raširi, pa je sad više sličila na vodu nego na onaj prijašnji nevjerojatno čvrsti zid koji je odnio sunčani sat, pojilište za ptice i drvored, ali je još imala dovoljno snage da zbriše iz temelja gotovo desetak kuća na suprotnoj strani Kansas Streeta i otplavi ih u Jalovinu. Otplovile su s mučnom lakoćom, većinom još u komadu. Andrew Keene prepozna jednu od njih; pripadala je Obitelji Karla Massensika. Gospodin Massensik predavao mu je u šestom razredu, pravi davež. Dok se kuća obrušavala preko ruba niz padinu, Andrew shvati da vidi kako u jednom prozoru jarko svijetli svijeća, i upita se je li to deja vu, ako možete shvatiti taj koncept.

Začuje se eksplozija iz Jalovine i sune žuta podagra plamena kad je nečija plinska svjetiljka zapalila lož-ulje koje je iscurilo iz nečije napukle cisterne u podrumu. Andrew je blenuo u suprotnu stranu Kansas Streeta, gdje se sve do prije četrdeset sekundi nalazio uredan niz kuća srednje klase. One su sad bile dio Nestalog grada, nemoj ni sumnjati u to, dušo moja. Na njihovu mjestu nalazilo se sad deset podrumskih rupa nalik na plivačke bazene. Andrew je želio ponovno izraziti mišljenje kako je ovo nenadjebivo, ali više nije mogao vikati. Dernjalica mu se pokvarila. Ošit mu je bio nemoćan i beskoristan.

Začuje niz hrskavih muklih udaraca, kao da div u cipelama punim krekera stupa niza stube. To se vodotoranj kotrljao nizbrdo, golemi bijeli cilindar iz kojeg su još brizgali posljednji ostaci vodenih zaliha, a debele sajle koje su ga prije sapinjale odletjele bi u zrak, a onda se ponovno spustile poput čeličnih bičeva i iskopale brazde u mekoj zemlji koje bi odmah ispunila kišna bujica. Dok je Andrew sve to promatrao, brade ukotvljene negdje između ključnih kosti, vodotoranj, sad u vodoravnom položaju, dug više od četrdeset metara, poleti u zrak. Trenutak kao da je tamo nepomično lebdio, nestvarna slika pristigla ravno iz pa-pa zemlje gumenih zidova i luđačkih košulja, dok se na njegovim prsnutim stijenkama ljeskala kiša razbijenih prozora, visećih prozorskih okvira, signalnog svjetla na vrhu za upozoravan]e zrakoplova u niskom letu još upaljenog, a onda padne na ulicu uz završni prodorni tresak.

Kansas Street je poslužio kao odvodni kanal za puno vode koja sad počne prodor prema središtu grada niz Up-Mile Hill. Tamo su nekad bile kuće, pomisli Andrew Keene, i odjednom ga izdaju noge. Sjedne kao pokošen. Blene u razbijeni kameni temelj na kojem je vodotoranj stajao cijelog njegova života. Pitao se hoće li mu itko vjerovati.

Pitao se vjeruje li on sam.

2

Ubijanje / 10:02, 31. svibnja 1985.

BILL I RICHIE UGLEDAJU KAKO SE ONO OKREĆE PREMA NJIMA, OTVARAJUĆI I zatvarajući čeljusti. Njegovo preostalo zdravo oko piljilo je s visine u njih, i Bili shvati da Ono isijava vlastitim svjetlom, poput neke grozne krijesnice. No ta je svjetlost bila treperava i nesigurna; Ono je bila ozbiljno ranjena. Onove su misli brundale i rogoborile

(pustite me Spustite me i možete imati sve što ste ikad željeli - novac, slavu, bogatstvo, moć - ja vam to sve mogu pružiti)

u njezinoj glavi.

Bili kroči naprijed goloruk, pogleda prikovana za ono jedino crveno oko Onoga. Osjećao je kako u njemu raste snaga, napaja ga, napinje mu mišiće na rukama, puni obje stegnute šake vlastitom snagom. Richie je hodao pokraj njega, iskesivši zube.

(mogu ti vratiti ženu - mogu ja to, jedino ja - neće se sjećati ničeg kao što se ni vas sedmero niste ničeg sjećali)

Sad su bili blizu, jako blizu. Bili je osjećao vonj Onoga i shvati iznenadno užasnut da je to smrad Jalovine, smrad koji su oni smatrali smradom kanalizacije, zagađenih potoka i zapaljenog otpada... ali jesu li oni ikad zaista vjerovali da je to bilo samo to? Bio je to smrad Onoga, i možda se u Jalovini najjače osjećao, ali je visio iznad cijelog Derryja kao oblak, samo što ga ljudi naprosto nisu osjećali, kao što čuvari u zoološkim vrtovima poslije nekog vremena više ne osjećaju miris svojih štićenika, pa se čak i čude zašto posjetitelji nabiru nos kad uđu.

„Nas dvojica“, promrmlja on Richieju, i Richie kimne glavom ne skidajući pogled s Pauka, koji je sad uzmicao od njih kuckajući svojim bodljikavim ogavnim nogama, konačno stjeran uza zid.

(ne mogu vam podariti vječni život, ali vas mogu dodirnuti i poživjet ćete jako dugo - dvije stotine godina, tri, možda i pet stotina - mogu vas učiniti bogovima na Zemlji - ako me pustite ako me pustite ako me - )

„Bili?“ upita Richie promuklo.

Dok se u njemu nadimao krik, sve jači, Bili jurne, a Richie potrči ukorak s njim. Udare ga zajedno desnom rukom, ali Bili shvati da oni to uopće ne udaraju svojim šakama; bila je to njihova združena snaga, uvećana silom onoga Drugog; bila je to moć sjećanja i žudnje; a ponajviše, bila je to moć ljubavi i nezaboravnog djetinjstva, poput velikog kotača.

Paukov vrisak ispuni Billovu glavu, od čega kao da mu se rascijepio mozak. On osjeti kako mu šaka duboko uranja u koprcavu vlagu. Ruka mu utone sve do ramena. On je izvuče, vlažnu od Paukove crne krvi. Ihor pokulja iz rupe koju je načinio.

On ugleda kako Richie stoji gotovo ispod napuhnutog tijela Onoga, prekriven tamnom svjetlucavom krvlju Onoga, u klasičnoj boksačkoj pozi, dijeleći uzastopne udarce.

Pauk zamahne prema njima svojim nogama. Bili osjeti kako mu je jedna razderala slabinu, košulju, kožu. Žalac Onoga beskorisno se zabadao u pod. Vriska Onoga razlijegala mu se u glavi poput zvona. Ono nespretno srne naprijed, pokušavajući ga ugristi, no umjesto da se odmakne, Bili jurne naprijed, služeći se sad ne samo šakom već čitavim tijelom, pretvorivši se u torpedo. Zaleti se u trbuh Onoga kao gorostasni napadač u nogometu koji pognutih ramena juri ravno naprijed.

Nakratko osjeti kako se smrdljivo meso Onoga ugiba, kao da će odskočiti i odbaciti ga natrag. Ispustivši neartikuliran krik, on navali još jače, upirući se nogama naprijed i naviše, zarivajući ruke u Ono. Uspije se probiti i preplave ga vruće tjelesne tekućine Onoga. Sliju mu se niz lice, u uši. On ih ušmrkne u nos u tankim koprcavim mlazovima.

Ponovno se našao u crnoj tami, sve do ramena u grčećem tijelu Onoga. A u svojim začepljenim ušima čuo je zvuk poput neprekidnog bum-BUM-bum-BUM velikog basbubnja, onog što predvodi paradu kad u grad stigne cirkus sa svojom zbirkom nakaza i razigranih šepirećih klaunova.

Zvuk srca Onoga.

On začuje kako Richie vrišti od iznenadnog bola, zvuk koji se pojačao do brzog, iznenađenog jauka pa naglo zamuknuo. Bili gurne obje šake naprijed. Gušio se, davio u pulsirajućoj vreći crijeva i sokova Onoga.

Bum-BUM-bum-BUM -

On uroni ruke u Ono, trgajući, derući, odvajajući, tražeći izvor tog zvuka, prodirući u organe dok su mu se sluzavi prsti otvarali i zatvarali, a napaćeni grudni koš kao da mu je naticao od pomanjkanja zraka.

Bum-BUM-bum-BUM -

I odjednom mu se to nađe u rukama, velika živa stvar koja se steže i pulsira na njegovim dlanovima i gura ih amo-tamo.

(NENENENENENENENE )

Da! krikne Bili, gušeći se, utapajući se. Da! Probaj ovo, gaduro! PROBAJ MALO OVO! SVIĐA TI SE? SVIĐA TI SE? HA?

On ispreplete prste preko pulsirajućeg narteksa srca Onoga, dlanova raširenih u naopako slovo V - i stisne ih svom snagom koju je smogao.

Začuje se završni krik bola i straha kad mu Onovo srce prsne u rukama i scijedi mu se kroz prste u drhtavim trakama.

Bum-BUM-bum-B

Onaj vrisak, sve tiši, zamirao je. Bili osjeti kako se Onovo tijelo steže oko njega, poput šake u skliskoj rukavici. Onda se sve opusti. Bili postane svjestan da se tijelo Onoga naginje, da polako klizi u stranu. Istodobno, on se počne izvlačiti, gubeći svijest.

Pauk se sruši na bok Onoga, hrpetina izvanzemaljskog mesa iz kojeg se pušilo, nogu koje su se još trzale i drhtale, milujući zidove tunela i grebući po podu u nasumičnim črčkarijama.

Bili otetura dalje od Onoga, grčevito hvatajući zrak, pljujući u pokušaju da očisti usta od užasnog okusa Onoga. Saplete se o vlastite noge i padne na koljena.

I zaista, jasno začuje Glas onog Drugog: Kornjača je možda mrtav, ali ono što ga je stvorilo nije.

„Sinko, osvjetlao si obraz. „

Onda ga nestane. I snaga iščezne s njim. Osjećao se slabo, zgađeno, sluđeno. Osvrne se i ugleda umirući crni košmar Pauka koji se još trzao i drhtao.

„Richie!“ uzvikne on promuklim, napuklim glasom. „Richie, gdje si čovječe?“ Bez odgovora.

One svjetlosti više nije bilo. Umrla je s Paukom. Bili prekopa po džepu svoje umrljane košulje tražeći posljednji paketić šibica. Bile su ondje, ali se nisu htjele upaliti; glavice su bile natopljene krvlju.

„Richie!“ vrisne on ponovno i rasplače se. Počne puziti; najprije bi ispružio jednu, pa drugu ruku, pipajući u tami. Najzad jedna od njih udari o nešto što mu se mlitavo prepusti dodiru. Ruke mu prelete preko toga...

1 zaustave se kad su dotaknule Richiejevo lice.

„Richie! Richie!“

I dalje nije bilo odgovora. Napinjući se u tami, Bili podvuče jednu ruku ispod Richiejevih leđa, a drugu ispod koljena. Teškom mukom ustane i počne posrtati natrag putem kojim su došli s Richiejem u naručju.

3

Derry / 10:00-10:15

U DESET SATI, ONE NEPREKIDNE VIBRACIJE KOJE SU SE OSJEĆALE U ULICAMA U središtu Derryja, pojačaju se do razine brundave rike. Derryjevski News će poslije pisati da su se potporni stupovi podzemnog dijela Kanala, oslabljeni silinom onoga što su prozvali brzometnom poplavom, jednostavno srušili. Bilo je, međutim, ljudi koji se nisu složili s tom verzijom.

„Bio sam tamo, i znam“, Harold Gardener rekao je poslije svojoj supruzi. „Nisu se samo srušili potpornji Kanala. Bio je to potres, eto što. Bio je to potres, do vraga.“

Ovako ili onako, rezultati su bili isti. Kako se tutnjava postupno pojačavala, stakla na prozorima su počela pucati, gipsani stropovi padati, a neljudski vapaj svijenih greda i temelja pojačao se do zastrašujućeg refrena. Pukotine su jurile niz boginjavo cigleno pročelje Maehen'sa poput gramzivih ruku. Sajle koje su držale nadstrešnicu kinodvorane Aladdin iznad pločnika, pukle su i natpis je pao s treskom. Richard's Alley, koja se pružala iza ljekarne Center Street Drug, ispunila se lavinom žutih opeka kad se srušila Brian X Dowd Professional Building, podignuta 1952. Golem zaslon žućkaste prašine podigao se u zrak da bi ga vjetar odnio poput vela.

U isto vrijeme razletio se na komadiće i spomenik Paulu Bunyanu ispred City Centera. Kao da se pokazalo da je ona davna prijetnja nastavnice likovnog da će ga dići u zrak ipak bila smrtno ozbiljna. Bradata i od uha do uha nasmiješena glava odletjela je ravno u zrak. Jedna se noga ritnula naprijed, druga natrag, kao da je Paul pokušao izvesti špagu s toliko entuzijazma da se raskomadao. Torzo spomenika razletio se u oblaku šrapnela, a glava plastične sjekire popela se kišnom nebu pod oblake, nestala, pa se vratila okrećući se. Rasiječe krov, a zatim i pod Mosta poljubaca.

A onda, u 10:02, središte Derryja se uruši.

Većina vode iz probijenog vodotornja prešla je preko Kansas Streeta i završila u Jalovini, ali tone te vode nagrnu u poslovnu četvrt kod Up-Mile Hilla. Možda je to bila kap koja je prelila čašu... ili je možda, kao što je Harold Gardener rekao supruzi, zaista bio posrijedi potres. Pukotine su jurile površinom Main Streeta. Najprije uske... a onda su zjanule kao gladna usta i zvuk Kanala se izdigne, sad više ne prigušen, već zastrašujuće glasan. Sve se počne tresti. Neonski natpis koji je oglašavao MOKASINKE NA VELIKO ispred prodavaonice suvenira Shortyja Squiresa padne na ulicu i ugasi se od kratkog spoja u metru vode. Trenutak-dva potom, Shortyjeva zgrada, koja se nalazila pokraj knjižare Mr. Paperback, počne se spuštati. Buddy Angstrom prvi je primijetio tu neobičnu pojavu. On mune laktom Alfreda Zitnera, koji pogleda, zine, a onda mune laktom Harolda Gardenera.

Za samo nekoliko sekundi operacija postavljanja vreća s pijeskom prekine se sasvim. Muškarci koji su obrubili obje strane Kanala stajali su na pljusku i zurili prema središtu grada, s jednakim izrazom užasnutog zaprepaštenja utisnutim u njihova lica. Squireova trgovina Souvenirs and Sundries kao da je bila izgrađena na nekom ogromnom dizalu koje se sad spuštalo. Potonula je u naizgled čvrst beton s teškim, otmjenim dostojanstvom. Kad se zaustavila, mogli ste se spustiti na sve četiri na poplavljeni pločnik i ući kroz jedan od prozora na trećem katu.

Oko zgrade je na sve strane prskala voda, a trenutak potom i Shorty se pojavi na krovu, lamatajući rukama da ga netko izbavi. No nestane iz vida kad uredska zgrada do njegove, ona u čijem se prizemlju nalazila knjižara Mr Paperback, potone u zemlju. Na nesreću, nije se spustila u zemlju okomito kao što se to dogodilo sa Shortyjevom zgradom, nego se naherila (na trenutak je zapravo jako sličila na onaj usrani toranj u Pisi, onaj na kutijama makarona). Kad se nakrivila, s njezina vrha i bočnih zidova poleti pljusak cigala.

Nekoliko ih pogodi Shortyja. Harold Gardener ugleda kako je zateturao natraške, držeći se rukama za glavu... a onda gornja tri kata zgrade s knjižarom Mr Paperback u prizemlju skliznu glatko poput palačinki s vrha gomile. Shorty iščezne. Netko od ljudi koji su slagali vreće pijeska vrisne, a onda sve zagluši škripava rika uništenja. Ljudi počnu padati ili teturati i posrtati dalje od Kanala. Harold Gardener ugleda kako se zgrade koje stoje sučelice u Main Streetu naginju naprijed, poput gospođa koje kibiciraju partiju karata, tako da im se glave gotovo dodiruju.

Sama ulica je tonula, pucala, lomila se. Voda je šikljala i prskala. A onda, jedna za drugom, zgrade s obje strane ulice zaljuljaju se dalje od svog središta gravitacije i sruše se na ulicu - Northeast Bank, Shoeboat, Alvey's Smokes 'n Jokes, Bailey's Lunch, Bandler's Record and Music Barn. Samo što tad više nije bilo nikakve ulice na koju su se mogle srušiti.

Ulica je pala u Kanal; najprije se rastegnula kao karamel, a zatim se razlomila na plutajuće komade asfalta. Harold ugleda kako pješački otok na raskrižju triju ulica iščezava s vidika, a kad voda šikne kao gejzir, njemu sine što će se dogoditi.

„Moramo se skloniti odavde!“ drekne on na Ala Zitnera. „Voda će se vratiti! Ali Vratit će se!“

Al Zitner ničim nije pokazao da ga je čuo. Njegovo je lice bilo lice mjesečara, ili možda čovjeka u stanju duboke hipnoze. Stajao je u kišom natopljenom kariranom crveno-plavom sportskom sakou, u Lacoste majici otkopčanoj na vratu, s malim krokodilom na lijevoj sisi, u plavim čarapama koje su sa strane imale utkane ukrštene palice za golf, u smeđim L. L. Bean lađama od cipela s gumenim džonovima. Gledao je kako propada u zemlju njegova investicija od nekih milijun dolara, zajedno s tri-četiri milijuna koje su investirali njegovi prijatelji - dečki s kojima je igrao poker, dečki s kojima je igrao golf, dečki s kojima je skijao u time-sharing vikendici u Rangeleyju.

Odjednom je njegov rodni grad, Derry, u državi Maine, za ime Božje, bizarno sličio na onaj zajebani grad gdje žuti kosooki razvoze ljude u onim dugim žgoljavim kanuima. Voda se vrtložila i ključala između zgrada koje su još stajale na svom mjestu. Canal Street završavala je kao škrbasta crna trampolina iznad ruba uzburkanog jezera. Zaista nije bilo nikakvo čudo da Zitner nije čuo Harolda.

No drugi su također došli do istog zaključka kao i Gardener - u podivljalu bujicu ne može se ubaciti toliko sranja a da ne nastane velika frka. Neki bace vreće koje su držali u rukama i dadu petama vjetra. Jedan od njih bio je i Harold Gardener, i tako je preživio. Drugi nisu bili te sreće i još su se nalazili negdje na opasnom području kad Kanal, grla začepljena tonama asfalta, betona, cigli, gipsa, stakla i raznorazne robe u vrijednosti otprilike četiri milijuna dolara, povrati svoj sadržaj i izlije se preko betonskog rukavca, odnoseći ljude i vreće pijeska bez razlike. Harold se nije mogao oteti misli da ga se voda odlučila dočepati; koliko god brzo trčao, voda ga je sustizala. Umaknuo je tako da se koprcajući rukama i nogama popeo uz strmi nasip obrastao grmljem. Jednom se okrenuo i ugledao kako neki muškarac, po svemu sudeći Roger Lemerd, šef kreditnog odjela u Haroldovoj štedionici, pokušava pokrenuti automobil na parkiralištu Canal Mini-Malla. Usprkos rike vode i huke vjetra, Harold je čuo kako šivaći stroj malog motora njegova automobila kašljuca dok oko njega s obje strane teče žitka crna voda u visini blatobrana.

A tada, uz dubok gromoglasan urlik, Kenduskeag se izlije iz svog korita i odnese i Canal Mini-Mall i kričavo crveni automobil Rogera Lemerda. Harold se ponovno počne penjati, loveći se za granje, korijenje, sve što je djelovalo dovoljno čvrsto da izdrži njegovu težinu. Uzvisina, to se traži. Kako bi možda rekao Andrew Keene, Harold Gardener se tog jutra ufurao u koncepciju uzvisine. Iza svojih leđa čuo je kako se središte Derryja i dalje ruši. Taj je zvuk sličio na topničku paljbu.

4

Bili

''BEVERLY!“ vikne on. Leđa i ruke pretvorili su mu se u uporan pulsirajući bol. Richie sad kao da je težio najmanje dvije stotine pedeset kilograma. Spusti ga, šapne mu mozak. Mrtav je, dobro znaš da je mrtav, pa zašto ga onda ne spustiš? Ali nije htio, nije mogao to učiniti.

„Beverly!“ vikne on ponovno. „Beni Netko!“

On pomisli: Ovo je mjesto gdje me Ono zavitlala - i Richieja - samo što nas je Ono bacila dalje - puno dalje. Kako je tamo izgledalo? Gubim se, zaboravljam...

„Bili?“ Bio je to Benov glas, drhtav i iscrpljen, negdje prilično blizu. „Gdje si?“

„Ovdje, čovječe. Nosim Richieja. On je... ranjen.“

„Nastavi govoriti.“ Ben je sad bio bliže. „Nastavi govoriti, Bili.“

„Ubili smo Ono“, reče Bili, hodajući prema mjestu s kojega je dopirao Benov glas. „Ubili smo tu gaduru. A ako je Richie mrtav -“

„Mrtav?“ oglasi se Ben, zabrinut. Sad je bio jako blizu... a tad njegova ruka pipajući izroni iz tame i nježno očeše Billa po nosu. „Kako to misliš, mrtav?“

„Ja... on...“ sad su zajedno držali Richieja. „Ne vidim ga“, reče Bili. „U tome je problem. N-n-ne v-v-vidim ga!“

„Richie“' vikne Ben, i prodrma ga „Richie, daj! Probudi se, do vraga!“ Benov glas sad se mutio, postajao drhtav. „RICHIE DA SI SE PROBUDIO JEBOTE!“

I u tami, Richie reče pospanim, netrpeljivim, bunovnim glasom: „No dobro, Plastu. No dobro. Ne compramos no stupidos mačkite...“

„Richie“' vrisne Bili. „Richie, jesi dobro?“

„Gadura me bacila“, promrmlja Richie istim tim umornim, bunovnim glasom. „Bubnuo sam u nešto tvrdo. To je sve... sve čega se sjećam. Gdje je Bewie?“

„Tamo“, reče Ben. On im brzo ispriča o jajima. „Zgnječio sam više od stotinu. Mislim da mi nijedno nije promaklo.“

„Dao Bog da je tako“, reče Richie. Već je bolje zvučao. „Spusti me, Veliki Bille. Mogu hodati... Je li to voda glasnija?“

„Da“, reče Bili. Njih su trojica stajali u tami i držali se za ruke. „Kako glava?“

„Vraški boli. Što se dogodilo nakon što sam se onesvijestio?“

Bili im ispriča onoliko koliko je mogao podnijeti da im ispriča.

„I Ono je mrtva“, čudio se Richie. „Siguran si, Bili?“

„Jesam“, reče Bili. „Ovaj put sam zaista s-s-siguran.“

„Bogu hvala“, reče Richie. „Drži me, Bili, moram se zbljuvati.“

Bili ga pridrži, a kad je Richie to obavio, krenu dalje. Svako malo nagazili bi na nešto hrskavo što bi se otkotrljalo u tamu. Dijelovi Paukovih jaja koja je Ben smrskao, pretpostavi on, i strese se. Bilo je dobro znati da idu u dobrom smjeru, ali mu je i bilo drago da ne može vidjeti posmrtne ostatke.

„Beverly'„ vikne Ben. „Beverly!“

„Ovdje -“

Njezin je uzvik bio slab, gotovo izgubljen u neprekidnoj huci vode. Krenu k njoj u tami, zazivajući je stalno i tako se navodeći k cilju.

Kad su najzad stigli do nje, Bili upita ima li netko još koju šibicu. Ona mu gurne pola paketića u ruku. On upali jednu i njihova lica ožive u prikaze - Ben s rukom oko Richieja, koji je više klečao nego stajao, i krvario iz desne sljepoočnice, Beverly s Eddiejevom glavom u krilu. Onda se okrene na drugu stranu. Audra je ležala skvrčena na podu, raširenih nogu, glave okrenute u stranu. Mreža se gotovo istopila s nje.

Šibica mu oprlji prste i on je baci. U tami je pogrešno procijenio udaljenost, spotakne se o nju, i gotovo se opruzi po podu.

„Audra! Audra, č-č-čuješ li me?“

On joj provuče ruku iza leđa i podigne je u sjedeći položaj. Zavuče ruku ispod snopa njezine kose i pritisne prstima vrat sa strane. Osjećao se puls: spori, uporni otkucaji.

On upali novu šibicu, i kad je planula, on primijeti kako joj se zjenice stišću. No bio je to samo refleks; ukočenost njezina pogleda nije se promijenila čak ni kad je primaknuo šibicu toliko blizu njezina lica da je gotovo oprljila kožu. Bila je živa, ali nije reagirala. Ma što, bilo je još gore, i on je toga bio svjestan. Bila je katatonična.

Druga mu šibica oprlji prste. On mahne njome i ugasi je.

„Bili, ne sviđa mi se zvuk one vode“, reče Ben. „Mislim da bismo trebali izaći odavde.“

„Kako ćemo bez Eddieja?“ promrmlja Richie.

„Možemo i sami“, reče Bev. „Bili, Ben ima pravo. Moramo izaći.“

„Nosim i nju.“

„Naravno. Ali moramo odmah krenuti.“

„Kamo?“

„Ti ćeš znati“, tiho će Beverly. „Ti si ubio Ono. Ti ćeš znati, Bili.“

On podigne Audru kao što je nosio i Richieja i vrati se k ostalima. Njezino je tijelo u njegovim rukama izazivalo uznemirujući, jeziv osjećaj; bila je poput voštane figure koja diše. „Kamo, Bili?“ upita Ben.

„N-n-ne z -“

(ti ćeš znati, ti si ubio Ono i ti ćeš znati)

„Pa, k-k-krenimo“, reče Bili. „Da vidimo hoćemo li naći izlaz. Beverly, d-d-drži ovo.“ On joj vrati šibice.

''Što ćemo s Eddiejem?“ upita ona. „Moramo ga odnijeti.“

„K-k-kako?“ upita Bili. „To je... B-B-Beverly, sve se r-r-raspada.“

„Moramo ga odnijeti odavde, čovječe“, reče Richie. „Hajde, Ben.“

Njih dvojica uspjeli su podignuti Eddiejevo tijelo. Beverly im je osvjetljavala put natrag do vrata iz bajke. Bili iznese Audru kroz njih, držeći je koliko je mogao iznad poda. Richie i Ben prenesu Eddieja.

„Spustite ga“, reče Beverly. „Ovdje može ostati.“

„Previše je mračno“, zajeca Richie. „Znaš... previše je mračno. Edsić... on...“

„Ne, u redu je“, reče Ben. „Možda je ovo mjesto gdje treba ostati. Mislim da bi moglo biti tako.“

Oni ga spuste, i Richie poljubi Eddieja u obraz. Onda tupo pogleda u Bena. „Siguran si?“

„Aha. Krenimo, Richie.“

Richie ustane i okrene se prema vratima. „Jebi si majku, gaduro!“ vikne on najednom, i zalupi vrata nogom. Ona ispuste grlen krak kad su se zatvorila i zabravila.

„Zašto si to učinio?“ upita Beverly.

„Ne znam“, reče Richie, ali je dobro znao. On pogleda preko ramena baš u trenutku u kojem se šibica koju je Beverly držala ugasila. „Bili - onaj znak na vratima?“

„Što s njim?“ dahne Bili.

Richie reče: „Nema ga.“

5

Derry/10:30

STAKLENI HODNIK KOJI JE POVEZIVAO KNJIŽNICU ZA ODRASLE S DJEČJOM knjižnicom rasprsne se u jednom jedinom blještavom bljesku. Staklo odleti u zrak u obliku kišobrana, zazujavši kroz povijeno, vjetrom šibano drveće oko knjižnice. Takva smrtonosna paljba mogla je nekoga ozbiljno raniti, pa čak i ubiti, ali tamo nije bilo nikoga, ni unutra ni vani. Knjižnica tog dana uopće nije bila otvorena. Tunel koji je toliko opčinjavao Bena Hanscoma kao dječaka više nikad neće biti izgrađen; u Derryju je bilo učinjeno toliko štete da se činilo jednostavnijim ostaviti dvije knjižnice kao zasebne, nepovezane zgrade. Poslije nekog vremena, nitko u derryjevskom Gradskom vijeću nije se više ni mogao sjetiti čemu je ta staklena pupčana vrpca uopće i služila.

Možda im je jedino Ben mogao reći kako je to stajati vani u mirnoj studeni siječanjske večeri, dok ti iz nosa curi, a vrhovi prstiju u vunenim rukavicama s jednim prstom ti trnu, i gledati kako ljudi prolaze kroza nj, hodaju kroz zimu bez kaputa, okruženi svjetlošću. Mogao im je to reći... ali to možda i nije nešto zbog čega bi se na sastanku Gradskog vijeća moglo ustati i održati govor - kako si stajao vani u hladnoj tami i naučio voljeti Svjetlost.

Bilo kako bilo, ali činjenice su bile ovakve: stakleni je hodnik eksplodirao bez ikakva vidljiva razloga, nitko nije bio ranjen (prava sreća, jer je konačni danak koji je tog jutra uzela oluja - barem što se ljudi tiče - bio šezdeset sedam poginulih i više od tri stotine i dvadeset povrijeđenih), i nikad nije ponovno sagrađen. Poslije 31. svibnja 1985., ako ste htjeli prijeći iz dječje knjižnice u knjižnicu za odrasle, morali ste izaći van. A ako je bilo hladno, ili je padala kiša ili snijeg, morali ste obući kaput.

6

Vani/10:54, 31. svibnja 1985.

„ČEKAJTE“, DAHTAO JE BILL. „DAJTE DA... POČINEM.“

„Da ti je pomognem nositi“, reče Richie ponovno. Ostavili su Eddieja u Paukovu leglu, a to je bilo nešto o čemu nitko od njih nije želio govoriti. Ali je Eddie bio mrtav, a Audra još živa - barem tehnički.

„Sam ću“, reče Bili između soptaja kojima se jagmio za zrak.

„Ne seri. Zgrabit će te srce. Daj da ti pomognem, Veliki Bille.“

„Kako g-g-glava?“

„Boli“, reče Richie. „Ne mijenjaj temu.“

Nevoljko, Bili dopusti Richieju da preuzme Audru. Moglo je biti i gore; Audra je bila visoka žena čija je normalna težina bila sedamdeset kilograma. Ali je u Sobi na tavanu trebala glumiti mladu djevojku, taoca psihopata koji si je zamislio da je terorist s političkim motivima. Budući da je Freddie Firestone želio najprije snimiti sve tavanske prizore, Audra je prešla na strogu dijetu - perad, kravlji sir, tunjevina - i izgubila deset kilograma. No nakon pola kilometara (ili kilometra, ili dva, tko bi ga znao) glavinjanja i sapletanja s njom na rukama u mraku, tih šezdeset kilograma djelovalo je kao stotinu.

„H-h-hvala ti kao b-b-bratu“, reče on.

„Nema na čemu. Ti si sljedeći na redu, Plast.“

„Bi-bip, Richie“, reče Ben i Bili se nasmiješi i protiv volje. Bio je to umoran osmijeh i nije dugo potrajao, ali bolje išta nego ništa.

„Kamo, Bille?“ upita Beverly. „Ona voda zvuči još glasnije. Zaista se ne bih htjela ovdje dolje utopiti.“

„Ravno, pa lijevo“, reče Bili. „Možda bismo mogli malo požuriti.“

Hodali su pola sata, i Bili im je govorio kad skrenuti lijevo a kad desno. Zvuk vode nastavio je jačati i naposljetku su imali dojam da ih je opkolio, zastrašujući Dolby stereoefekt u tami. Bili rukom napipa put iza ugla, prelazeći rukom preko vlažnih cigli, a onda mu odjednom preko cipela poteče voda. Struja je bila plitka i brza.

„Daj mi Audru“, reče on Benu, koji je glasno soptao. „Krenimo uzvodno.“ Ben Audru pažljivo vrati Billu, koji je uspije prebaciti preko ramena kako to čine vatrogasci. Kad bi samo zastenjala... pomaknula se... učinila bilo što. „Kako stojimo sa šibicama, Bev?“

„Više ih nema puno. Pet-šest komada, možda. Bili... znaš li kuda ideš?“

„Mislim da z-z-znam“, reče on. „Krenimo.“

Oni pođu za njim iza ugla. Voda se zapjenila oko Billovih gležnjeva, potom oko goljenica, pa oko bedara. Grmljavina vode produbila se u postojanu riku basa. Tunel u kojem su se sad nalazili nije prestajao podrhtavati. Neko je vrijeme Bili mislio da će struja postati previše jaka da bi hodali uzvodno, ali tad prođu pokraj dovodne cijevi iz koje je kuljao silan mlaz vode u njihov tunel - zapanji ga njegova sirova snaga riječnih brzaca - i struja malo oslabi, premda se voda nastavila dizati. Ona -

Vidio sam kako voda izlazi iz one dovodne cijevi! Vidio sam!

„H-h-hej!“ vikne on. „Narode, v-v-vidite li š-š-što?“

„U posljednjih petnaest minuta postaje svjetlije!“ vikne mu Beverly.

„Gdje smo, Bili? Znaš li?“

Mislio sam da znam, zamalo lane Bili. „Ne! Krenimo!“ Bio je pomislio da se približavaju betonskom dijelu Kenduskeaga koji se zvao Kanal... dijelu koji je ulazio pod zemlju i izlazio na površinu u parku Bassey. Ali je ovdje dolje bilo svjetla, svjetla, a u Kanalu ispod grada nikako ga ne bi moglo biti. Ali je svejedno postajalo svjetlije.

Bili je imao ozbiljnih problema s Audrom. Ne zbog brzine vodene bujice - ona je oslabjela - već zbog dubine. Uskoro ću je vući po površini, pomisli on. Ugleda Bena s lijeve i Beverly s desne strane; kad je malo okrenuo glavu, ugleda Richieja iza Bena. Tlo je postajalo nedvojbeno neobično. Dno tunela sad je bilo zatrpano gomilama krša - činilo se, cigala. A naprijed, nešto je stršalo iz vode poput pramca tonućeg broda.

Ben zaglavinja prema tome, drhteći u hladnoj vodi. Promočena kutija cigara dopluta mu do lica. On je gurne u stranu i uhvati se za onaj predmet koji je virio iz vode. Razrogači oči. Bio je to neki veliki natpis. Uspio je pročitati slova AL, a ispod toga BUD. I sine mu. „Bili! Richie! Bev!“ Smijao se zapanjeno.

„Što je to, Ben?“ Beverly vikne.

Čvrsto uhvativši natpis objema rukama, Ben ga povuče natrag. Začuje se škripa kad jedna strana natpisa zagrebe po zidu tunela. Sad su mogli pročitati: ALADDI, a ispod toga,

POVRATAK U BUDUĆNOST.

„Reklama iz Aladdina“, reče Richie. „Kako -“

„Ulica se urušila“, šapne Bili. Oči su mu se širile. Zagleda se u tunel. Ona svjetlost ispred njih bila je još jača.

„Što, Bili?“

„Koji se kurac dogodio?“

„ Bili? Bili? Što - „

„Svi ovi odvodi!“ uzbuđeno će Bili. „Svi ovi stari odvodi! Došlo je do još jedne poplave! A mislim da je ovaj put -“

On se ponovno počne probijati naprijed, podigavši Audru. Ben, Bev i Richie krenu za njim. Poslije pet minuta Bili podigne pogled i ugleda modro nebo. Gledao je kroz pukotinu u stropu tunela, pukotinu koja se proširila na više od dvadeset pet metara od mjesta na kojem je on sad stajao. U vodi ispred njih oblikovali su se mnogobrojni otoci i arhipelazi - gomile cigli, stražnji dio karoserije Plymoutha s otvorenim prtljažnikom iz kojeg je tekla voda, parkirališni sat koji se naslonio na zid tunela kao pijanac, s podignutom crvenom zastavicom na kojoj je pisalo PREKORAČENJE.

Sad je postalo gotovo nemoguće hodati, zbog mini planina koje su se dizale i spuštale bez ikakva reda, kao da izazivaju čovjeka da slomi gležanj. Voda im je mirno tekla oko pazuha.

Sad je mirna, pomisli Bili. Ali da smo se ovdje zatekli prije dva sata, možda i prije sat vremena, mislim da bismo se provozali kao nikad u životu.

„Koji je ovo vrag, Veliki Bille?“ upita Richie. On je stajao pokraj Billova lijevog lakta, lica omekšalog od čuđenja dok je gledao u rasjed u stropu tunela - samo što to nije strop tunela, pomisli Bili. To je Main Street. Barem je nekad bila.

„Mislim da je sad veći dio središta Derryja u Kanalu i da ga Kenduskeag nosi nizvodno. Uskoro će se naći u Penobscotu a zatim i u Atlantskom oceanu, i sretan mu put. Richie, možeš li mi pomoći oko Audre? Mislim da ne mogu - „

„Naravno“, reče Richie. „Naravno, Bili. Nema frke.“

On preuzme Audru od Billa. Na ovoj svjetlosti, Bili je vidio bolje no što je to možda želio - njezino bljedilo zamaskirano ali ne i skriveno nečistoćom i smećem razmazanima po čelu i skorenima na obrazima. Oči su joj još bile širom otvorene... širom otvorene i lišene bilo kakve reakcije. Kosa joj je visjela, ravna i mokra. Mogla je baš biti jedna od onih lutaka na napuhavanje koje se prodaju u Pleasure Chest u New Yorku, ili duž Reeperbahna u Hamburgu. Jedina je razlika bila njezino sporo, postojano disanje... a i to je mogao biti trik nekog satnog mehanizma, i ništa više.

„Kako ćemo se popeti?“ upita on Richieja.

„Neka ti Ben postavi spojene dlanove“, reče Richie. „Ti možeš podići Beverly, a vas dvoje možete podići tvoju ženu. Ben može gurnuti mene, a onda ćemo mi izvući Bena. A poslije ću vam pokazati kako da organizirate turnir u odbojci za tisuću brucošica.“

„Bi-bip, Richie.“

„Bi-bip tvoje dupe, Veliki Bille.“

Umor ga je plavio u velikim valovima. On uhvati Beverlyn smireni pogled i na trenutak je ostane gledati. Ona mu lagano kimne glavom, i on joj se nasmiješi.

„B-B-Ben, da mi postaviš dlanove?“

Ben, koji je izgledao neopisivo umorno, kimne glavom. Duboka ogrebotina pružala mu se niz obraz. „Mislim da ću moći.“

On se malo sagne i preplete prste. Bili podigne nogu, stane u Benovu ruku i odrazi se. Nije bilo dovoljno. Ben podigne stubu koju je načinio od ruku i Bili dohvati rub urušenog tunelskog stropa. Podigne se gore. Prvo što je ugledao bila je bijelo-narančasta prepreka kakva se stavlja oko mjesta sudara. Drugo što je ugledao bilo je mnoštvo muškaraca i žena koji su se muvali iza prepreke. A treće je bila robna kuća Freese's - samo što je imala nekako čudno trbušast, skraćen izgled. Trebao mu je trenutak da shvati da je gotovo polovica robne kuće utonula u ulicu i Kanal ispod nje. Gornja polovica nadvila se nad ulicu i prijetila da će se prevrnuti poput hrpe loše naslaganih knjiga.

„Pogledajte! Tamo ima nekog!“

Neka je žena pokazivala prema mjestu gdje je Billova glava izvirila iz rasjeda u zdrobljenom pločniku.

„Bože blagi, tamo ima nekog!“

Ona krene naprijed, postarija žena s rupcem vezanim oko glave kao u seljanki. Jedan je policajac zadrži. „Tamo nije sigurno, gospodo Nelson. Znate to dobro. Ostatak ulice može svakog trenutka propasti.“

Gospođa Nelson, pomisli Bili. Sjećam vas se. Vaša je sestra povremeno čuvala Georgea i mene. On podigne ruku da joj pokaže da je dobro, a kad je ona podigla svoju, on osjeti provalu pozitivnih osjećaja - i nade.

Okrenuo se i opružio po utonulom pločniku, pokušavajući rasporediti težinu što ravnomjernije, onako kako se to treba učiniti na tankom ledu. Pruži ruku Bev koja se snažno uhvati za njegova zapešća i on je izvuče gore - kako mu se činilo, posljednjim atomom snage. Sunce, koje je bilo ponovno nestalo, sad izjuri iza rešetke trakastih oblaka i vrati im sjene. Beverly podigne pogled, zaprepašteno, uhvati Billov pogled i nasmiješi se.

„Volim te, Bili“, reče ona. „I molim Boga da s njom sve bude u redu.“

„H-h-hvala ti, Bewie“, reče on, a njegov ljubazni osmijeh izmami joj suze na oči. On je zagrli i gomilica radoznalaca koja se okupila iza barijere zaplješće. Fotograf derryjevskog Afewra načini fotografiju. Ona bude objavljena u broju od 1. lipnja tiskanog u Bangora zbog oštećenja koje je voda nanijela tiskari Newsa. Tekst ispod fotografije bio je dovoljno jednostavan i dovoljno istinit da Bili izreže sliku i godinama je nosi u lisnici: PREŽIVJELI, pisalo je. I to je bilo sve, ali je i to bilo dovoljno.

Bilo je šest do jedanaest u Derryju, u državi Maine.

7

Derry/Kasnije istog dana

STAKLENI HODNIK IZMEĐU DJEČJE KNJIŽNICE I KNJIŽNICE ZA ODRASLE ODLETIO je u zrak u pola jedanaest. U 10:33, kiša je prestala. Nije počela jenjavati; prestala je naglo, kao da je netko tamo gore zavrnuo pipac. Vjetar je već prije počeo slabjeti, a prestao je puhati tako naglo da su se ljudi pogledavali, tjeskobna, praznovjerna lica. Taj je zvuk podsjećao na gašenje motora zrakoplova 747 nakon što se sigurno zaustavio pokraj izlaza. Sunce je prvi put provirilo iza oblaka u 10:47. Do poslijepodneva oblaci su se potpuno razišli, i dan je bio sunčan i topao. U pola četiri živa u termometru Orange Crush kod vrata trgovine Rabljena odjeća kod ocvale Ruže pokazivala je dvadeset osam stupnjeva - najviša temperatura zabilježena od početka proljeća.

Ljudi su hodali po ulicama kao zombiji, ne razgovarajući puno. Imali su zanimljivo sličan izraz na licima: neku vrstu glupog čuđenja koje bi bilo smiješno da nije bilo i žalosno. Predvečer su u Derry stigli reporteri ABC-a, CBS-a, NBC-a i CNN-a; ti će reporteri većini ljudi servirati neku inačicu istine; učinit će je stvarnom... premda je bilo i onih koji bi možda rekli da je stvarnost jako nepouzdan pojam, nešto što možda nije nimalo čvršće od komada platna razapetog preko isprepletenih žica poput niti paukove mreže.

Idućeg jutra Bryant Gumble i Willard Scott iz emisije Today stignu u Derry. U jednom trenutku tijekom emisije, Gumble je intervjuirao Andrewa Keenea.

„Čitav se vodotoranj jednostavno srušio i otkotrljao nizbrdo“, rekao je Andrew. „Bilo je to - opa! Shvaćate što hoću reći? Kao ono - Stephen Spielberg, požderi se, shvaćate? Hej, kad sam vas gledao na televiziji uvijek mi se činilo da ste, znate, puno krupniji.“

To što će vidjeti sebe i svoje susjede na televiziji - učinit će sve ovo stvarnim, osigurati ljudima uporište s kojeg će moći pojmiti ovaj užasni, nepojmljivi događaj. Bila je to IZNENADNA OLUJA. Idućih dana, BROJ STRADALIH će se povećavati kao POSLJEDICA KATASTROFALNE OLUJE. Bio je to, zapravo, NAJGORI PROLJETNI PROLOM OBLAKA U POVIJESTI MAINEA.

Svi ti naslovi, premda užasni, bili su i korisni - pomogli su otupiti neobičnost onoga što se dogodilo... ili je neobičnost možda preblaga riječ. Ludilo bi možda bilo primjerenije. To što će se gledati na televiziji pomoći će ljudima da spomenuti događaji dobiju na konkretnosti, izgube nešto na suludosti.

Ali u satima prije dolaska televizijskih ekipa, tu su bili samo žitelji Derryja, koji su hodali po ulicama zatrpanima šutom, od blata klizavim ulicama, s izrazom zapanjene nevjerice na licima. Samo žitelji Derryja koji ne pričaju puno, razgledavaju stvari, povremeno podižu predmete a onda ih ponovno bacaju, pokušavaju ustanoviti što se to dogodilo u posljednjih sedam ili osam sati. Muškarci su stajali u Kansas Streetu, pušili, gledali kuće kako leže prevrnute u Jalovini. Drugi muškarci i žene stajali su iza bijelo-narančastih prepreka i gledali u crnu rupu koja je do deset sati tog jutra bila središte grada. Naslov u nedjeljnom broju novina glasio je: PONOVNO ĆEMO SVE IZGRADITI, JAMČI GRADONAČELNIK DERRYJA - i možda i hoće.

Ali u tjednima koje su uslijedili, dok se Gradsko vijeće prepiralo oko toga kako početi s obnovom, golemi krater koji je nekad bio središte grada nastavio se širiti na nespektakularan, ali neumoran način. Četiri dana poslije onog proloma, uredska zgrada ispostave bangorske Hidroelektre srušila se u rupu. Tri dana poslije toga, Flying Doghouse, u kojem su se prodavale najbolje hrenovke s kiselim kupusom i čilijem u istočnom dijelu države Maine, propadne u zemlju. S vremena na vrijeme, odvodi bi povratili svoj sadržaj u kuće, stambene i poslovne zgrade. U Old Capeu stanje se toliko pogoršalo da su se ljudi počeli iseljavati.

Dan 10. lipnja bio je prvi dan konjskih utrka u parku Bassey; prva je trka bila predviđena za osam sati navečer i to kao da je sve oraspoložilo. Ali se dio tribina srušio kada su grla u prvoj utrci stigla u ciljnu ravninu i šest je ljudi bilo ranjeno. Jedan od njih bio je i Foxy Foxworth, voditelj kino-dvorane Aladdin sve do 1973. Foxy je proveo dva tjedna u bolnici zbog slomljene noge i probušenog testisa. Nakon što su ga otpustili iz bolnice, odlučio je otići k sestri u Somersworth, u državi New Hampshire. A on nije bio jedini. Derry se raspadao.

8

GLEDALI SU KAKO BOLNIČAR ZATVARA STRAŽNJA VRATA HITNE POMOĆI PA ih obilazi da bi sjeo na suvozačku stranu. Kola hitne pomoći krenu uz Up-Mile Hill prema bolnici Home. Richie ih je bio zaustavio izloživši se smrtnoj pogibli i lamatajući rukama i nogama, na kraju je uspio smuvati srditog vozača kad se ovaj pobunio da u kolima naprosto više nema mjesta. Naposljetku je polegao Audru na pod.

„I što sad?“ upita Ben. Ispod očiju je imao goleme smeđe krugove, a oko vrata mastan prsten prljavštine.

„Ja se v-v-vraćam u hotel“, reče Bili. „Odspavat ću š-š-šesnaest sati.“

„Podržavam ideju“, reče Richie. Pogleda u Bev pun nade. „Imate li cigaretu, moja gospo?“

„Ne“, reče Beverly. „Mislim da ću ponovno prestati pušiti.“

„Pametna ideja.“

Oni polako krenu uzbrdo, njih četvero jedno pokraj drugog.

„G-g-gotovo je“, reče Bili.

Ben kimne glavom. „Uspjeli smo. Ti si uspio Veliki Bille.“

„Zajedno smo uspjeli“, reče Beverly. „Voljela bih da smo mogli iznijeti i Eddieja. Voljela bih to više od svega.“

Oni stignu do ugla Upper Main Streeta i Point Streeta. Neki klinac u crvenoj kišnoj kabanici i zelenim gumenim čizmama puštao je papirnate čamce niz brzace u slivniku. Podigne pogled, primijeti kako ga gledaju, pa im stidljivo mahne. Billu se učini da je to onaj dječak sa skejtom - onaj čiji je prijatelj vidio Ralje u Kanalu. On se nasmiješi i priđe dječaku. „S-s-sad smiješ“, reče.

Dječak se ozbiljno zagleda u njega, a onda rastegne usta u širok osmijeh, sunčan i pun nade. „Aha“, reče on. „Mislim da da.“

„Možeš se k-k-kladit.“ Klinac se nasmije. „P-p-pazit ćeš kako se voziš nat-t-tom skejtbordu?“

„Ne baš“, reče klinac, i ovaj put se Bili nasmije. Suzdrži se od poriva da dječaku promrsi kosu - to se ovome vjerojatno ne bi svidjelo - i vrati se ostalima.

„Tko je to?“ upita Richie.

„Prijatelj“, reče Bili i nabije ruke u džepove. „Sjećate se? Kad smo onomad izašli?“

Beverly kimne glavom. „Eddie nas je vratio u Jalovinu. Samo što smo nekako završili na drugoj strani Kenduskeaga. Na strani Old Capea.“

„Ti i Plast gurnuli ste poklopac s jedne od onih crpnih stanica“, reče Richie Billu, „jer ste bili najteži.“

„Aha“, reče Ben. „Jesmo. Sunce je još sjalo, ali je gotovo zašlo.“

„Aha“, reče Bili. „I svi smo bili na okupu.“

„Ali ništa ne traje vječno“, reče Richie. On pogleda natrag niz brdo uz koje su se netom popeli i uzdahne. „Pogledajte ovo, na primjer.“

Ispruži ruke. Sitni ožiljci na njegovim dlanovima su nestali. Beverly ispruži ruke; Ben učini isto; Bili doda svoje. Sve su bile prljave, ali neobilježene.

„Ništa ne traje vječno“, ponovi Richie. Pogleda Billa, i Bili ugleda kako suze polako probijaju put kroz prljavštinu na Richiejevim obrazima. „Osim možda ljubavi“, reče Ben.

„I žudnje“, reče Beverly.

„A što je s prijateljima?“ upita Bili i nasmiješi se. ''Što ti misliš, Labrnjo?“ '

„Pa“, reče Richie, smješkajući se i trljajući oči. „Moram bogme o tome promisliti, momče; dakle molim, dakle molim, moram o tome premisliti.“

Bili ispruži ruke i oni ih prihvate i ostanu tako stajati trenutak, sedmero svedeno na četvero, ali i dalje krug. Pogledaju se. Sad je i Ben plakao; suze su mu navirale iz očiju. Ali se smiješio.

„Toliko vas volim narode“, reče. On nakratko stisne Bev i Richieja za ruku - čvrsto - a onda ih pusti. „A sad da provjerimo imaju li ovdje nešto slično doručku? A trebali bi i nazvati Mikea. Da mu kažemo da smo dobro.“

„Buena idejita, senjor“, reče Richie. „Svako malo pomislim da bi od tebe moglo nešto biti. Što ti misliš, Veliki Bille?“

„Mislim da bi mogao odjebat“, reče Bili.

Oni uđu u hotel nošeni valom smijeha. Kad je Bili gurnuo staklena vrata, Beverly ugleda nešto što nikad nije spomenula, ali što nikad nije ni zaboravila. Na trenutak je ugledala njihov odraz u staklu - samo što ih je bilo šestero a ne četvero, jer je Eddie bio iza Richieja a Stan iza Billa, s onim svojim blijedim smiješkom na licu.

9

Vani/Sumrak, 10. kolovoza 1958.

SUNCE SKLADNO SJEDI NA OBZORU, POMALO SPLJOŠTENA CRVENA KUGLA KOJA BACA jednoličnu ravnomjernu grozničavu svjetlost na Jalovinu. Željezni poklopac na vrhu jedne crpne stanice malo se podigne, spusti, ponovno podigne, pa počne kliziti.

„G-g-guraj, B-B-Ben, o-o-ode mi rame -“

Poklopac klizne brže, nagne se i padne u grmlje izraslo oko betonskog cilindra. Sedmero djece izlazi van jedno po jedno i osvrću se oko sebe, žmirkajući poput sova u nijemom čuđenju. Izgledaju kao djeca koja nikad nisu vidjela danjeg svjetla.

„Tako je mirno“, kaže Beverly tiho.

Jedini zvuci su glasan protok vode i uspavljujuće zujanje kukaca. Oluja je prošla, ali Kenduskeag je još jako visok. Bliže gradu, nedaleko od mjesta na kojem je rijeka utjerana u betonski korzet i prozvana kanalom, poplavila je svoje obale, premda ta poplava nije nimalo ozbiljna - u najgorem slučaju, nekoliko poplavljenih podruma. Ovaj put.

Stan se odmiče od njih, lice praznog i zamišljenog. Bili se okrene na sve strane, isprva pomislivši da je Stan ugledao malu vatru na riječnoj obali - jer, prvi njegov dojam je vatra: crveni žar gotovo odveć blještav da bi se u njega gledalo. No kad je Stan desnom rukom podigao taj plamen, kut svjetlosti se promijeni, i Bili shvati da je to samo boca Coca-Cole, jedna od onih novih prozirnih, koju je netko bacio pokraj rijeke. On promatra kako je Stan okreće, hvata za grlić i udara njome o stijenu što strši iz obale. Boca se razbije, i Bili je svjestan da sad svi promatraju kako Stan prebire po krhotinama boce, lica ozbiljna, revna i koncentrirana. Najzad podigne usku rbinu stakla i Bili ponovno pomisli: Kao vatra.

Stan ga pogleda i Bili odjednom shvaća: postaje mu savršeno jasno, i savršeno ispravno. On zakorači prema Stanu ispruženih ruku, dlanova okrenutih prema gore. Stan uzmakne korak, u vodu. Crne mušice vezu čipku odmah iznad površine i Bili vidi kako vilin konjic duginih boja zujeći odlazi u trstiku na suprotnoj obali poput male leteće duge. Žaba počinje svoj uporni duboki kreket, i dok Stan uzima njegovu lijevu ruku i povlači rubom stakla po njegovu dlanu, rasjekavši mu kožu i pustivši tanak mlaz krvi, Bili pomisli u nekoj vrsti zanosa: ovdje dolje ima toliko živih stvorova!

„Bili?“

„Naravno. Obje.“

Stan mu zasiječe i drugi dlan. Boli ga, ali nejako. Negdje se oglasio leganj mračnjak, hladnokrvnim zvukom, pribranim. Bili pomisli: Taj leganj doziva mjesec.

On gleda u svoje ruke koje sad obje krvare, a onda se ogledava. Ostali su tu - Eddie s aspiratorom čvrsto stisnutim u ruci; Ben čiji se veliki trbuh bjelasa kroz dronjave ostatke njegove košulje; Richie, lica čudno golog bez naočala; Mike, nijem i svečano ozbiljan, punih usta stisnutih u tanku crtu. I Beverly, uzdignute glave, očiju krupnih i jasnih, i dalje lijepe kose bez obzira na svu prljavštinu koja ju je smrsila. Svi. Svi smo mi ovdje.

I vidi ih, zaista ih vidi, posljednji put, jer nekako shvaća da više nikad neće ponovno biti svi zajedno, njih sedmero - ne tako. Nitko ne govori. Beverly ispruži svoje ruke a trenutak potom pružaju ih i Richie i Ben. Mike i Eddie učine isto. Stan ih poreže jednu po jednu dok sunce počinje kliziti iza obzora, hladeći taj užareno crveni sjaj u sumračni ružičasti karmin.

Leganj mračnjak se ponovno oglasi, a Bili vidi prve tanke kovitlace magle na vodi, i osjeća se kao da je postao dio svega - kratak ushit o kojem neće moći pričati, baš kao što ni Beverly kasnije neće pričati o tome da je nakratko vidjela odraz dva mrtva čovjeka koji su joj, kao dječaci, bili prijatelji.

Lahor dodiruje drveće i grmlje, izaziva njihove uzdahe, i on pomisli: Ovo je predivno mjesto i ja ga nikad neću zaboraviti. Divno je, i oni su divni; svatko od njih je prekrasan. Leganj se ponovno oglašava, slatko i jasno, i na trenutak Bili se osjeća sjedinjen s njim, kao da bi mogao zapjevati pa odletjeti u suton - kao da bi mogao odletjeti, hrabro u zrak.

On pogleda u Beverly, koja mu se smiješi. Ona zatvara oči i pruža ruke na obje strane.

Bili je uhvati za lijevu, Ben za desnu ruku. Bili osjeća kako se toplina njezine krvi miješa s njegovom. Ostali se priključuju i stoje u krugu, i sve su im ruke sad sjedinjene na taj neobično intimni način.

Stan gleda u Billa nekako željno, uplašeno.

„Z-z-zakunite m-m-mi se da ćete se v-v-vratiti“, kaže Bili. „Zakunite mi se da ako O-O-Ono nije m-m-mrtva, da ćete se v-v-vratiti. „

„Kunem se „, reče Ben.

„Kunem se. „Richie.

„Da - kunem se. „Bev.

„Kunem se“, mrmlja Mike Hanlon.

„Aha. Kunem se.“ To je Eddie, ali glasom utanjenim i šupljim poput trske.

„Kunem se i ja“, šapne Stan, ali ga glas izdaje i on ponikne pogledom dok to govori.

„K-k-kunem se.“

I to je bilo to; to je bilo sve. Ali oni stoje tamo još neko vrijeme i osjećaju moć svog kruga, zbijene jezgre koju tvore. Ona im svjetlost boji lica pastelnim, sve bljeđim bojama; sunca sad više nema i suton je na umoru. Stoje zajedno u krugu dok mrak gmiže prema Jalovini, ispunjava puteljke kojima su hodali tog ljeta, čistine na kojima su se igrali lovice i kauboja, tajna mjesta duž obala rijeke gdje su sjedili i raspravljali o davnim pitanjima djetinjstva ili pušili Beverlyne cigarete ili gdje bi naprosto šutjeli i promatrali odraz prolaza oblaka na površini vode. Oko dana se sklapa.

Naposljetku Ben spusti ruke. Zausti da će nešto reći, no odmahne glavom i ode. Richie pođe za njim, zatim Beverly i Mike, zajedno. Nitko ništa ne govori; penju se po nasipu do Kansas Streeta i jednostavno se raziđu.

I kad Bili bude o tome razmišljao poslije više od dvadeset sedam godina, shvatit će da se zaista više nikad nisu svi ponovno našli na okupu. Četvero prilično često, ponekad petero, možda i šestero - jedanput ili dvaput. Ali nikad svih sedmero.

On odlazi posljednji. Dugo stoji s rukama na klimavoj bijeloj ogradi i gleda dolje u Jalovinu, dok iznad njegove glave prve zvijezde osjemenjuju ljetno nebo. On stoji ispod plavog i iznad crnog i gleda kako se Jalovina puni tamom.

Ne želim se više nikad igrati tamo dolje, pomisli on iznenada i zapanjeno shvaća da mu ta misao nije ni strana ni uznemirujuća, nego nevjerojatno oslobađajuća.

Stoji tamo još trenutak, a potom okreće leđa Jalovini i kreće kući, hodajući tamnim pločnikom s rukama u džepovima, pogledavajući u deryjevske kuće, toplo osvijetljene da bi otjerale mrak.

Ulicu-dvije poslije, on ubrza korak pri pomisli na večeru... a još ulicu-dvije poslije toga, počne zviždati.

DERRY:

POSLJEDNJA MEĐUIGRA

„Ocean je, u naše doba, jedna savršena flota brodova, i teško se može dogoditi da ne sretnemo mnoge prilikom njegova prelaska. Riječ je o prelasku', reče gospodin Micawber, igrajući se naočalama, 'o prelasku. Udaljenost je prilično imaginarna.“

Charles Dickens, David Copperfield

4. lipnja 1985.

BILL JE UŠAO PRIJE DVADESETAK MINUTA I DONIO MI OVU BILJEŽNICU - CAROLE ju je našla na jednom od stolova u knjižnici i dala mu je kad ju je zatražio. Mislio sam da ju je možda uzeo šef Rademacher, ali on očito nije želio imati veze s njom.

Billovo mucanje ponovno nestaje, ali jadnik je ostario četiri godine u posljednja četiri dana. Rekao mi je da očekuje da će Audru sutra pustiti iz bolnice Home (gdje ja još kradem Bogu dane), pa će je privatnim kolima hitne pomoći prebaciti na sjever u bangorski Institut za duševno zdravlje. Fizički je dobro - manje posjekotine i modrice koje već zacjeljuju. Ali psihički...

„Podigneš joj ruku, a ona ostane podignuta“, reče Bili. Sjedio je pokraj prozora i vrtio limenku dijetnog napitka u rukama. „Ostane tako u zraku ak joj je netko ne spusti. Ima reflekse, ali jako spore. Snimke mozga pokazuju jako potisnute alfa-valova. K-k-katatonična je, Mike.“

Rekoh: „Imam ideju. Možda i nije naročita. Ako ti se ne svidi, samo reci.“

„Što?“

„Ja ću biti ovdje još tjedan dana“, rekoh. „Umjesto da pošalješ Audru u Bangor, zašto je ne bi odveo k meni, Bili? Provedi taj tjedan s njom. Razgovaraj s njom, čak ako ti i ne bude odgovarala. Može li... kontrolira li mokrenje?“

„Ne“, reče Bili turobno.

„Možeš li - hoću reći, bi li je ti -“

„Presvlačio?“ On se nasmiješi, tako bolnim osmijehom da sam na trenutak morao skrenuti pogled. Isto se tako smiješio i moj otac kad mi je pričao o Butchu Bowersu i pilićima. „Da, mislim da bih toliko mogao.“

„Neću ti reći da si ne smiješ predbacivati, kad očito nisi spreman za to,“ rekoh ja, „ali molim te upamti da si se i sam suglasio da je veći dio onoga što se dogodilo, a možda i sve, bilo jamačno predodređeno. To se možda odnosi i na Audrinu ulogu u svemu ovome.“

„T-t-trebao sam držati jezik za zubima i ne reći k-k-kamo idem.“ Ponekad je bolje ne reći ništa - pa sam upravo to i učinio.

„U redu“, reče on najzad. „Ako zaista tako misliš -“

„Mislim. Ključevi od moje kuće su na odjelu za prijam pacijenata. U frizeru ima nekoliko finih odrezaka od Delmonica. Možda je i to bilo predodređeno.“

„Ona jede uglavnom kašice i t-t-tekućinu.“

„Pa,“ rekoh ja, zadržavši osmijeh na licu, „možda će biti razloga za proslavu. Na gornjoj polici u ostavi ima boca prilično dobrog vina. Mondavi. Domaće, ali dobro.“

On mi priđe i uhvati me za ruku. „Hvala ti, Mike.“

„I drugi put, Veliki Bille.“

On mi pusti ruku. „Richie je jutros odletio natrag u Kaliforniju.“

Kimnem. „Misliš da ćete ostati u vezi?“

„M-m-možda“, reče on. „Barem neko vrijeme. Ali...“ On me pogleda otvoreno. „Mislim da će se ponoviti.“

„Zaboravljanje?“

„Da. Zapravo, mislim da je već počelo. Zasad samo sitnice. Pojedinosti. Ali mislim da će uzeti maha.“

„Možda je tako najbolje.“

„Možda.“ On pogleda kroz prozor, i dalje vrteći limenku onog pića, sasvim sigurno misleći na svoju ženu, zagledanu u prazno, nijemu, i lijepu i poput plastelina. Katatoničnu. Zvuk vrata koja su se zalupila i zaključala. On uzdahne. „Možda i jest.“

„Ben? Beverly?“

On me ponovno pogleda i lagano se nasmiješi. „Ben ju je pozvao da se vrati s njim u Nebrasku, i ona je pristala, barem za neko vrijeme. Čuo si za njezinu prijateljicu u Chicagu?“

Kimnem glavom. Beverly je ispričala Benu, a Ben jučer meni. Ako bih smio ublažiti cijeli slučaj (groteskno ublažiti cijelu priču), Beverlyn novi opis njezina divnog i krasnog muža Toma, bio je puno istinitiji od prvotnog. Taj divni i krasni Tom držao je Bev posljednje četiri godine u emotivnom, duhovnom, a ponekad i fizičkom ropstvu. Divni i krasni Tom dospio je ovamo iznudivši batinama informaciju od jedine Bevine bliske prijateljice.

„Rekla mi je da će za dva tjedna odletjeti natrag u Chicago i prijaviti njegov nestanak. Tomov.“

„Pametno“, rekoh. „Nitko ga nikad neće naći tamo.“ A ni Eddieja, pomislih, ali ne rekoh.

„Ne, pretpostavljam da neće“, reče Bili. „A kad se bude vraćala, kladim se da će Ben poći s njom. I znaš li još nešto? Nešto stvarno ludo?“

„Što?“

„Mislim da se ona ne sjeća što se zapravo dogodilo Tomu.“

Zurio sam u njega.

„Zaboravila je ili zaboravlja“, reče Bili. „A ja se više ne mogu sjetiti kako su izgledala ona vrata. V-v-vrata staništa Onoga. Pokušam ih zamisliti i dogodi se nešto potpuno ludo - prikaže mi se slika k-k-kozlića kako prelaze preko mosta. Iz one priče, 'Tri svadljiva kozlića'. Ludo, ha?“

„Jednog će ih dana trag odvesti do Toma Rogana u Derryju“, rekoh. „Sigurno je ostavio papirnati trag širok kilometar. Rent-a-car, avionske karte.“

„Nisam baš siguran u to“, reče Bili paleći cigaretu. „Mislim da je možda avionsku kartu platio gotovinom i dao lažno ime. A možda je ovdje kupio jeftin automobil ili ga ukrao.“

„Zašto?“

„Ma daj“, reče Bili. „Misliš da je prešao toliki put samo da je ispraši po turu?“

Pogledi nam se sretnu i zadrže tako nekoliko trenutaka, a onda on ustane. „Slušaj, Mike...“

„Svakog gosta tri minute dosta“, rekoh. „Shvaćam.“

On se nasmije na to, nasmije se od srca, a kad se pribrao reče: „Hvala ti za korištenje kuće, Mikey.“

„Neću ti zajamčiti da će joj kuća pomoći. Koliko znam, kuća ne posjeduje nikakve iscjeliteljske kvalitete.“

„Pa... vidimo se.“ On tad učini nešto neobično, neobično ali divno. Poljubi me u obraz.

„Bog te blagoslovio, Mike. Još ću ja doći.“

„Stanje se može popraviti, Bili“, rekoh. „Ne gubi nadu. Možda će sve biti dobro.“

On se nasmiješi i kimne glavom, ali mislim da nam se obojici po glavi motala ista riječ: Katatonična.

5. lipnja 1985.

DANAS SU SE DOŠLI POZDRAVITI BEN I BEVERLY. NEĆE PUTOVATI AVIONOM - Ben je iznajmio golem Cadillac od Hertza, pa će na put automobilom, bez žurbe. Ima nečeg u njihovim očima kad se pogledaju, i kladio bih se u svoju mirovinsku štednju da će se, ako se već ne ševe, sigurno poševiti prije nego stignu do Nebraske.

Beverly me zagrli, reče mi da brzo ozdravim, a onda zaplače.

Ben me također zagrli, i upita po treći ili četvrti put hoću li mu pisati. Rekoh mu da hoću, zaista, a i hoću... barem neko vrijeme. Zato što se ovaj put to događa i meni.

Zaboravljam.

Kao što Bili reče, zasad su to samo sitnice, detalji. Ali imam osjećaj da neće na tome stati.

Možda će za mjesec ili godinu dana ova bilježnica biti jedino što će me podsjećati na ono što se dogodilo ovdje, u Derryju. Pretpostavljam da će i same riječi početi blijedjeti i na kraju ostaviti ovu bilježnicu praznom kakva je bila i kad sam je prvi put primio u ruke u papirnici u Freese'su. To je užasna pomisao i danju se čini silno paranoična... Ali u gluho doba noći izgleda savršeno logično.

To zaboravljanje... ta me mogućnost ispunjava panikom, ali pruža i neko potajično olakšanje. To mi više nego išta drugo dokazuje da su ovaj put zaista ubili Ono; da više nema potrebe za stražarom koji će čekati da ciklus ponovno počne.

Prigušena panika, potajično olakšanje. Mislim da ću se odlučiti za olakšanje, potajično ili ne.

Bili je nazvao da mi javi da su se on i Audra uselili. Kod nje nema nikakvih promjena.

„Uvijek ću te se sjećati.“ To mi je Beverly rekla prije no što su ona i Ben otišli. Mislim da sam joj u očima ugledao drukčiju istinu.

6. lipnja 1985.

Danas je derryjevski NEWS na prvoj stranici objavio zanimljiv članak. Naslov glasi: OLUJA PRISILILA HENLEYJA DA ODUSTANE OD PLANOVA ZA PROŠIRENJE DOMA SPORTOVA. Spomenuti Henley je Tim Henley, multimilijuner i ulagač koji je potkraj šezdesetih stigao u Derry kao vihor - Henley i Zitner su utemeljili konzorcij odgovoran za izgradnju Derry Malla (koji će, po navodima jednog drugog članka s prve stranice, vjerojatno biti otpisan kao potpuni gubitak). Tim Henley čvrsto je odlučio da se Derry mora širiti. Postojao je tu i materijalni interes, da zaista, ali to nije bilo sve: Henley je iskreno želio da se to dogodi. Njegovo naglo odustajanje od proširenja Doma sportova po meni nagovještava nekoliko stvari. Najočitija je da se Henley ohladio u vezi s Derryjem. A mislim da je moguće i da je na rubu bankrota i da će ostati bez gaća zbog uništenja trgovačkog-centra.

Ali članak daje naslutiti da Henley nije jedini; da se i drugi ulagači i potencijalni ulagači u budućnost grada Derryja možda premišljaju u vezi sa svojim opcijama. Naravno, Al Zitner neće morati zbog toga razbijati glavu; njega je Bog umirovio kad se srušilo središte grada. A drugi, Henleyjevi istomišljenici, sad su suočeni s prilično teškim problemom - kako ponovno izgraditi urbano područje koje je najmanje pedeset posto pod vodom?

Mislim da, poslije dugog i sablasno vitalnog postojanja, Derry možda umire... poput velebilja čije je vrijeme cvjetanja došlo i prošlo.

Danas predvečer nazvao sam Billa Denbrougha. Nikakvih promjena u Audre. Prije sat vremena obavio sam još jedan poziv; nazvao sam Richieja Toziera u Kalifomiju. Poziv je primila njegova telefonska sekretarica, s glazbom Creedence Cleanvater Revivala u pozadini. Ti uređaji uvijek mi zeznu procjenu vremena. Ostavio sam svoje ime i broj, zastao, pa dodao da se nadam da ponovno može nositi svoje kontaktne leće. Upravo sam namjeravao prekinuti vezu, kad Richie podigne slušalicu i reče: „Mikey! Kako si?“ Glas mu je bio zadovoljan i topao... ali bilo je u njemu i očite zbunjenosti, verbalni ekvivalent čovjeka uhvaćenog na krivoj nozi.

„Zdravo, Richie“, rekoh. „Prilično sam dobro.“

„Lijepo. Jako te boli?“

„Malo. Prolazi. Svrbež je gori. Bit će mi vraški drago kad mi konačno odmotaju rebra. Uzgred, svidjeli su mi se Creedensi.“

Richie se nasmije. „Jebiga, to nisu Creedensi, to su ti 'Rock 'n Roll Girls' s Fogartyjeva novog albuma. Zove se Centerfield. Nisi ništa čuo od toga?“

„A-a.“

„Moraš ga nabaviti, sjajan je. Kao...“ On pošuti trenutak a onda reče: „Kao nekad.“

„Kupit ću ga“, rekoh ja, i vjerojatno i hoću. Uvijek sam volio Johna Fogartvja. Green River od Creedensa bila mi je najdraža njihova pjesma. Vrati se kući, kaže se u njoj. Netom prije kraja.

„Što je s Billom?“

„On i Audra mi čuvaju kuću dok sam ovdje.“

„Dobro. To je dobro.“ On posuti na trenutak. „Hoćeš čuti nešto silno bizarno, Mikey, stari moj?“

„Naravno“, rekoh. Imao sam prilično jasnu predodžbu što će reći.

„Dakle... sjedio sam u radnoj sobi, slušao neke lude nove stvari Cashboxa, pregledavao neke reklamne materijale, čitao memorandume... dvije planine zaostataka, predstoji mi nekih mjesec dana dvadesetpetosatnih radnih dana. Zato mi je bila uključena sekretarica, ali s pojačanim tonom kako bih se mogao javiti ljudima kojima se želim javiti a gnjavatore prepustiti da govore stroju. A razlog zbog kojeg sam te pustio da toliko dugo govoriš stroju je -“

„- što najprije nisi imao pojma tko sam.“

„Isuse, tako je! Kako si znao?“

„Jer ponovno zaboravljamo. Ovaj put svi.“

„Mikey, jesi li siguran?“

„Kako se Stan prezivao?“ upitam ga.

Na drugoj strani slušalice nastane tajac - dug tajac. Jedva se čulo kako neka žena govori u Omahi... ili je možda bila u Ruthyenu u Arizoni, ili Flintu u Michiganu. Čuo sam je, jedva, poput svemirskog putnika koji napušta Sunčev sustav u nosu rakete, kako nekome zahvaljuje za kekse.

Onda Richie reče, nesigurno: „Mislim Undenwood, ali to nije židovsko prezime, zar ne?“

„Uris.“

„Uris!“ vikne Richie, zazvučavši pun olakšanja i potresen. „Isuse, mrzim kad mi je nešto navrh jezika a ne mogu se sjetiti. Kao da netko donese Trivial Pursuit⁸⁴ a ja kažem: 'Oprostite, ali mislim da mi se vraća proljev pa je možda bolje da odem kući, u redu?' Ali se ti sjećaš, Mikey. Kao i prije.“

„Ne. Pogledao sam u adresar.“

Novi dugi tajac. A zatim: „Ti se nisi sjetio?“

„Ne.“

„Sereš?“

„Ne serem.“

„Onda je ovaj put zaista gotovo“, reče on, i olakšanje u njegovu glasu bilo je očito.

„Da, mislim da jest.“

Ponovno zavlada taj međugradski tajac - svi ti kilometri između Mainea i Kalifornije. Vjerujem da smo obojica pomislili isto: svršeno je, da, a za šest tjedana ili šest mjeseci zaboravit ćemo sve jedni o drugima. Gotovo je, i to će nas koštati našeg prijateljstva i Stanova i Eddiejeva života. Gotovo da sam ih zaboravio, znaš? Koliko god to užasno zvučalo, gotovo sam zaboravio Stana i Eddieja. Je li Eddie imao astmu ili kroničnu migrenu? Proklet bio ako se mogu sjetiti, iako mislim da je bila posrijedi migrena. Pitat ću Billa. On će se sjetiti.

„Pa, pozdravi Billa i onu njegovu lijepu ženu“, reče Richie s razdraganošću koja je zazvučala gotovo izvještačeno.

„Hoću, Richie“, rekoh ja zatvarajući oči i trljajući čelo. Sjetio se da je Billova žena u Derryju... ali ne i njezina imena, ili onoga što joj se dogodilo.

„Ako svratiš u L.A., imaš broj. Naći ćemo se i otići na večericu.“

„Naravno.“ Osjetim u očima vruće suze. „A isto važi i za tebe, ako svratiš ovdje.“

„Mikey?“

„Tu sam.“

„Volim te, čovječe.“

„I ja tebe.“

„U redu. Turni si prst u dupe.“

„Bi-bip, Richie.“

On se nasmije. „Da ne bi. Nabij si to u uho, Mike. Dakle molim, dakle molim, u uho, momče.“

On spusti slušalicu, ja također. Onda legnem natrag na jastuke, sklopim oči i ne otvorim ih jako dugo.

7. lipnja 1985.

ŠEF POLICIJE ANDREW RADEMACHER, KOJI JE POTKRAJ ŠEZDESETIH NASLIJEDIO šefa Bortona, mrtav je. Bila je to bizarna nesreća, koju ne mogu ne povezati s onim što se događalo u Derryju... što je upravo završilo u Derryju.

Kombinacija policijske postaje i sudnice stoji na rubu dijela grada koji je pao u Kanal, i premda ta zgrada nije propala, onaj potres - ili poplava - jamačno je izazvao strukturalna oštećenja kojih nitko nije bio svjestan.

Prema pisanju novina, Rademacher je radio dokasno te večeri u svom uredu, kao i svake večeri poslije one oluje i poplave. Ured šefa policije preseljen je s trećeg kata, gdje se nalazio nekoć, na peti kat, odmah ispod tavana gdje se čuvaju svakojaki arhivski podaci i neupotrebljive gradske rukotvorine. Jedna od njih bila je stolica za skitnice koju sam već opisao na ovim stranicama. Bila je izrađena od željeza i težila više od dvije stotine kilograma. Zgrada je preko leđa prevalila priličnu količinu vode za vrijeme proloma oblaka 31. svibnja, i to je očito oslabilo potkrovlje (tako barem piše u novinama).

Bez obzira na razlog, stolica za skitnice pala je s tavana ravno na šefa Rademachera dok je ovaj sjedio za stolom i čitao izvješća o nesrećama. Ostao je na mjestu mrtav. Policajac Brace Andeen uletio je u njegov ured i našao ga kako leži na kršu koji je ostao od njegova smrskanog radnog stola, s kemijskom olovkom u ruci.

Ponovno sam telefonom razgovarao s Billom. Audra jede malo krute hrane, kaže on, ali inače nema promjena. Upitao sam ga je li Eddie imao problema s astmom ili migrenama.

„Astmom“, on će kao iz topa. „Zar se ne sjećaš njegova aspiratora?“

„Naravno“, rekoh, i zaista sam se sjetio. Ali tek kad je Bili to spomenuo.

„Mike?“

„Da?“

„Kako se prezivao?“

Pogledam u adresar koji mi je ležao na noćnom ormariću, ali ga ne podignem. „Ne sjećam se baš.“

„Nešto kao Kerkorian“, reče Bili, sav jadan. „Ali nije Kerkorian. No ti imaš sve zapisano. Je li tako?“

„Tako je“, rekoh.

„Hvala Bogu.“

„Jesi li se dosjetio nečeg u vezi s Audrom?“

„Jesam“, reče on, „ali je toliko ćaknuto da ne želim o tome govoriti.“

„Sigurno?“

„Aha.“

„U redu.“

„Mike, živi užas, zar ne? Ovo zaboravljanje?“

„Da“, rekoh ja. I jest. .

8. lipnja 1985.

RAYTHEON, KOJI JE TREBAO POLOŽITI KAMEN TEMELJAC SVOG POGONA U DERRYJU U srpnju, u posljednjem se trenutku predomislio i odlučio da ga izgradi u Watervilleu. Uvodnik na prvoj stranici Newsa izražava zaprepaštenost... i, ako sam točno pročitao između redaka, malo straha.

Mislim da znam čega se Bili dosjetio. Morat će to brzo provesti u djelo, prije no što iščeznu i posljednji ostaci magije u ovom mjestu. Ako već i nisu.

Čini se da ono o čemu sam ranije razmišljao i nije toliko paranoično. Imena i adrese ostalih nestaju iz moje bilježnice. Boja i kvaliteta tinte udružile su se pa da se čini kao da su ti zapisi unijeti pedeset ili sedamdeset pet godina prije ostalog što sam ovdje zabilježio. To se dogodilo u posljednjih četiri ili pet dana. Uvjeren sam da će do rujna njihova imena potpuno nestati.

Možda bih ih mogao sačuvati; mogao bih ih uporno prepisivati. Ali sam jednako tako uvjeren da bi svaki taj redak izblijedio, i da bi se uskoro to pretvorilo u Sizifov posao - kao kad moraš napisati Neću nikoga gađati kuglicama od papira za vrijeme nastave. Zapisivao bih imena koja ne znače ništa iz razloga kojeg se ne sjećam. Okani se toga, neka ide s milim Bogom.

Bili, učini to brzo... ali oprezno!

9. lipnja 1985.

PROBUDIO SAM SE USRED NOĆI IZ UŽASNOG SNA KOJEG SE NISAM MOGAO SJETITI, uspaničio se i nisam mogao disati. Mašio sam se bolničkog zvonca ali ga nisam mogao pritisnuti. Imao sam strašnu viziju da će se na zvono javiti Mark Lamonica s injekcijom... ili Henry Bowers sa svojim skakavcem.

Zgrabio sam adresar i pozvao Bena Hanscoma u Nebrasku... adresa i broj su dodatno izblijedjeli, ali su se još mogli pročitati. Ali ništa od toga. Javio mi se snimljeni glas telefonske kompanije i obavijestio da se taj broj više ne koristi. Je li Ben bio debeo, ili je imao deformirano stopalo?

Ležao sam budan do zore.

10.lipnja 1985.

KAŽU MI DA SUTRA MOGU KUĆI.

Nazvao sam Billa i to mu rekao - pretpostavljam da sam ga želio upozoriti da je sve manje vremena. Bili je jedini kojeg se jasno sjećam i uvjeren sam da sam ja jedini kojeg se on jasno sjeća. Valjda zato što smo obojica još u Derryju.

„U redu“, reče on. „Do sutra ćemo ti se maknuti s puta.“

„Još razmišljaš o onoj svojoj ideji?“

„Aha. Čini se da je došlo vrijeme da je iskušam.“

„Samo oprezno.“

On se nasmije i reče nešto što i razumijem i ne razumijem: „Čovječe, na s-s-skejtbordu ne možeš biti o-o-oprezan.“

„Kako ću znati što se dogodilo, Bili?“

„Znat ćeš“, reče on i spusti slušalicu.

Moje je srce s tobom, Bili, što god se dogodilo. Moje je srce sa svima njima, i mislim da ćemo se, čak i ako zaboravimo jedni druge, sjećati u snovima.

Sad sam gotovo završio s ovim dnevnikom - a pretpostavljam da ovo neće nikad ni biti nešto više od dnevnika, i da priči o starim derryjevskim skandalima i ekscentričnim događajima nema mjesta izvan ovih stranica. Meni to ne smeta; mislim da će, kad me sutra puste odavde, naposljetku biti vrijeme da počnem razmišljati o novom životu... premda mi nije baš jasno kakav bi on trebao biti. Volio sam vas, narode.

Silno sam vas volio.

EPILOG

Bill Denbrough brži od vraga (II)

„Poznavao sam mladu kad je eksala pivo,

poznavao sam mladu kad je plesala po klubovima,

poznavao sam mladu kad je tulumarila cijele noći

poznavao sam mladu kad je brijala na rock'n'roll. „

Nick Lowe

„Čovječe, na skejtbordu ne možeš biti oprezan.“

Neki klinac

1

PODNE LJETNOG DANA.

Bili je stajao gol u spavaćoj sobi Mikea Hanlona i promatrao svoje vitko tijelo u zrcalu na vratima. Ćela mu je sjala na svjetlosti koja je dopirala kroz prozor i bacala mu sjenu po podu i zidu. Prsa su mu bila bezdlaka; bedra i goljenice mršave ali prekrivene čvornatim mišićima. Ipak, pomisli on, ovo je tijelo odrasle osobe, u to nema sumnje. Evo škembice, posljedice prevelikog broja sočnih odrezaka, pokoje prekobrojne boce piva Kirin, previše ručkova pokraj bazena kad si pojeo Reubenov ili francuski umak umjesto nečeg dijetnog. I tur ti se spustio, dobri stari Bille. Još možeš sprašiti pokoji as ako nisi previše mamuran i ako te oči dobro služe, ali ne možeš jurcati za dobrom starom Dunlopicom onako kako si mogao u sedamnaestoj. Dobio si kobasice oko struka a muda su ti se tipično sredovječno objesila. Na licu imaš bore kojih nije bilo kad ti je bilo sedamnaest... Ma što, nije ih bilo ni kad si se prvi put slikao za omotnicu svoje knjige, kad si se toliko trudio da izgledaš kao da znaš nešto... bilo što. Prestar si za ono što si naumio, Billy momče. Ubit ćeš vas oboje.

On navuče gaćice. Da smo to vjerovali, nikad ne bismo mogli... učiniti ono što smo učinili, što god to bilo.

Zapravo se i nije sjećao što su to učinili, ili što se dogodilo da je Audra postala katatonična ruina. Znao je samo što bi sad trebao učiniti, i znao je da će i to zaboraviti, ne učini li to odmah. Audra je sjedila u prizemlju, u Mikeovu naslonjaču. Kosa joj je mlitavo padala na ramena, a ona je opčinjeno zurila u televizor, na kojem se trenutačno prikazivao kviz Dialling for Dollars. Nije govorila, a hodala bi jedino ako bije netko vodio.

Ovo je drukčije. Prestar si, pa to ti je. Vjeruj mi.

Neću.

Onda umri, ovdje, u Derryju. Jebiga, pa što?

On navuče sportske čarape, jedine traperice koje je donio i majicu koju je jučer kupio u Shirt Shacku u Bangora. Majica je bila kričavo narančasta. Sprijeda je pisalo GDJE JE, DO VRAGA, DERRY U DRŽAVI MAINE? On sjedne na Mikeov krevet - onaj koji je posljednjih tjedan dana dijelio s toplim truplom svoje žene - i obuje tenisice... par Kedsica, koje je također kupio jučer u Bangora.

Ustane i ponovno se pogleda u zrcalu. Ugleda muškarca srednje dobi u dječjoj odjeći.

Izgledaš smiješno.

Koje dijete ne izgleda?

Ti nisi dijete. Odustani od tog!

„Jebeš sve, zaplešimo malo rock'n'rolla“, reče Bili tiho, i izađe iz sobe.

2

U SNOVIMA KOJE ĆE SANJATI IDUĆIH GODINA, ON UVIJEK ODLAZI IZ DERRYJA SAM, u zalaz sunca. Grad je pust; svi su otišli. Bogoslovija i viktorijanske kuće u West Broadwayu čame crne na pozadini rujnog neba, na kojem su se svi ljetni zalasci sunca koje ste ikad vidjeli stopili u jedan.

Čuje odjek svojih koraka dok grebu po betonu. Jedino što se osim toga čuje je zvuk vode koja šuplje brza kroz kanalizaciju...

3

ON IZGURA SREBRENKA NA KOLNI PRILAZ, PODIGNE GA NA NOŽICU I PONOVNO provjeri gume. Prednja je bila u redu, ali stražnja je bila malo mekana. Uzme pumpu koju je Mike kupio i napumpa gumu. Kad je vratio pumpu na mjesto, provjeri karte i štipaljke. Kotači bicikla još su proizvodili one uzbudljive zvukove strojnice kojih se Bili sjećao iz djetinjstva.

Guba. Poludio si.

Možda. Vidjet ćemo.

Ponovno se vrati u Mikeovu garažu, uzme 3-in-l⁸⁵, i naulji lanac i zupčanik. Onda ustane, pogleda Srebrenka, i lagano, pokusno, stisne gumenu lopticu umpa-pa! trube. Dobro je zvučala. Kimne glavom i uđe u kuću.

4

...I ON VIDI SVA TA MJESTA PONOVNO, NETAKNUTA, KAKVA SU BILA ONDA: GLOMAZNU ciglenu tvrđavu Osnovne škole, Most poljubaca sa složenim rezbarijama inicijala zaljubljenih srednjoškolaca spremnih da svojom strašću raskole svijet, a koji su postali agenti osiguravajućih društava, prodavači automobila i konobarice i kozmetičarke; vidi kip Paula Bunyana na pozadini krvarećeg sumračnog neba i naherenu bijelu ogradu koja se pružala duž pločnika Kansas Streeta uz rub Jalovine. Vidi ih onakve kakvi su bili, kakvi će uvijek biti u nekom dijelu njegova mozga... i srce mu se slama od ljubavi i jeze.

Odlazimo, odlazimo iz Derryja, pomisli on. Odlazimo iz Derryja, i da je ovo priča, bilo bi to posljednjih pet-šest stranica; pripremite se da ovu knjigu odložite na policu i zaboravite. Sunce zalazi i nema nikakva drugog zvuka osim zvuka mojih koraka i vode u odvodima. Ovo je vrijeme za...

5

DIALLING FOR DOLLARS USTUPILO JE MJESTO WHEEL OF FORTUNE. AUDRA JE pasivno sjedila ispred televizora, ne skidajući očiju s njega. Ponašanje joj se nije promijenilo ni kad je Bili ugasio televizor.

„Audra“, reče on, priđe joj i uhvati je za ruku. „Dođi.“

Nije se pomaknula. Ruka joj je ležala u njegovoj poput toplog voska. Bili joj podigne drugu ruku s rukohvata Mikeova naslonjača i povuče je na noge. Tog ju je jutra odjenuo slično kao što je odjenuo i sebe - imala je na sebi levisice i plavu bluzu. Izgledala bi lijepo da nije bilo tog tupog, praznog pogleda.

„D-d-dođi“, ponovi on i povede je kroz vrata u Mikeovu kuhinju pa van. Pošla je poslušno... premda bi se strovalila s gornje stube stražnjeg trijema i opružila po zemlji da je Bili nije rukom obujmio oko struka i poveo niza stube.

Odveo ju je do mjesta gdje je Srebrenko stajao naslonjen na nožicu na jarkom ljetnom podnevnom suncu. Audra stane pokraj bicikla, smireno zagledana u bočni zid Mikeove garaže.

„Popni se, Audra.“

Nije se pomaknula. Strpljivo, Bili je pokušavao postići da ona zamahne jednom od tih svojih dugih nogu i prebaci je preko nosača za prtljagu iznad stražnjeg Srebrenkova blatobrana. Naposljetku ona ostane tako stajati s rešetkom za prtljagu između nogu, ne dodirujući prepone. Bili joj nježno pritisne tjeme i Audra sjedne.

Bili sjedne na Srebrenka i petom podigne nožicu. Upravo je namjeravao pružiti ruke otraga i privući Audrine ruke sebi oko trbuha, ali prije no što je to uspio učiniti, one spuznu oko njega same od sebe, poput malih, omamljenih miševa.

On spusti pogled na njih i srce mu zakuca brže, kao da mu tuče ne samo u grudima nego i u grlu. Bila je to prva samostalna radnja koju je Audra učinila u ovih tjedan dana, a koliko je on znao... prva samostalna radnja koju je učinila nakon što se dogodilo Ono... što god Ono bilo.

„Audra?“

Nije bilo odgovora. On iskrivi vrat ne bi li je vidio, ali mu ne uspije. Vidio je samo njezine ruke oko svog struka, nokte s posljednjim ostacima crvenog laka kojim je svoje nokte premazala vedra, živahna, talentirana mlada žena u jednom engleskom gradiću.

„Idemo se provozati“, reče Bili i pogura Srebrenka prema Palmer Laneu, osluškujući škripu šljunka pod gumama. „Audra, moraš se čvrsto držati. Mislim... mislim da ću možda dosta b-b-brzo voziti.“

Ako se ne userem od straha.

On se sjeti klinca kojeg je sreo na početku boravka u Derryju, kada se Ono još događalo.

Ne možeš biti oprezan na skejtbordu, bio je rekao klinac.

Nikad nisu izgovorene istinitije riječi, dečko.

„Audra? Spremna?“

Bez odgovora. Njezine su se ruke jedva primjetno jače stegnule oko njegova trbuha? Možda su to samo puste sanje.

On stigne do kraja kolnog prilaza i pogleda desno. Palmer Lane vodila je ravno do Upper Main Streeta, gdje će ga skretanje ulijevo dovesti do brda koje se spušta prema središtu grada. Nizbrdo. Sve brže. On osjeti drhtaj straha od te slike, i uznemirujuća misao

(stare kosti lako pucaju, Billy momče)

projuri mu kroz glavu gotovo prebrzo da je registrira i iščezne. Ali...

Ali nije to bila isključivo tjeskoba, zar ne? Ne. Bilo je tu i žudnje... osjećaja koji se probudio u njemu kad je ugledao onog klinca kako hoda sa skejtbordom pod rukom. Čežnja da se juri, osjeti fijuk vjetra, ne znati juri li se prema nečemu ili se od nečega bježi, samo da se ide. Da se leti.

Tjeskoba i žudnja. Razlika između svijeta i želje - primjerice, razlika između svijeta odraslih koji kalkuliraju troškove i djece koja se jednostavno popnu i krenu. Cijeli svijet između. A opet i ne baš prevelika razlika. Partnerstvo, zapravo. Onako kako se osjećaš kad se vlakić na spirali smrti približi vrhu prve strmine, gdje vožnja stvarno počinje.

Tjeskoba i žudnja. Ono što želiš i ono što se bojiš pokušati. Gdje si bio i kamo želiš ići. Nešto iz neke rock'n'roll pjesme o tome kako želiš curu, auto, mjesto gdje se možeš zaustaviti i ostati. O, molim te, Bože, kužiš li ti to?

Bili na trenutak zatvori oči, osjećajući mekanu beživotnu težinu svoje žene iza sebe, osjećajući brdo negdje pred sobom, osjećajući vlastito srce u sebi. Budi hrabar, budi iskren, postojan.

On ponovno pogura Srebrenka.

„Audra, može malo rock'n'rolla?''

Bez odgovora. No to je bilo u redu. Bio je spreman.

„Onda se čvrsto drži.“

On počne okretati pedale. Isprva je išlo teško. Srebrenko se zabrinjavajuće zanašao amo-tamo, a Audrina težina pojačavala je tu neravnotežu... a opet, jamačno je pomalo i održavala ravnotežu, makar nesvjesno, jer bi se u protivnom odmah prevrnuli. Bili ustane na pedalama, manijački grčevito se pridržavajući za guvemal, glave podignute prema nebu, očiju pretvorenih u proreze i nabreknutih vratnih žila.

Razletjet ćemo se ovdje nasred ceste kao palačinke, razbit ću glavu i njoj i sebi -

(nećeš samo naprijed Bili samo naprijed neka sve ide u materinu)

Stajao je na pedalama, okretao ih, osjećao svaku cigaretu koju je popušio u proteklih dvadeset godina u povišenom krvnom tlaku i jurnjavi srca. Ma zajebi ti to! pomisli on, i luđačko mu veselje izmami širok smiješak naliče.

Karte, koje su dosad ispaljivale pojedinačne pucnjeve, počnu sad brže klik-klakati. Bile su to nove, lijepe Bikesice, i proizvodile su dobar, glasan zvuk. Bili osjeti prvi dodir lahora na ćeli i osmijeh mu se raširi. Ja sam izazvao taj vjetrić, pomisli on. Izazvao sam ga okretanjem ovih prokletih pedala.

Približavao se znak obvezatnog zaustavljanja na kraju ulice. Bili počne kočiti... a onda (onaj mu se osmijeh sve više širio i otkrivao sve više zubi) on ponovno počne snažno okretati pedale.

Ne obazirući se na znak STOP, Bili Denbrough zavije ulijevo, u Upper Main Street iznad parka Bassey. Ponovno ga prevari Audrina težina i oni zamalo izgube ravnotežu i padnu. Bicikl se zaklati, zanese, a onda se ispravi. Onaj je vjetrić sad bio jači i hladio mu znoj na čelu, isparavao ga, hujao mu pokraj ušiju s dubokim opojnim zvukom koji je pomalo sličio zvuku oceana u zavojitoj školjci, ali zapravo nije sličio ni na što na svijetu. Bili pretpostavi da je to zvuk poznat klincu sa skejtbordom. Ali je to zvuk od kojeg ćeš se postupno otuđiti, klinac, pomisli on. Stvari se mijenjaju. Prljava je to smicalica, pa zato budi spreman.

Sad već brže okreće pedale, pronalazi sigurniju ravnotežu u brzini. Ostaci Paula Bunyana su slijeva, poput srušenog kolosa. Bili uzvikne: „Srebrenko, ĐIHAAAAA!“

Audrine ruke stegnu mu se oko trbuha; on osjeti na leđima kako se pomaknula. Ali sad nije osjećao poriv da se okrene i pogleda u nju... ni poriv, ni potrebu. On počne brže okretati pedale, smijući se glasno, visok, mršav i ćelav muškarac na biciklu pognut nad guvernalom kako bi smanjio otpor vjetra. Ljudi su se okretali za njim dok je jezdio pokraj parka Bassey.

Sad se Upper Main Street počne kositi prema urušenom središtu grada pod strmijim kutom, i neki mu unutarnji glas šapne da ukoliko uskoro ne zakoči, više to neće biti u stanju; odletjet će u potonule ostatke trokrakog raskrižja kao šišmiš iz pakla i ubiti i sebe i nju.

Umjesto da zakoči, on ponovno počne okretati pedale, potjeravši bicikl još brže. Sad je letio niz Main Street Hill i ugleda bijelo-narančaste cestovne prepreke, signalne svjetiljke i njihov dimeći plamen kao za Noć vještica koji označuju rub odrona, ugleda vrhove zgrada koji su stršili iz ulice poput prizora luđakove mašte.

„Srebrenko, Đ1HAAAAAA!“ vikne Bili Denbrough ushićeno i stušti se nizbrdo prema onome što ima biti, posljednji put svjestan Derryja kao svog mjesta, svjestan ponajviše toga da je živ pod stvarnim nebom, i da je sve žudnja, žudnja, žudnja.

Sjurio se nizbrdo na Srebrenku: sjurio se da pobijedi vraga.

6

...ODLAZAK.

I tako odlaziš, i osjećaš poriv da se osvrneš, da se osvrneš samo još jedanput dok zalazak sunca blijedi, da vidiš to strogo nebo Nove Engleske posljednji put-zvonike, vodotoranj, Paula sa sjekirom prebačenom preko ramena. Ali možda i nije baš pametno osvrtati se - tako piše u svim pričama. Pogledaj samo što se dogodilo Lotovoj ženi. Najbolje je ne okretati se. Najbolje je vjerovati da će uvijek svi živjeti sretno do kraja života - a možda će tako i biti; tko može reći da takvih sretnih završetaka neće biti? Ne događa se da baš svi čamci koji otplove u tamu nikad više ne ugledaju sunca ili ne dospiju u ruku drugog djeteta; ako nas život išta uči, onda je to činjenica da postoji toliko sretnih svršetaka da se u pamet čovjeka koji ne vjeruje da ima Boga mora ozbiljno posumnjati.

Odlaziš i to odlaziš brzo kad sunce počne zalaziti, misli on u ovom snu. Eto što činiš. A ako odvojiš trenutak posljednju misao, možda ćeš pomisliti na duhove... duhove djece koja stoje u vodi u zalaz sunca, stoje u krugu, stoje držeći se za ruke, mladih lica, naravno, ali odrješitih... dovoljno odlučnih da iznjedre ljude kakvima će postati, dovoljno odlučni da shvate, možda, da ljudi kakvima će postati moraju svakako iznjedriti ljude kakvi su oni bili prije no što nastave pokušavati pojmiti jednostavnu smrtnost. Krug se zatvara, kotač se vrti, i to je sve.

Ne moraš se osvrtati da bi vidio tu djecu; dio tvog uma uvijek će ih vidjeti, živjeti s njima zauvijek, voljeti s njima zauvijek. Oni nisu nužno najbolji dio tebe, ali nekad su bili riznica svega što si mogao postati.

Djeco, volim vas. Silno vas volim.

Pa odvezi se onda brzo, odvezi se dok blijedi posljednja zraka svjetlosti, odvezi se dalje od Derryja, od sjećanja... ali ne i od žudnje. To ostaje, kričava kameja svega što smo bili i svega u što smo kao djeca vjerovali, svega što bi nam sjalo u očima i kad smo bili izgubljeni a vjetar puhao u noći.

Odvezi se i pokušaj se i dalje smiješiti. Nadi malo rock'n'rolla na radiju, skupi svu hrabrost i svu vjeru koju možeš i kreni prema mjestu gdje se živi punim životom. Budi iskren, budi hrabar, postojan.

Sve ostalo je tama.

7

„HEJ!“

„Hej, gospodine -“

„- pazite!“

„Ta će prokleta budala -“

Riječi su šibale pokraj njega nošene strujom zraka, besmislene poput plamenaca na vjetru ili nepričvršćenih balona. Evo cestovnih prepreka; on osjeti čađavu aromu kerozina iz signalnih svjetiljaka. Ugleda zjapeću crnu tamu tamo gdje je nekad bila ulica, začuje šum mrzovoljne vode u čvoru tame i nasmije se tom zvuku.

Snažno cimne Srebrenkom ulijevo, sad toliko blizu prepreka da mu se nogavica traperica šušnuvši očešala o jednu od njih. Srebrenkovi su kotači bili manje od deset centimetara od mjesta gdje je katran završavao u praznini, i ponestajalo mu je manevarskog prostora. Malo niže njih, voda je podlokala cijeli kolnik i pola pločnika ispred Cash's Jewelry Storea. Prepreke su ogradile ono što je ostalo od pločnika; bio je opasno izlokan.

„Bili?“ Bio je to Audrin glas, omamljen i pomalo prigušen. Zvučala je kao da se upravo probudila iz dubokog sna. „Bili, gdje smo? Što to radimo?“

„Điha, Srebrenko!“ vikne Bili, usmjerivši zahuktali buldožer u koji se Srebrenko sad prometnuo ravno prema prepreci koja je stršila pod pravim kutom u odnosu na prazni izlog draguljarnice. „ĐIHAAAAA, SREBRENKO!“

Srebrenko udari u prepreku pri brzini većoj od šezdeset kilometara na sat i ona odleti u zrak, poprečna središnja daska na jednu, a potpornji u obliku slova A na drugu stranu. Audra zavapi i uhvati se za Billa tako čvrsto da je ostao bez daha. U Main Streetu, Canal Streetu i Kansas Streetu, ljudi su stajali po kućnim vežama i na pločnicima i gledali.

Srebrenko preleti na most od podrovanog pločnika. Bili osjeti kako je lijevim bokom i koljenom ostrugao zid draguljarnice. Osjeti kako je stražnji Srebrenkov kotač odjednom utonuo i shvati da se pločnik iza njih ruši - a onda ih Srebrenkov zalet i moment sile vrate na čvrstu površinu kolnika. Bili naglo skrene da bi izbjegao prevrnutu kantu za smeće i ponovno jurne niz kolnik. Zaškripe kočnice. On ugleda kako se približava rešetka velikog kamiona, ali se još nije mogao prestati smijati. Projuri kroz prostor koji će taj teški kamion učas zauzeti, cijelu sekundu prije no što je kamion tamo stigao. Jebiga, prošao je prerano!

Urlajući, dok su mu suze brizgale iz očiju, Bili stisne Srebrenkovu umpa-pa! trubu, pa osluhne kako se svaki promukli njak utiskuje u žarku svjetlost dana.

„Bili, ubit ćeš nas oboje!“ vikne Audra, i premda joj se u glasu osjećao užas, i ona se smijala.

Bili nagne Srebrenka, i ovaj put osjeti kako se Audra naginje s njim i olakšava mu kontrolu nad biciklom, pomaže da njih dvoje postoje s njim, barem u ovom malom zbijenom odsječku vremena, kao tri žive stvari.

„Misliš?“ dovikne joj on.

„Znam!“ uzvikne ona, a onda ga uhvati za prepone, mjestu pozamašne i vesele erekcije. „Ali nemoj stati!“

No on u vezi s time uskoro nije imao što reći. Srebrenkova je brzina iskrvarila na uzbrdici Up-Mile Hilla, i glasni urlik karata ponovno je prelazio u pojedinačnu paljbu. Bili se zaustavi i okrene se prema njoj. Bila je blijeda, iskolačenih očiju, očito prestrašena i zbunjena... ali budna, svjesna i nasmijana.

„Audra“, reče on, smijući se s njom. Pomogne joj sići sa Srebrenka, nasloni bicikl na zid od cigle koji se tu zgodno našao, i zagrli je. Izljubi joj čelo, oči, obraze, usta, vrat, grudi.

Ona ga je grlila.

„Bili, što se to događa? Sjećam se da sam sišla s aviona u Bangora, ali poslije toga se ničeg ne sjećam. Ti si dobro?“

„Jesam.“

„A ja?“

„Jesi. Sada.“

Ona ga odgurne da bi ga mogla bolje pogledati. „Bili, još mucaš?“

„Ne“, reče Bili i poljubi je. „Mojeg je mucanja nestalo.“

„Zauvijek?“

„Da“, reče on. „Mislim da je ovaj put zauvijek.“

„Nisi li spomenuo rock'n'roll?''

„Ne znam. Jesam li?“

„Volim te“, reče ona.

On kimne glavom i nasmiješi se. Kad se nasmiješio izgledao je jako mlad, bez obzira na ćelavost. „I ja tebe volim“, reče on. „A zar je išta drugo važno?“

8

BUDI SE IZ TOG SNA I NE MOŽE SE SJETITI ŠTO SE U SNU DOGAĐALO, ili ičeg osim jednostavne činjenice da je sanjao kako je ponovno dijete. Dodirnuo je glatka leđa svoje žene dok ona toplo spava i sanja vlastite snove; misli kako je dobro biti dijete, ali je dobro biti i odrastao i moći razmišljati o misteriju djetinjstva... njegovih vjerovanja i žudnji. Pisat ću jednog dana o svemu tome, pomisli on, no zna da je to samo jedna misao u svanuće, misao poslije sna. Ali godi tako razmišljati neko vrijeme u čistoj jutarnjoj tišini, misliti kako djetinjstvo posjeduje vlastite slatke tajne i potvrđuje smrtnost, a da smrtnost određuje svu hrabrost i ljubav. Misliti da se ono što je pred sobom imalo budućnost mora i osvrnuti na svoju prošlost, i da svaki život stvara vlastitu imitaciju besmrtnosti: kotač.

Odnosno, barem tako Bili Denbrough ponekad razmišlja u ta rana jutra poslije snova, kad se gotovo sjeti svog djetinjstva i prijatelja s kojima ga je dijelio.

Knjiga je započeta u Bangoru, u državi Maine, 9. rujna 1981., a dovršena u Bangora, u državi Maine, 28. prosinca 1985. godine.

Endnotes

[←1]

Kornjača.

[←2]

U Americi je vrlo popularna institucija „brijačkih klapa“.

[←3]

Jack Robinson (1919.-1972.), prvi crnac koji je službeno igrao u američkoj bejzbolskoj ligi; nakon aktivnog bavljenja sportom postao je aktivni zagovornik građanskih sloboda i često je pisao pisma američkim predsjednicima o poštivanju građanskih prava.

[←4]

Poznati zatvor u državi Maine

[←5]

Obiteljska svađa.

[←6]

Igra riječima: sedan znači limuzina.

[←7]

Kamen u dvorcu Blarney pokraj Corka u Irskoj za koji se tvrdi da svakomu tko ga poljubi podari umijeće laskanja.

[←8]

Šuška se/Kladim se da se pitaš kako znam.

[←9]

Ma Bell je nadimak za tvrtku Bell Telephone, koju je utemeljio Alexander Graham Bell, a koja je postala jedan od najvećih svjetskih monopola, American Telephone & Telegraph.

[←10]

Nekad saksofonist iz prateće grupe Brucea Springsteena, a nadimak je dobio zbog korpulentnosti.

[←11]

Keith Mbon (1947.-1978.), bubnjar poznate 'divlje' rocfc-grupe The Who.

[←12]

Poznati lijek protiv žgaravice.

[←13]

Kartaška igra u kojoj se bodovi bilježe tako da se drveni klinovi umeću u rupe na specijalnoj ploči.

[←14]

Lawrence Welk (1903.-92.), voditelj orkestra i vrlo popularne glazbene emisije od 1955. do 1971. ukojoj su se izvodili bigband aranžmani romantičnih balada ukrašeni svirkom na harmonici i milozvučnim pjevom ženskog vokalnog kvarteta.

[←15]

Zemlja divova iz Swiftova romana Gulliverova putovanja.

[←16]

Lik iz poznate djece pjesmice koji nije volio jesti masno meso, a njegova žena nije voljela krto, pa bi između sebe polizali cijeli pladanj.

[←17]

Ining je jedan od devet dijelova bejzbolske utakmice. Sve iznad tog broja su, uvjetno rečeno, produžeci.

[←18]

Pulp znači šund, ali i drvna kaša (pulpa) u proizvodnji papira.

[←19]

Leptir-mašna.

[←20]

Crna točka; crna rupa.

[←21]

Američki narodni junak, legendarni orijaški drvosječa.

[←22]

Vrsta gela za kosu; njime su se posebice često služili poznati pjevači rock'n'rolla.

[←23]

Opruga koja 'silazi' niza stube ako je se pokrene na vrhu stuba. Igračku, koja se prodala u milijunima komada, izmislio je četrdesetih godina inženjer Robert James.

[←24]

Lik iz crtanog filma, postariji, kratkovidni gospodin čiji loš vid izaziva metež iz kojeg se on nekim čudom uvijek izvuče. Lik je 1949. kreirao John Hublev, a hrapavi glas mu je posudio Jim Backus.

[←25]

Crtani lik dabra iz reklame za zubnu pastu „Ipana“.

[←26]

Cmačko dijete iz Čiča Tontine kolibe. Kad su je upitali kako objašnjava svoje postojanje premda nema ni majke ni oca, odgovorila je: „Vjerojatno sam sama od sebe izrasla.“

[←27]

Američki političar, demokrat, veliki zagovornik društvenih promjena, ikona hipijevskog pokreta.

[←28]

Spike Jones (1911.-1964.), vođa orkestra, poznat po domišljatoj uporabi kakofonije.

[←29]

Popularni televizijski vestem-serijal koji se prikazivao od 1949. do 1957. John Reid, teksaški graničar, jedini je preživio razbojničku zasjedu. Od smrti ga je spasio Indijanac Tonto. John Reid se maskira u Lone Rangera i posvećuje život borbi za graničarsku pravdu. Elementi tog serijala ušli su u američki folklor: jedinstvena posjetnica glavnog junaka - srebrni metak; povik njegovu konju - „Hi-yo, Silver“; Tontov nadimak glavnom junaku - Kemo sabe, te glazbena tema, Rossinijeva uvertira operi Wilhelm Teli.

[←30]

Lik iz crtanih filmova, uporni smušenjak, on je najljući neprijatelj Zekoslava Mrkve.

[←31]

Stamp Act, britanski porezni propis, nametnut američkim kolonijama 1765. kako bi se nadoknadili troškovi ratova s Francuzima i Indijancima. Vladine taksene markice morale su se stavljati na velik broj dokumenata i ta je mjera bila toliko nepopularna da je ukinuta nakon godinu dana - ali ne dovoljno brzo da Amerikancima ne bi omrznula britansku vlast.

[←32]

Paul Revere i Patrick Henry, istaknuti članovi tajne antibritanske organizacije Sinovi slobode koji su sudjelovali u nizu akcija protiv britanske kolonijalne vlasti i zastrašivali poreznike. Sudjelovali su u poznatoj akciji Bostonska čajanka.

[←33]

Stih iz poznate pjesme „Do-re-mi“ iz mjuzikla Moje pjesme, moji snovi. Igra rije čima jer „doe“ znači košuta, ali se izgovara kao i ton „do“.

[←34]

Ciganka koja gata iz tarot karata.

[←35]

Pravim imenom Benjamin Kubelsky (1894.-1974.), američki komičar, koji je zbijao šale o svojoj (navodnoj) škrtosti.

[←36]

Camptownske gospode pjevaju ovu pjesmu, du-da du-da Camptovraški hipodrom deset kilometara je dug, du-da du-da Jašu cijelu noć Jašu cijeli dan...

[←37]

Stihovi preuzeti iz Eneide II, 5. prema prijevodu Bratoljuba Klaića. Izdavač Globus media d.o.o., Zagreb, 2004.

[←38]

Pola jutra pakla.

[←39]

Milijunaš koji spašava Annie od siromaštva u stripu o sirotici Annie.

[←40]

Vrsta bejzbolske palice nazvane po tvrtki koja ih proizvodi.

[←41]

Jednomotomi japanski borbeni zrakoplov iz II. svjetskog rata.

[←42]

Kratica od Reserve Officers Training Corps, organizacija za obuku rezervnih časnika iz doba Vijetnamskog rata.

[←43]

Kinesko jelo koje se sastoji od komadića piletine pirjanih s crnim gljivama, korijenom lotosa i miješanim povrćem.

[←44]

U polinezijsko-havajskoj kuhinji, topli ili hladni kanapei.

[←45]

Desert načinjen od sladoleda na podlozi od kolača, nakratko zapečen u pećnici.

[←46]

Lik iz popularne serije A Team.

[←47]

Palooka je naziv za neuspješnog boksača. Nadahnuo je strip Joe Palooka, koji je od 1928. crtao Ham Fisher.

[←48]

Jedan od najdugovječnijih američkih stripova. Crtao ga je Chic Young do smrti 1973. godine, a poslije toga razni crtači. Dagwood je njezin nespretni suprug.

[←49]

Frederick's of Hollywood je poznati proizvođač ženskog intimnog rublja.

[←50]

American Medical Association = Američka medicinska udruga.

[←51]

Poznata konjička utrka.

[←52]

Kineski kolačići u kojima se nalazi papirić s nekom porukom u vezi s budućnošću osobe koja je pojela taj kolačić.

[←53]

Poznata marka duhana za lule.

[←54]

Sportska igra drvenim kuglama koja se sastoji u tome da svaki igrač udarcima čekića nastoji pogumuti svoju kuglu kroz niz žicanih vrata.

[←55]

Belch znaĉi podrigivati se.

[←56]

Morlocki su zli majmunoliki gospodari svijeta iz futurističkog Wellsova romana Vremenski stroj. U njihov se podzemni svijet ulazi kroz betonske cilindre visine otprilike jedan metar.

[←57]

It Came from Outer Space, naziv znanstveno-fantastiĉnog filma Jacka Amolda iz 1953. godine.

[←58]

Brady Bunch - popularni serijal iz sedamdesetih godim o mnogobrojnoj i veseloj obitelji, drugi put oženjenog para s djecom iz prvih brakova.

[←59]

Prema Bibliji, mjesto u blizini Jeruzalema, gdje su se prinosile ljudske žrtve Mo- lohu; u prenesenom smislu, pakao.

[←60]

Lokalni dijalekt

[←61]

Ja sam tako mlad, a ti tako stara/tako su mi, dušo, rekli.

[←62]

Vrste napitaka koji se spravljaju od praška razmućenog u vodi.

[←63]

[←64]

Rok - golema ptica iz istočnjačkih priča (1001 noć).

[←65]

Dick - čest nadimak za Richarde, no u slangu naziv za muško spolovilo.

[←66]

Kultni američki satirički strip-časopis.

[←67]

The Ballad of John Barleycorn - tradicionalna pjesma u kojoj je ime John Barlevcom sinonim za žestoko piće napravljeno od ječma i kukuruza (barlev -ječam, corn - kukuruz).

[←68]

Društvo osnovano 1915. godine za promicanje viših ideala u industrijskom i poslovnom svijetu.

[←69]

Krema za brijanje poznata po reklamnim kampanjama u kupletima koji su postali dio američkog krajolika i upozoravali američke vozače da se redovito briju i oprezno voze.

[←70]

Rodney Dangerfield (22. 11. 1922.), pravim imenom Jacob Cohen, poznati američki komičar.

[←71]

Popularni natjecatelj u kvizu „Twenty One“ (1956.-58.). Kad se otkrilo da su producenti kviza popularnim natjecatelj ima unaprijed davali odgovore na pitanja, kviz se prestao prikazivati, a van Doren, profesor engleskog jezika i književnosti na Columbia Universitv, dobio je otkaz. Robert Redford režirao je film („Kviz“) o tom skandalu.

[←72]

Poznati američki country pjevač, rođen 1933.

[←73]

Squibb, Edward Robinson, 1819.-1900., američki proizvođač lijekova i reformator.

[←74]

Aluzija na Annie Oakley (1860.-1926.), američku streličarku, članicu trupe Buffala Billa.'

[←75]

Alice Freeman Palmer, poznata američka pedagoška djelatnica. Naučila je pisati s tri godine.

[←76]

Odnosi se na oblik hladnjaka.

[←77]

Igra u kojoj igrači palicom guraju drvene ili plastične pločice po brojevima označenim poljima načitanima na podu ili palubi.

[←78]

Hardy Boys, serija pustolovnih knjiga za dječake, popularna pedesetih godina, u kojima Frank i Joe Hardy, sinovi detektiva Fentona Hardvja, i uz pomoć svog prijatelja Cheta Mortona, lješavaju zločine. Nancy Drew je bila ženski književni pandan hardvjevcima.

[←79]

Fulton Sheen (1895.-1979.), američki rimokatolički svećenik, pisac i propovjednik.

[←80]

Hawaii Five-O je kultni policijsko-detektivski serijal koji se prikazivao od 1968. do 1980. Ostalo su reference na tu seriju: Danno je lik iz tog serijala; Jack Lord je glavni glumac; Oahu je najpopularnija plaža za surfanje; Pipeline je naziv mjesta gdje se stvaraju silno popularni cjevasti valovi (otuda i naziv). Pipeline je i naziv albuma grupe The Chantavs. Wipe Out! je album grupe The Impacts! s dvanaest instrumentalnih skladbi surf-glazbe, a u kojima se povremeno koristi i havajska gitara.

[←81]

Tonto je Indijanac, vjeran pratilac glavnog junaka serijala Loni Ranger, Johna Reida.

[←82]

Kratica od Young Men's Christian Association /Udruga mladih kršćana/.

[←83]

Bombardier je poznata tvrtka koja proizvodi sredstva za rekreaciju. Skidoo su sportske sanjke slične bobu.

[←84]

Kviz-igra zabavnih pitanja i odgovora. Izmišljena je 15. 12. 1979. Sva pitanja počinju s tko, što, kada, gdje i zašto.

[←85]

Višenamjenska alatka, kombinacija turpije i dlijeta.