Potpaljivaćica

Stephen King

Glitterbaby, forster (2013)

Kao posledica medicinskih eksperimenata mladi bračni par dobije zapanjujuće telekinetičke moći. Stvari izmaknu kontroli kada dobiju ćerku koja takođe poseduje neobičnu moć - pirokinezu.

Stephen King

Potpaljivačica

U sećanje na Širli Džekson,

Koja nikada nije morala da podigne glas,

i njenim knjigama.

Njujork/Albani

1.

— Tatice, umorna sam —; reče zadihano devojčica u crvenim pantalonama i zelenoj majici. — Zašto ne stanemo?

— Ne možemo još, dušo.

On je bio visok čovek širokih ramena-u iznošenom somotskom sakou i običnim smeđim pantalonama. Držao je devojčicu za ruku i brzo su hodali Trećom avenijom u Njujorku. Skoro da su trčali. Pogledavao je preko ramena i uvek je video zelena kola koja su se polako i neizbežno kretala za njima uz ivicu trotoara.

— Molim te, tatice, molim te.

Pogledao ju je i video da je vrlo bleda. Oko njenih očiju bili su tamni kolutovi. Podigao ju je u naručje, ali nije znao koliko dugo će tako izdržati. I on je bio umoran, a Carli više nije bila tako laka.

Bilo je 17.30 tog popodneva i na Trećoj aveniji je bilo dosta sveta. Prešli su aveniju podzemnim prolazom. Tu je bilo manje ljudi i bilo je nekako tamnije… Ali baš toga se on i bojao.

Sudarili su se sa ženom koja je gurala kolica puna namirnica.

— Zar ne možete da gledate kuda idete? — rekla je žena besno i već je nestala u gomili.

Ruka ga je zabolela i prebacio je Čarli na drugu ruku. Još jednom se osvrnuo. Zelena kola su još bila iza njih, pratila su ih na udaljenosti od jednog bloka. Na prednjem sedištu bila su dva čoveka. Pomislio je da je treći na zadnjem sedištu.

»Šta sada da učinim?« — mislio je očajno.

Nije znao odgovor na to pitanje. Bio je umoran i preplašen i teškom mukom je mogao da misli. Uhvatili su ga u nevreme i prokletnici to verovatno znaju. Zeleo je samo da sedne na ivicu trotoara i isplače svoj strah i nemir. Ali to nije bio odgovor. On je bio odrastao čovek. On mora da brine za oboje.

»Šta ćemo sada?« — pomislio je opet.

Bio je bez novca. To je, možda, bilo najstrašnije, posle činjenice da ih prate zelena kola. U Njujorku se bez novca ništa ne može. Ljudi bez novca nestaju u Njujorku, padnu sa strane i niko ih više nikada ne vidi.

Pogledao je preko ramena i video da su zelena kola sada nešto bliža nego pre. Znoj poče brže da se sliva niz njegova leđa i mišice. Ako znaju onoliko koliko je on sumnjao da znaju — ako znaju koliko mu je još malo snage ostalo — pokušaće da ga ščepaju baš sada i ovde. Bez obzira na sve ljude. U Njujorku, ako se nešto ne događa baš vama, vi ste slepi za sve ostalo. »Da li su me primetili?« — pitao se Endi očajnički. Ako jesu, onda je sve gotovo. Preostaje mu samo da viče. Oni već znaju šemu događaja. Kad se Endi domogne nešto novca, čudne stvari prestanu da se događaju izvesno vreme. Čudne stvari koje njih zanimaju.

»Samo napred« — naredio je sam sebi. — »Da, šefe, svakako šefe, ali kuda?«

U podne je svratio u banku jer ga je njegov unutrašnji radar obavestio, upozorio, da mu se približavaju. U banci je imao nešto novca s kojim bi on i Čarli mogli da pobegnu ako bi bilo potrebno. I onda se dogodilo nešto čudno. Endrju Mekgi više nije imao svoj konto ni ušteđevinu, ništa u Njujorškoj udruženoj hemijskoj banci. Sve je nestalo u vazduhu i on je tada shvatio da će ovaj put stvarno da ga smrskaju čekićem. Da li je moguće da se sve to odigralo samo pre pet i po časova?

Ali. možda mu je jedna mala šansa još preostala. Nešto vrlo, vrlo malo. Prošlo je od toga više od nedelju dana… Taj čovek sklon samoubistvu koji je došao u Udruženje poverljivih na redovnu savetođavnu sesiju u četvrtak uveče… Taj čovek je mirno govorio o tome kako je Hemingvej izvršio samoubistvo. Dok ga je pratio do vrata, s rukom na njegovom ramenu, Endi mu je dao podstrek… Nadao se da je vredelo. Ali sada mu se činilo da će samo on i Čarli platiti ceh. Nadao se da će…

Ali, odbacio je tu pomisao i zgadio se sam sebi. Tako nešto nije smeo da želi bilo kome…

»Bože, daj mi priliku, samo malu priliku, dovoljno da se Čarli i ja izvučemo« — molio je. — »A kako da uzvratim ako budem mrtav… stvarno mrtav, s bezvrednim mozgom koji se cedi kroz uši. Sta će se tada dogoditi sa Čarli?«

Stigli su do Sedamdesete ulice i semafor je bio zatvoren za njih. Automobili su prolazili u koloni, a pešaci su se sakupljali na uglu trotoara. I odjednom je shvatio da će to biti trenutak kad će ih ljudi iz zelenih kola ščepati. Pokušaće da ih uhvate žive, ako budu mogli… ali ako bude neprilike… onda će bez sumnje žrtvovati i Čarli.

»Možda nas više i ne žele žive« — mislio je. — »Možda samo žele da sve ostane ovako kako je sad. Sta se radi s pogrešnom jednačinom? Briše se sa table?«

Šta da očekuje? Nož u leđa, pucanj iz pištolja sa prigušivačem? Ili nešto profinjenije — kapljica retkog otrova na vrhu igle? Počeće da se grči na uglu Treće i Sedamnaeste. Neko će reći: »Narednice, ovaj čovek je izgleda dobio srčani napad«.

Morao je da pokuša još nešto. Ništa mu drugo nije preostajalo.

Stigli su do pešaka koji su stajali na uglu. Preko ulice na semaforu još je stajalo upozorenje: »Nemojte ići«, kao da će tako ostati večito. Osvrnuo se. Zelena kola su se zaustavila. Vrata sa strane se otvoriše i dva muškarca u običnim odelima izađoše. Bili su mladi, zdravih obraza. Izgledali su mnogo svežije nego što se osećao Endi Mekgi.

Počeo je da se gura laktovima kroz gomilu pešaka, dok su mu oči očajnički tražile prazan taksi.

— Hej, čoveče…

— Prijatelju, šta ti je?

— Gospodine, stali ste mi na psa!

— Oprostite, oprostite — ponavljao je Endi očajnički. Tražio je taksi. Nigde nijednog. U svako drugo vreme bilo ih je bezbroj na ulici. Mogao je da oseti da će ih ljudi iz zelenih kola ščepati. Znao je da će zgrabiti njega i Čarli, da bi ih odveli ko zna kuda, u Prodavnicu, na neko drugo prokleto mesto, ili negde gde je još mnogo gore…

Čarli spusti glavu na njegovo rame i zevnu.

Endi ugleda prazan taksi.

— Taksi! Taksi! — Vikao je i mahao kao lud sloboddnom rukom.

Okanivši se svakog pretvaranja dva čoveka iza njega pojuriše.

Taksi stade.

— Stanite! — Viknu jedan od ljudi koji su trčali. — Policija! Policija!

Jedna žena u gomili na uglu vrisnu i svi počeše da beže na razne strane.

Endi otvori zadnja vrata taksija i ubaci Carli. I on sede pored nje.

— Na aerodrom »La Gvardija« i nagazi! ■— reče vozaču.

— Stanite! Taksi! Policija!

Taksista polako okrete glavu prema glasu ali tada ga Endi mentalno gurnu — vrlo nežno. Razarajući bol za trenutak se pojavi u Endijevom čelu, ali već u sledećem trenu nestade ostavljajući samo nešto kao sećanje na bol, nešto slično jutarnjoj glavobolji —’ kao kad čovek neudobno spava.

— Mislim da jure onog crnca sa šarenim kačketom reče Endi taksisti.

— U redu — reče taksista i krete. Išli su Istočnom sedamdesetom ulicom.

Endi se osvrte. Dva čoveka su stajala na uglu. Nijednog pešaka u njihovoj blizini. Bilo je očigledno da niko ne želi da ima neku vezu s njima. Jedan od njih izvadi voki—toki iza pojasa i poče da govori. Onda odoše.

— Onaj crni momak — reče taksista — šta li je učinio? Opljačkao prodavnicu alkoholnih pića ili nešto drugo, šta mislite?

— Ne znam — reče Endi, razmišljajući kako da izađe na kraj s njim, kako da najviše izvuče od njega. Da li su progonitelji zabeležili broj automobila? Verovatno jesu. Ali, bio je siguran da se neće obratiti za pomoć ni gradskoj ni državnoj policiji, jedno vreme će biti iznenađeni i zbunjeni, bar jedno vreme.

— Ti crnci u gradu su svi isti, đubre — reče vozač. — Ne govorite mi, ja ću vam reći.

Carli je zaspala. Endi skide svoj somotski * sako, savi ga i stavi joj ga ispod glave. Tračak nade se pojavio. Ako samo bude dobro vodio ovu igru, možda će biti sve u redu. Milostiva Sreća poslala mu je (Endi više nije imao predrasuda) odličan materijal za oblikovanje. Izgleda da je na ovog vozača bilo lako uticati: bio je belac. Istočnjaci su zbog nekog razloga bili obavezno tvrdi orah: bio je prilično mlad (sa starim ljudima je skoro nemoguće), osrednje inteligentan (najlakše je bilo uticati na pametne, na glupe teško a sa mentalno zaostalima nikada nije imao uspeha).

— Predomislio sam se — reče Endi — odvezite nas u Albani.

— Kuda? — Vozač se zagleda u njega kroz retrovizor. — Čoveče, ne mogu da idem u Albani. Jesi li lud?

Endi izvadi novčanik u kome je ostao jedan jedini dolar. Bio je srećan što ovo nije bio taksi sa pregradom protiv metaka. Uvek mu je bilo lakše da utiče na ljude kad im je bio blizu. Nije mogao da odredi da li to ima neke veze sa psihologijom ili ne, a sada mu je to bilo nevažno.

— Daću vam pet stotina dolara — reče tiho Endi — da odvedete mene i moju kćerku u Albani. U redu?

— Gospode, gospođine…

Endi ugura novčanicu u šaku taksiste i u trenutku kad ovaj spusti pogleda na nju, Endi ga mentalno pritisnu… pritisnu još jače. U jednoj užasnoj sekundi pomislio je da mu neće uspeti, da u njemu nije ostalo ni najmanje snage, da je sve iskoristio onog trenutka kad je primorao vozača da vidi nepostojećeg crnca sa šarenim kačketom.

Ali, onda dođe onaj poznati osećaj — kao uvek popraćen gvozdenim bodežom bola. Istog časa učini mu se da oseća težinu u stomaku, a creva mu se bolno stegoše kao u agoniji. Prinese drhtavu ruku licu i pomisli da će povratiti… ili umreti. Tog trena je zaista želeo da umre, kao uvek kad bi do krajnosti koristio tu svoju moć ■— koristio a ne zloupotrebljavao, odjeknu mu glupo u sećanju fraza neke pesme. Da je u tom trenu neko stavio revolver u njegovu ruku…

Baci pogled na Carli, Ćarli koja je spavala, Carli koja je verovala da će ih izvući i iz ove neugodne situacije kao sto ih je uvek izvlačio, na Carli koja je znala da će biti uz nju kad se probudi. Da, iz svih neprilika, mada su neprilike uvek bile iste i njima nije preostajalo ništa drugo nego samo bežanje. Crni očaj ga pritisnu.

To osećanje prođe… ali ne i glovobolja. Glovobolja će se pojačavati i pojačavati sve dok ne dostigne strahovitu jačinu koja će svakim damarom slati platneni bol kroz njegovu glavu i vrat. Svetlost će bolno dirati njegove oči a strelice agonije zabadaće se u meso iza njegovih očiju. Sinusi će mu se zatvoriti i moraće da diše na usta. Osećao je pulsiranje u slepoočnicama. I najmanji šum se strahovito pojačavao, najobičnija buka za njega je bila kao udaranje čekića. Nikakav jači zvuk nije mogao da podnese. Glavobolja će se stalno pojačavati sve dotle dok mu se ne bude činilo da na glavu ima inkvizitorsku kapu za mučenje. To će tako potrajati punih šest časova, a možda i osam ili deset. Nije mogao da odredi ovog puta šta će se dogoditi. Još nikada nije koristio do kraja svoje neobične sposobnosti kao sada. Bez obzira koliko će dugo glovobolja potrajati, on će biti za sve to vreme skoro bespomoćan. Čarli će morati da brine o njemu. Sam gospod zna da je i ranije to činila… ali, uvek su imali sreće. Koliko puta čovek sme da iskušava sreću?

— Pa gospodine, ne znam…

Šofer je hteo da mu da na znanje da to nije u skladu sa zakonom.

— Pogodba važi sve dotle dok je ne pomenete mojoj devojčici — reče* Endi. — Poslednje dve sedmice provela je sa mnom. Sutra ujutru mora da bude kod majke.

Pravo na viđenje — reče taksista — znam sve o tome.

— Vidite, trebalo je da odletim sa njom…

— U Albani? Ili možda u Ozark, je l’tako?

— Tako je. Ali morate da shvatite jedno, ja se smrtno plašim leta avionom. Znam da to zvuči blesavo, ali istina je. Obično je odvezem natrag, ali ovog puta moja žena je počela da me grdi, i… Ne znam, eto tako se dogodilo. — I zaista, Endi nije znao šta se, u stvari, dogodilo. Izmislio je čitavu priču u trenu i sada kao da je zalutao u ćorsokak. Sve je to mahom bilo iz puke iscrpljenosti.

— Dakle, ostaviću vas na aerodromu u Albaniju i mama će misliti da ste jednostavno doleteli?

— Tačno — glava mu je pala na grudi.

—- I mama treba da misli da vi niste klokloklo, jesam li u redu?

— Da — »klokloklo« — Endi se pitao šta li to treba da znači. Bol je bivao sve jači.

— Pet stotina dolara da bi se izbegao let avionom — govorio je sam sebi taksista.

— Meni to toliko vredi — reče Endi, a zatim vrlo tihim glasom, skoro u taksistino uvo, dodade. — A trebalo bi da vredi i vama.

— Slušajte — reče taksista sanjalačkim glasom — nisam lud da odbijem pet stotina dolara. Ništa mi ne govorite.

— U redu — reče Endi i zavali se unazad. Taksista je bio zadovoljan i smiren. Ni najmanje ga nije čudila izmišljena Endijeva priča. Nije se ni za trenutak zapitao šta je devojčica od sedam godina radila u poseti kod oca u mesecu oktobru kad su sve škole radile. Nije ga čudilo ni to što njegovi putnici nisu imali ni minimum prtljaga. Ništa ga nije čudilo ni brinulo. On je bio pripremljen, na njega je uticala Endijeva čudesna moć.

Endi će morati za to da plati visoku cenu.

Stavio je ruku na Čarlinu nogu. Devojčica je čvrsto spavala. Bežali su čitavo posle podne, od onog trena kad ju je izvukao iz njene učionice drugog razreda sa nekim ne-_ suvislim objašnjenjem, kao »baka je bpjesna«… »telefonirali su«… »izvinite što je odvlačim usred nastave«. I posle svega jedno vnliko olakšanje. Kako se samo užasno plašio da će zateći Čarlino mesto prazno u odeljenju gospođe Miškin, da će videti njene knjige i sveske uredno poslagane sa strane: »Ne, gospodine Mekgi… ona je otišla s vašim prijateljima pre dva časa… imali su vaše pisamce… zar nešto nije u redu?«. Vratile su se uspomene na Viki, iznenadni užas od prazne kuće onog dana. Njegov luđački trk da uzme Čarli. Jer jednom su je se već dočepali da, jesu.

Ali, Čarli je bila tamo. Za koliko im je izmakao? Da li ih je prešišao samo za pola časa? Petnaest minuta? Manje? Nije voleo da razmišlja o tome. Kasno su ručali kod Natana i ostatak popodneva proveli su jednostavno u hodu.

Endi je sada mogao da prizna sebi da je bio u stanju slepe panike — vožnja metroom, autobusima, ali najčešće bežanje peške. I naravno, Čarli je sada bila iscrpljena.

Pogledao ju je dugim pogledom punim ljubavi. Kosa joj je bila do ramena, savršeno plava. Imala je neku mirnu lepotu dok ju je posmatrao tako usnulu. Toliko je ličila na Viki da ga je to bolelo. Zatvorio je oči.

Na prednjem sedištu taksista je s nevericom gledao u novčanicu od pet stotina dolara koju mu je ovaj čudni tip dao. Sklonio ju je u specijalni džep na kaišu gde je, inače, čuvao sve napojnice. Ni najmanje mu nije bilo čudno što je taj čovek hodao unaokolo po Njujorku s malom devojčicom i pet stotina dolara u džepu. Ni najmanje ga nije brinulo kako će se oko ovoga objasniti sa svojim dispečerom. Mislio je samo na to kako će biti oduševljena njegova devojka Glin. Glinis mu je neprestano govorila da je taksiranje loš, neuzbudljiv posao. Samo kad ugleda ovih loših, neuzbudljivih pet stotina dolara!

Na zadnjem sedištu Endi je sedeo zatvorenih očiju i zabačene glave. Glovobolja je dolazila, dolazila, neizbežna kao konj bez jahača u pogrebnoj povorci. Mogao je da čuje udaranje konjskih potkovica u svojim slepoočnicama: du, du, du, du.

Beže. On i Čarli. Imao je 34 godine i do prošle godine je predavao engleski jezik i književnost na Harison koledžu U Ohaju. Harison je bio mali uspavani univerzitetski grad. Dobri stari Harison, samo srce srednje Amerike. Dobri stari Endrju Mekgi, dobar, perspektivni mlađi čovek. Kako ide ona zagonetka? Zašto je seljak stub svoje opštine. Zato što uvek stoji u svom polju.

Du, du, du — crni konj bez konjanika crvenih očiju dolazio je hodnicima njegovog uma, dok su gvozdene potkovice rasprskavale sivu moždanu masiv ostavljajući krvave otiske.

Taksista je bio savršeno obrađen. Sigurno. Odličan taksista, neisplaćen.

Zadrmao je i video Čarlino lice. Čarlino lice pretvorilo
se u Vikino.

*

Endi Mekgi i njegova žena, lepa Viki. Izvlačili su joj nokte, jedan po jedan. Kad su joj izvukli četvrti nokat počela je da govori. Tako je on to rekonstruisao. Najpre palac, pa kažiprst, srednji prst, prst s prstenom. A onda: stop! »Govoriću! Reći ću vam sve što želite da znate. Samo da me više ne boli. Moli…« I onda im je sve rekla. A onda… možda se dogodila nesreća… i njegova žena je bila mrtva. Neke stvari su jače od nas dvoje, a neke su jače od svih nas. Stvari kao Radnja, na primer.

Du, du, du crni konj bez konjanika dolazio je, dolazio, dolazio: čuvaj se, crni konju. Endi je zaspao. I sećao se.

2.

Čovek zadužen za eksperiment bio je doktor Venles. Bio je debeo i ćelav i imao je bar jednu čudnu naviku.

— Sada ćemo svakom od vas dvanaestoro mladih dama i gospode dati po jednu injekciju — rekao je, smrskavši cigaretu u pepeljari ispred sebe. Njegovi mali ružičasti prsti okomili su se na tanak cigaretpapir prosipajući zlatnožuti duvan. — Sest od tih injekcija biće napunjene vodom. U šest drugih biće voda pomešana s hemijskim preparatom koji nazivamo Žreb 6. Tačna priroda ovog sastava je tajna, ali u osnovi on ima hipnotičko i blago halucinogeno dejstvo. Jasno vam je da će se injekcije davati naslepo… odnosno ni vi ni mi nećemo znati ko je dobio dozu ovog leka sve dok stvari ne počnu da se razvijaju. Vi ćete svi biti pod strogom kontrolom punih 48 časova posle primanja injekcije. Ima li nekih pitanja?

Bilo je pitanje, najviše su se odnosila na sastav Zreba (i — a reč »tajna« bila je kao upućivanje krvoslednika na trag zločinca. Venles je lako izbegao ovakva pitanja. Niko nije postavio pitanje koje je najviše interesovalo 22-godišnjeg Endija Mekgija. Razmišljao je kako bi to izgledalo da podigne ruku iz ramena i upita. »Recite mi zašto cepate lako dobre cigarete?« Ali bolje da nije pitao. Bolje pustiti mašti na volju. Možda pokušava da ostavi pušenje. Brat mu je umro od raka pluća…

— Ako nema više pitanja zamolio bih vas da popunite ove formulare i da se vidimo idućeg utorka, tačno u devet.

Dva asistenta podeliše fotokopije formulara sa 25 savršeno smešnih pitanja na koja je trebalo odgovoriti sa da ili ne. Da li ste nekada išli na pregled kod psihijatra? Da li ste imali autentično psihičko iskustvo? Da li ste nekada uzimali halucinogene lekove? Posle izvesne pauze Endi upisa »ne« na ovo pitanje pomislivši: »One odlučne 1969. ko ih nije uzimao?«

Nagovorio ga je na to Kvinsi Tremont, momak sa kojim je delio sobu u koledžu. Kvinsi je znao da Endijeva finansijska situacija nije baš sjajna. Endi je bio četvrti u klasi od 506 studenata a treći iz engleske književnosti, ali to nije donosilo novac. Stipendija mu je bila dovoljna za hranu i to ako ne troši ništa do jeseni. Ali kako preživeti leto? Bio je srećan što je dobio posao kao točilac goriva na »Arko« pumpi u noćnoj smeni.

— Sta bi rekao na brzo zarađene dve stotine? — upitao ga je Kvinsi.

Endi skloni dugu, tamnu kosu koja mu je padala preko zelenih očiju i osmehnu se.

— Kome su potrebne moje usluge?

— Nije stvar u tome, radi se o psihičkom eksperimentu — reče Kvinsi. — Vodi ga ludi doktor, zato te upozoravam na vreme.

— Ko je on?

— Venles, velika zverka u Odeljenju psihijatrije.

— Zašto ga zovu Ludi doktor?

— Pa — reče Kvinsi — on vrši eksperimente na pacovima i ljudima, a takve ne vole baš mnogo u ovo doba.

— Je li? — reče Endi, zainteresovan.

— Sem toga, nosi male naočare bez rama tako da liči baš na onog tipa koji je sređivao ljude u »Dr Kiklopu«. Jesi li video taj film?

Endi koji je bio pasionirani posetilac bioskopa video je taj film, i sada je bio malo mirniji. Ali, nije bio baš siguran da želi da učestvuje u eksperimentu kojim rukovodi profesionalac, okvalifikovan još kao a) čovekpacov i b) Ludi doktor.

— Nadam se da ne prave monstrume od ljudi.

Kvinsi se nasrne jao od srca.

— To se radi samo u filmovima strave drugog reda — rekao je. — Odeljenje psihijatrije ispituje niz blagih halucinogena. Oni rade za Američku tajnu obaveštajnu službu.

— Za CIA? — upitao je Endi.

— Nije ni CIA, ni DIA ni NSA — odgovori Kvinsi. — To je nešto mnogo nižeg ranga. Da li si nekada čuo za ogranak koji se naziva Radnjom?

— Možda sam negde nešto pročitao, ali nisam siguran. Kvinsi zapali lulu.

— U Radnji ima posla za sve, psihologe, hemičare, psihijatre, biologe, čak i sociolozi dobiju neku mrvu. Neke programe pomaže i sama vlada. A programi obuhvataju sve, od ispitivanja cece muve do uklanjanja otpadaka plutonijuma. Radnja mora da potroši veliki godišnji budžet da bi dobila novac za iduću godinu.

— To me veoma brine — reče Endi.

— To brine svaku osobu koja razmišlja — odgovori Kvinsi s osmehom. — Ali, voz nastavlja da se kreće. Šta naša tajna služba namerava da uradi s blagim halucinogenima? Ko to zna? Ja ne znam. Ni ti. Možda ne znaju ni oni sami. Ali izveštaji dobro izgledaju kad se raspravlja o visini budžeta. Imaju svoje ljubimce u svakom odeljku i odeljenju. Venles je njihov ljubimac na Odeljenju psihijatrije u Harisonu.

— A zar administracija ne pravi probleme?

— Nemoj biti naivan. — Najzad je pripremio lulu da radi onako kako je želeo i duvao je smrdljive oblačke dima po dnevnoj sobi. Glas mu je postao specijalan, nekako zaokrugljen. — Ono što je dobro za Venlesa, dobro je za Odeljenje psihijatrije koje će iduće godine dobiti sopstvenu zgradu — neće više morati da se guše s onima sa sociologije. A ono što je dobro za psihijatriju, dobro je za Harison koledž. I za Ohajo. I za sve ostalo blabla.

— Misliš da nema nikakve opasnosti?

— Ne vrše opite na studentima volonterima, ukoliko sve nije zaista bezbedno — reče Kvinsi. — Ako i najmanje sumnjaju, svoje sumnje proveravaju na pacovima i zatvorenicima. Možeš da budeš siguran da su kroz test koji ćeš ti proći pre tebe prošli mnogi, najmanje tri stotine ljudi.

— Ne dopada mi se taj posao s CIA…

— Radnja.

— Kakva je razlika? — upita Endi sa dosadom. Bacio je pogled na poster Ričarda Niksona. Endi je još teško mogao da poveruje da je taj čovek pre nepunu godinu dana izabran za predsednika.

— Pomislio sam da bi ti dobro došlo dve stotine dolara, to je sve.

Zašto toliko mnogo plaćaju? — upita sumnjičavo Endi.

Kvinsi podiže ruke u vis.

— Endi, to je stvar vlade! Zar ne shvataš? Pre godinu dana Radnja je platila za proučavanje mogućnosti nekog novog bicikla tri stotine hiljada dolara. »Tajms« je pisao o tome. Ali, ako ti ne želiš…

Čini mi se da je to bila još jedna stvar u vezi s Vijetnamom, mada niko ne zna sigurno. Kao što reče Fajber Mekgi: »U početku je to bila dobra ideja«. — Kvinsi istrese lulu brzim, kratkim pokretima. — Za takve momke svaki koledž u Americi je nepresušni izvor materijala. Kupe ovde, pogledaju tamo. Ali, ako ti nećeš…

— Možda hoću. A šta je s tobom?

Kvinsi se osmehnuo. Njegov otac imao je lanac prodavnica muške odeće u Ohaju i Indijani.

— Nije mi baš toliko potreban novac — reče. — Sem toga, mrzim injekcije.

— A, tako.

— Slušaj, ne nagovaram te, ali izgledao si mi nekako izgladnelo. Možda ćeš biti samo u kontrolnoj grupi. Dve stotine dolara za vodu. I to čak ne za vodu iz česme već za destilisanu.

— Možeš li to da mi središ?

— Udvaram se Venlesovoj asistentkinji — reče Kvinsi. — Imaju već 50 prijava a svi žele da se dogovore s Ludim doktorom…

— Voleo bih da ga ne zoveš tako.

— Dobro — reče Kvinsi i nasmeja se. — Potrudiću se samo toliko da moja devojka učini sve da te prime.

Tako se Endi prijavio kad se na oglasnoj tabli Odeljenja psihijatrije pojavio poziv. Sedam dana kasnije, neka mlada devojka (Kvinsijeva, koliko je Endi znao) pozvala ga je i postavila mu nekoliko pitanja. Rekao joj je da su mu roditelji mrtvi: da mu je krvna grupa O: da nikada ranije nije učestvovao u eksperimentima na Odeljenju psihijatrije: da je redovan student. I, naravno, da ima više od 21 godine i da može da prihvati sve vrste ugovora, javne i privatne.

Nedelju dana kasnije dobio je pismo kojim mu javljaju da je primljen i mole ga da potpiše formular. Potpisani formular trebalo je da donese 6. maja u Džeson Girni hol.

I sad je bio tu. Njegov formular je predat, doktor Venles koji je lomio cigarete zaista je ličio na ludog doktora. Sa 11 drugih studenata Endi je odgovarao na pitanja o svojim religioznim iskustvima. Pitali su ga da li ima epilepsiju? Odgovorio je odrečno. Otac mu je umro od srčanog udara kad je Endiju bilo 11 godina. Majka mu je poginula u saobraćajnoj nesreći kad je Endiju bilo 17 godina — strašan šok. Jedina bliska porodična veza bila je majčina sestra, tetka Kora koja je već bila dosta stara.

Brzo je odgovarao na seriju pitanja stavljajući pored svakog: ne, ne, ne. Samo na jedno je odgovorio sa da: Da li ste imali prelom ili teško iščašenje? Ako jeste, opišite. Na malom prostoru opisao je kako je slomio članak na levoj nozi pre 12 godina.

Još jednom je proverio sve odgovore udarajući svojom »BIK« olovkom, kad ga neko kucnu po ramenu i ženski, pomalo grub glas ga upita:

— Možete li da mi pozajmite olovku, moja ne radi?

— Svakako — reče i okrete se da joj pruži »BIK«. Lepa devojka. Visoka. Svetlosmeđa kosa, divan ten. Imala je svetloplavi džemper i kratku suknju. Odlične noge. Bez čarapa. Prava slika buduće dobre supruge.

Pružio joj je hemijsku olovku i ona mu se osmehnu za uzvrat. Kosa joj je imala bakarne prelive i bila je vezana na temenu belom mašnom.

On odnese svoj formular asistentu za stolom.

— Hvala — reče asistent, programiran kao Robi robot. — Soba broj 70, subota jutro, tačno u devet. Molim vas budite tačni.

— Koja je lozinka? — šapnu promuklo Endi. Asistent se učtivo nasmeja.

Endi krete prema velikim duplim vratima (video se zeleni travnjak, leto je bilo blizu, po kojem su goredole išli studenti), i tada se seti svoje hemijske olovke. Skoro da je ostavi, bio je to običan »BIK« od 19 centi, a imao je da uči. Ali, devojka je stvarno bila zgodna, možda je vredelo razgovarati s njom, pročavrljati, kako kažu Britanci. Nije imao baš visoko mišljenje o svom izgledu a nije ni znao da li je devojka zauzeta (verena), ali bio je divan dan i on se odlično osećao. Odlučio je da sačeka. Ako ništa drugo bar će još jednom baciti pogled na one lepe noge.

Izašla je tričetiri minuta kasnije s nekoliko beležnica u ruci. Bila je zaista ljupka i Endi sam sebi reče da je vredelo čekati zbog njenih nogu. Bile su više nego dobre: bile su spektakularne.

— Ah, tu ste — reče osmehnuvši se.

Tu sam — reče Endi Mekgi. V- Šta kažete na sve ovo?

— Ne znam — reče ona. — Moja prijateljica kaže da se takvi eksperimenti stalno obavljaju. Ona je bila prošle godine na jednom i dobila je 50 dolara skoro nizašta. Pa sam i ja pomislila… — završila je rečenicu sleganjem ramena i zabacivanjem smeđe kose.

— Tako je bilo i sa mnom — reče on, uzimajući svoju olovku. — Da li vam je prijateljica na Odeljenju psihijatrije?

— Da — reče ona — i moj dečko takođe. On je student doktora Venlesa, tako da nije mogao da učestvuje u eksperimentu. Sukob interesa, ili nešto slično.

Ima dečka. Bilo je blizu pameti da smeđokosa lepotica kao što je ona ne može bez momka. Tako je to uređeno u svetu.

— A kako ste vi došli? — upitala je.

— Ista priča. Imam prijatelja na Odeljenju psihijatrije. Uzgred ja sam Endi, Endi Mekgi.

— Ja sam Viki Tomlinson. I pomalo sam nervozna zbog svega ovoga, Endi Mekgi. Šta ako mi se dogodi nešto loše?

— Mislim da je ovo nešto vrlo blago. Pa čak ako je i droga u pitanju, to je mnogo blaže nego ono što može da se nađe na ulici, tako sam bar čuo. Sve je to pod kontrolom i sve je zaista vrlo blago — nasmešio se Endi.

— Da li znate nešto o LSD? — pitala je s osmehom koji se Endiju odmah dopao.

— Vrlo malo — priznao je. — Uzeo sam ga samo dva puta, jednom pre dve godine i jednom prošle godine. Na neki način osećao sam se bolje. Pročistio mi je glavu… tako sam se bar osećao. Ali, ne bih voleo da se naviknem na to. Ne bih voleo da toliko izgubim kontrolu nad sobom. Smem li da vam kupim kokakolu?

— U redu — složila se, i zajedno su izašli iz zgrade. Proveli su čitavo posle podne zajedno. Kupio joj je dve kokakole. A uveče su popili dva piva. Izašlo je na videlo da su ona i njen momak došli do tačke rastanka. Nije bila sigurna kako da se ponaša u toj situaciji. Ispričala je Endiju da je njen momak počeo da se ponašao kao da su već venčani i apsolutno joj je zabranio da učestvuje u eksperimentu. Upravo zbog toga je naglo odlučila da Učestvuje u eksperimentu i potpisala je pristupnicu. Mada je bila malo uplašena, resila je da prođe kroz to.

— Venles zaista liči na ludog doktora — rekla je, praveći krugove dnom svoje čaše po stolu.

— Kako vam se dopao onaj trik s cigaretama?

— Gadan način da se čovek odvikne od pušenja, a? — zakikotala se Viki.

Pitao ju je da li srne da dođe po nju onog jutra kad krenu na Institut zbog eksperimenta. Rado je pristala na to.

— Biće lakše uz prijatelja — rekla je i pogledala ga plavim očima. — Malo se plašim. Džordž je bio tako nekako čudan zbog svega toga.

— Kako? Sta je rekao?

— Baš u tome je stvar — priznade Viki. Nije hteo ništa da mi kaže. Rekao mi je samo to da on ne veruje Venlesu. Rekao je još i to da mu malo ko na univerzitetu veruje, ali da se mnogi prijavljuju za njegove eksperimente jer on igra važnu ulogu na diplomskim ispitima. Sem toga, svi znaju da je to bezbedno jer on neprestano obavlja nove eksperimente.

Pružio je ruku preko stola i dotakao ju je.

— Možda ćemo oboje dobiti samo destilisanu vodu — reče. — Ne sekiraj se, mala, sve će biti dobro.

Ali, kako će se kasnije pokazati ništa nije bilo dobro. Baš ništa.

3.

Albani

aerodrom u Albaniju gospodine hej gospodine, stigli smo!

Neke ruke ga tresu. Glava mu se klati na vratu. Strahovita glovobolja — Isuse! Grozan, grozan bol.

— Hej gospodine, na aerodromu smo!

Endi otvori oči da bi ih odmah zatvorio jer su ga zabolele zbog jake svetlosti ulične lampe. Užasni zvuk postao je sve jači i jači. Činilo mu se da mu u uši zabadaju gvozdene igle. Sve mu se to vraćalo kroz crvenu maglu bola. Ah da, doktore, sve se vraća…

— Gospodine? — taksista je bio zabrinut. — Gospodine, da li vam je dobro?

— Glavobolja — glas kao da mu je dolazio iz velike daljine, preplavljen bukom snažnih avionskih motora. — Koliko je sati?

— Skoro ponoć. Dobro smo stigli. Ništa mi ne govorite. Sada nema autobusa, ako ste na to mislili. Ako želite ja, naravno, mogu da vas odvezem i do kuće.

Endi je pretraživao po sećanju priču koju je ispričao taksisti. Bilo je vrlo važno da je se seti, bez obzira na ovu monstruoznu glovobolju. Bilo je to zbog eha. Ako ispriča neku novu priču, kontradiktornu onoj staroj, ona će izazvati efekat eha u taksistinoj glavi i pojaviće se sumnja, a možda i neće. Taksista je mogao da se uhvati za jednu tačku priče i drži se nje. Uskoro, sve bi mu izmaklo ispod kontrole, ne bi mogao ni o čemu drugom da razmišlja nego o tome: ukratko, uskoro bi njegova ličnost bila razdvojena. To se već događalo ranije.

— Kola su mi na parkiralištu — reče Endi. — Sve će biti u redu.

— A, dobro — osmehnu se taksista umiren. — Glin, ona mi ovo neće poverovati. Ne govorite mi ništa…

— Poverovaće vam, hoće sigurno. Vi verujete, zar ne? Vozač se široko naceri.

— Imam veliku novčanicu da to dokažem, gospodine. Hvala vam.

— Hvala vama — reče Endi. Morao je da bude učtiv. Morao je da nastavi. Zbog Čarli. Da je bio sam, davno bi se ubio. Čovek ne može da podnese ovakve bolove.

— Jeste li sigurni da vam je dobro? Bledi ste.

— Dobro mi je, hvala. — Počeo je da drmusa Čarli. ■— Hej, mala. — Pazio je da je ne pozove imenom. To možda sada nije bilo važno ali opreznost je za njega postala nešto na šta nije mislio, kao disanje. — Probudi se, stigli smo.

Čarli je nešto promrmljala i pokušala da se okrene od njega.

— Hajde, lutko. Probudi se, medena.

Čarli širom otvori oči, svoje čudesne plave oči koje je nasledila od majke. Sede i trljajući lice upita: — Tatice, gde smo mi?

— U Albaniju, mila. Na aerodromu — nagnuvši se prema njoj, šapnu. — Ne govori više ništa.

— Dobro — reče ona i osmehnu se taksisti. Taksista joj uzvrati osmeh. Kliznu iz taksija i Endi krenu za njom, trudeći se da ne posrne.

— Hvala još jednom, čoveče — reče taksista. — Slušaj, ovo je strašna para. Ne govori mi ništa.

Endi mu pruži ruku:

— Budite pažljivi.

— Biću, Glinis mi jednostavno ovo neće poverovati. Taksista sede na svoje mesto i upali motor. Još jedan ogromni avion uzlete. Njegovi motori su brujali i brujali. Endi je mislio da će mu se glava raspoloviti i da će obe polovine pasti na tlo kao dve ljuske od oraha. Zaneo se. Čarli mu stavi ruku na mišicu.

— Tatice — glas joj je dolazio kao iz velike daljine.

— Unutra. Moram da sednem.

Ušli su u aerodromsku zgradu: mala devojčica u crvenim pantalonama i zelenoj bluzi i krupni muškarac, kuštrave crne kose, oborenih širokih ramena. Neki aerodromski čuvar ih je primetio i pomislio kako je to strašno da takav zgodan čovek, pijan kao čep lunja posle ponoći a vodi ga, poput vernog psa, mala devojčica koja bi davno trebalo da bude u svom krevetiću. »Ovakve roditelje trebalo bi sterilisati« — pomisli čuvar.

Muškarac i devojčica prođoše kroz vrata s magičnim okom. Čuvar zaboravi na njih sve dok se posle 40 minuta ne pojaviše zelena kola iza krivine. Iz njih izleteše dva čoveka koja mu priđoše i počeše da ga ispituju.

4.

Ponoć je prošla. U aerodromskoj zgradi bilo je puno ljudi koji su završavali svoj posao, bilo je žena koje su gurale svoj prtljag, zaspale dece, nešto starijih devojčica i dečaka koji su išli na ekskurzije. Mahom svi su imali velike rance na leđima a neki su nosili i teniske rekete. Zvučnici su najavljivali odlaske i polaske i upućivali ljude ovamo ili onamo, kao neki svemoćni glas u snu.

Endi i Čarli su sedeli ispred stola s televizijskim ekranima koji su bili mrtvi i crni. Endi izvadi poslednju sitninu iz džepa i stavi u automat da bi televizori proradili. Bojao se da ih drugi putnici ne oteraju sa tih mesta. Na televizoru koji je bio ispred Čarli emitovao se neki stari film a na onom ispred Endija pevao je Džoni Karson sa Sonijem Bono i Badijem Haketom.

— Zar moram to da gledam? — pitala je Čarli. Bila je na ivici da zaplače.

— Mila, ja sam premoren — reče on. — Nemamo para. Ne možemo tek tako da sedimo ovde.

— Zli ljudi dolaze? — pitala je šapatom.

— Ne znam. — Osećao je udaranje kopita u svom mozgu. — Ali, moramo stalno da mislimo na to.

— Kako da dođemo do novca? Oklevao je malo, a zatim reče: — Ti znaš.

Suze se pojaviše u njenim očima i počeše da se kotrljaju niz obraze.

— Krasti nije pošteno. Nije dobro.

— Znam — reče on — ali nije pošteno ni to što nas ti zli ljudi stalno slede. Ja sam ti to već objasnio, Čarli. Ili sam bar pokušao da ti objasnim.

— O malim lošim stvarima i o velikim lošim stvarima?

— Da, o manjem i većem zlu.

— Da li te glava stvarno boli?

— Da, prilično — reče Endi. Nije vredelo da joj kaže da će se glavobolja stalno pojačavati i da kroz sat ili dva on neće moći jasno da razmišlja. Nije bilo potrebno da je još više plaši jer je ionako već bila dovoljno preplašena. Nije vredelo ni da joj kaže da mu se čini da se ovoga puta neće izvući.

— Pokušaću da uzmem novac — reče Čarli i ustade. — Jadni tata — poljubila ga je.

Zatvorio je oči. Ekran je svetlucao ispred njega. Glavobolja je postajala sve jača. Kad je ponovo otvorio oči Čarli je bila vrlo mala, daleko tamo negde, mala devojčica obučena u crveno i zeleno, kao ukras na božičnoj jelki.

»Gospode, pomozi joj« — pomislio je — »neka joj se ništa ne desi, neka joj niko ne priđe da je ne preplaši još više. Molim te i hvala ti, gospode. U redu?« — Ponovo je zatvorio oči.

5.

Devojčica u crvenim pantalonama i zelenoj bluzi. Plava kosa do ramena. Potpuno sama ovako kasno. Bila je na jednom od malobrojnih mesta gde devojčice prolaze nezapaženo u kasno doba noći. Prošla je pored nekoliko ljudi, ali kao da je niko nije video. Da je plakala, čuvar bi pritrčao da je pita da se nije slučajno izgubila. Pitao bi je gde su joj roditelji, kojim avionom lete, kako se zovu. Ali ona nije plakala i izgledalo je da zna kuda ide.

U stvari, nije znala kudi ide — ali, imala je nejasnu ideju šta joj je potrebno. Tata je rekao da im je potreban novac. Zli ljudi su im bili za petama, a tata je bio bolestan. Kad mu je bilo tako loše nije mogao da razmišlja. Morao je da leži u potpunoj tišini. Morao je da spava sve dok bola ne nestane. A zli ljudi mogu da dođu, ljudi iz Radionice, ljudi koji žele da ih razdvoje, žele da ih ispitaju na koji način njih dvoje postižu sve te čudne stvari — zli ljudi koji žele da ih iskoriste da rade zle stvari za njih.

Videla je papirnatu kesu u kanti za đubre i uzela je. Nešto dalje videla je ono što je tražila. Nekoliko javnih telefonskih govornica.

Posmatrala je jedno vreme telefone. Plašila se. Plašila se zato što joj je tata nekoliko puta rekao da to ne sme da radi… još od najranijeg detinjstva to je,bila Loša Stvar. Mogla je da povredi sebe, ili nekog drugog, ili mnogo ljudi. Sećala se… (o, mama žao mi je što sam te povredila, zavoji, krici, ona je vrištala: ja sam naterala mamu da vrišti i nikada to neću više da učinim… nikada… jer to je Loša Stvar)… kako se zatekla u kuhinji kad je bila mala… ali nije htela o tome da razmišlja. Bolelo ju je. Bila je to Loša Stvar i kad joj dopusti da krene, ona se otme i ne može da se kontroliše. A to je strašno.

Bilo je drugih stvari. Uticanje, guranje, tako je tata to zvao: guranje. Samo ona je mogla nekoga da »gurne« mnogo snažnije od tate, i nikada posle toga ne bi imala te strašne glavobolje. Samo ponekada, kasnije. .. javila bi se vatra, plamenovi.

Reč koja je označavala Lošu Stvar odzvanjala je u njenom umu dok je nervozno pogledavala prema telefonskim govornicama: pirokinesis! »Nemoj misliti na to« — rekao joj je tata kad su u Port Sitiju kao luđaci mislili da su bezbedni. — »Ti si potpaljivačica, mila. Kao veliki upaljač na gas«.

Tada joj se to činilo smešnim, ali sada nije bilo ni najmanje smešno.

Nije smela da se služi svojom sposobnošću da utiče na ljude i stvari zbog još jednog razloga. Loši ljudi iz Radionice mogli bi to da otkriju. »Ne znam koliko oni znaju sada o tebi« — rekao joj je tata — »ali ne bih želeo da saznaju o tebi nešto više. Tvoja sposobnost nije ni najmanje slična mojoj. Ti ne možeš da nateraš ljude da… pa recimo da promene svoje namere, je li?« Odgovorila je negativno. »Ali ti možeš da pokrećeš stvari, i ako neko to vidi i shvati o čemu se radi i šta sve ti možeš, bićemo u većoj neprilici nego što smo sada«.

A krađa? Krađa je bila isto Zla stvar.

Nije važno. Tatu je bolela glava i morali su hitno da se smeste na neko mirno i toplo mesto pre nego što mu postane zaista jako loše. Čarli krenu napred.

Bilo je petnaestak telefonskih kabina sa vratima koja su se otvarala klizeći. Kad bi se čovek zatvorio u telefonsku govornicu činilo mu se kao da je u velikoj kapsuli. Većina telefonskih govornica nije bila osvetljena. U jednoj je sedela neka debela žena koja se osmehivala dok je govorila. U drugoj, na maloj klupi sedeo je vojnik i nogom je držao otvorena vrata. On je govorio brzo i veoma uzbuđeno:

— Sali, znam dobro kako se osećaš, ali sve mogu da objasnim. Svakako. Znam… znam… ali kad bi samo dopustila. .. — Podigao je pogled i ugledao malu devojčicu kako bulji u njega. Sklonio je nogu i povukao klizeća vrata jednim pokretom, zatvorivši se kao kornjača u svoj oklop.

»Svađa se s devojkom« — pomisli Čarli — »možda ju je ostavio. Nikada neću dopustiti da me mladić ostavi«.

Oglasio se zvučnik. Pacov straha počeo je da gricka u njenoj podsvesti. Lica svih ljudi koje je sretala činila su joj se čudnim. Osećala se usamljenom i tako malom. Zalila je za majkom, još i sada. U redu ovo je bila krađa, ali zar je to bilo važno? Oni su ukrali život njene majke.

Kliznula je u telefonsku govornicu na kraju. Papirnata kesa je šuškala. Skinula je slušalicu i pretvarala se da razgovara:

—Alo, deda, da, tata i ja smo baš stigli, dobro smo - bacila je pogled kroz staklo da vidi da li je neko posmatra.

Niko je nije gledao. Jedina osoba u blizini bila je neka crnkinja koja je iz automata vadila karton za osiguranje života tokom leta. Bila je okrenuta leđima.

Čarli pogleda u telefonsku kutiju i »gurnu« je.

Tiho stenjanje od napora otkide joj se. Zagrizla je donju usnu. Dopao joj se osećaj kad ju je osetila pod zubima. Ništa je nije bolelo. Odlično se osećala kad je radila ovakve stvari i to je bilo ono što ju je plašilo. Šta će biti ako njoj počnu da se dopadaju ovakve opasne stvari?

»Gurnula« je opet telefon, vrlo blago i odjednom se srebrni talas izli iz dela za vraćanje novca. Pokušala je da podmetne svoju kesu, ali dok je to uspela, mnogi novčići se otkotrljaše na pod. Sagnula se i pokupila koliko je mogla pogledajući neprestano kroz staklo.

Zatvorila je kesu i krenula prema drugom telefonu. Vojnik je još razgovarao. Ponovo je otvorio vrata i pušio je.

— Sali, boga mi, učinio sam to! Pitaj svog brata ako ne veruješ meni! On će…

Čarli uđe u praznu govornicu. Zatvorila je vrata za sobom. Nije htela da čuje njegov glas. Ona je bila stara jedva sedam godina ali nepoštenu radnju je mogla odmah da prepozna. Pogledala je telefon, i trenutak kasnije sitniš polete iz njega. Sada je na vreme postavila svoju kesu i novčići počeše da udaraju u dno zveckajući melodično.

Vojnik je otišao kad je izašla iz govornice. Ušla je u onu koju je on koristio. Sedište je još bilo toplo i u vazduhu se osećao grozan miris dima od cigarete, uprkos tome što je radio ventilator.

Pokupila je novac i iz tog aparata i otišla je.

6.

Edi Delgado je sedeo u tvrdoj plastičnoj stolici, zagledan u plafon, pušeći. »Kučka« — mislio je — »drugi put će dobro razmisliti pre nego što podigne noge«. Edi ovo, Edi ono, Edi ne želim više da te vidim, Edi kako možeš da budeš tako okrutan. Odlučio je da joj se osveti. Dobio je odsustvo od trideset dana i sada je bio na putu za Njujork, za Veliku Jabuku. Tamo će naći zabave. A kad se vrati, Sali će biti kao velika zrela jabuka, spremna da padne. Neće ona više njemu prodavati svilu, kao »zar nemaš nimalo poštovanja prema meni«. Edi Delgardo iz Maratona u Floridi završio je s tim. Sali Bredford će pasti. Ako poveruje da je imao vasektomiju, utoliko bolje. A posle, može da ide da se žali onom svom bolesnom bratu učitelju. U to vreme Edi Delgardo će voziti kamion u Zapadnom Berlinu. On će…

Edijevo sanjarenje odjednom bi prekinuto čudnim osećanjem da mu se stopala strašno zagrevaju: kao da je pod odjednom postao užaren. Uporedo s tim osećanjem osećao se i miris, ne paljevine, već dima.

Otvorio je oči i prvo što je ugledao bila je mala devojčica koja je obilazila telefonske govornice, bila je to mala devojčica stara jedva sedam ili osam godina, i veoma umorna. Sada je nosila veliku papirnatu kesu, koja kao da je bila puna hrane ili nečeg drugog.

Ali njegova stopala, to je bilo…

Ona više nisu bila topla. Bila su vrela.

Edi Delgardo pogleda prema stopalima i kriknu:

— Svemoćni Isuse!

Cipele su mu gorele.

Edi skoči na noge. Svi ga pogledaše. Neka žena vide o čemu se radi i vrisnu. Dva čuvara koja su razgovarala sa službenikom na šalteru za avionske karte okrenuše se da vide o čemu se radi.

Ali, to sve nije ništa značilo Ediju Delgardu. Misli o Sali Bredford i osveti iščileše. Njegove cipele su gorele. Plamen je već zahvatao i zeleni materijal njegove uniforme. Jurio je kao izbačen katapultom dok se za njim vijorio dim. Ženski toalet mu je bio bliži i Edi koji se strahovito bojao za svoj život, ulete unutra bez oklevanja.

Mlada žena je upravo izašla iz toaleta i sada je sa zadignutom suknjom nameštala hulahop. Kad je ugledala Edija, ljudsku buktinju, kriknula je a njen krik se još pojačao odbijajući se o zidove s pločicama. Čula su se pitanja: »Sta je to?« i »Sta se događa?« — iz toaleta koji su bili zauzeti. Edi uskoči u prvi slobodan toalet i gurnu noge u klozetsku solju a rukom pritisnu automat. Ćulo se strahovito šištanje i pojavi se još više dima a zatim i pare. Dva čuvara uleteše.

— Izlazi s rukama podignutim iznad glave! — Viknu jedan.

— Samo da izvučem noge — reče Edi.

7.

Čarli se vratila. Opet je plakala. — Šta je bilo, bebo?

— Uzela sam novac… ali ono mi je opet pobeglo, tata. .. tamo je bio neki čovek… vojnik… nisam mogla da sprečim.

Endi oseti kako se ježi od straha. Strah je zamenio bol u glavi i spuštao mu se niz kičmu.

— Da li je… da li je buknula vatra, Čarli?

Nije mogla da govori. Samo je klimnula glavom. Suze su joj lile niz obraze.

— O, bože — šapnu Endi i primora sam sebe da stane na noge.

Čarli je bila potpuno slomljena. Sakrila je lice u ruke i jecala je neutešno, ljuljajući se napred—nazad.

Nekoliko ljudi je stajalo ispred vrata ženskog toaleta. Bila su širom otvorena ali Endi nije mogao ništa da vidi… a onda je ugledao… Dva čuvara su trčeći vodila mladića u uniformi prema kancelariji obezbeđenja. Mladić je vikao na njih. Pantalone su mu izgorele do kolena. U rukama je držao neka dva crna predmeta koja su očigledno nekada bila njegove cipele. Ušli su u kancelariju i zalupili vrata za sobom. Uzbuđeno šaputanje proširi se aerodromom.

Endi sede i zagrli Čarli. Teško je mogao da razmišlja: njegove misli su bile kao sitne, srebrne ribe u crnom moru razdirućeg bola. Ali, morao je da se potrudi. Čarli mu je bila potrebna ako je želeo da se izvuku iz svega ovoga.

— Sve je u redu, Carli. Nije mu ništa. Čuvari su ga samo odveli u svoju kancelariju. A sad mi reci šta se desilo?

Čarli poče da mu priča kroz suze. Čula je šta je vojnik rekao preko telefona. Razmislivši malo o njemu, učinilo joj se da on pokušava da prevari devojku s kojom je razgovarao.

— I kad sam pošla prema tebi, videla sam… i pre nego što sam mogla da to zaustavim… dogodilo se… jednostavno mi je pobeglo. Mogla sam da ga povredim, tatice. Mogla sam ozbiljno da ga povredim. Zapalila sam ga!

— Ćuti, govori tiše — reče on. — Zeleo bih da me saslušaš, Čarli. Mislim da je to ohrabrujuće što ti se dogodilo.

— Misliš, — Gledala ga je zaprepašćeno.

— Kažeš da ti je to pobeglo — Endi se trudio da svaku reč izgovori vrlo razgovetno. — Zaista, pobeglo je, ali nije bilo kao ranije. Pobeglo ti je samo malo. Ono što se dogodilo bilo je opasno, mila, ali… mogla si da mu zapališ lice, ili kosu.

Odbacila je užasnuta tu pomisao. Endi nežno okrenu njeno lice prema sebi.

— To je podsvesna stvar i uvek se događa s nekim ko ti nije simpatičan — reče — ali ti nisi povredila tog momka, Čarli. Ti si… — ostatak rečenice izgubio se u napadu bola. Da li je još govorio? Za trenutak ni sam to nije znao.

Čarli je još mogla da oseti kako ona Loša stvar galopira po njenom mozgu i pokušava da se otrgne ponovo, da učini još nešto. Bilo je to nešto kao mala, zla i prilično glupa životinja. Ponekad bi morala da je pusti iz kaveza da bi učinila nešto kao što je sakupljanje novca iz javnih telefonskih govornica… Ali ponekad bi mogla da učini i nešto drugo, nešto veoma loše. (»Kao sa mamom u kuhinji. Oh, mamice, tako mi je žao«).

I to se dogodi pre nego što možeš da je vratiš. Ali sada to nije važno. Neće sada o tome da razmišlja, neće da misli na to.

(»I ti zavoji koje je moja mama morala da nosi, morala je da nosi zavoje jer sam je ja povredila«).

Sada joj je otac bio najvažniji. Srušio se u svoju stolicu a lice mu je bilo iskrivljeno od bola. Bio je bled kao kreč. Oči su mu bile podlivene krvlju.

»Tatice« — mislila je — »sve bih učinila za tebe kad bih mogla. Ti isto imaš nešto što te strahovito boli, ali to tvoje nikad ne izlazi iz svog kaveza. Ja imam nešto veliko što me ne boli ali ponekad me zaista preplaši…«

— Imam novac — rekla je — nisam obišla sve telefone jer je kesa postala suviše teška pa sam se uplašila da se ne pocepa. — Pogledala ga je radoznalo. — Kuda možemo da odemo, tata? Trebalo bi da ti legneš.

Endi posegnu u kesu i polako poče da prebacuje pune šake sitnine u džepove svog somotskog sakoa. Pitao se da li će ovoj noći jednom doći kraj. Nije želeo ništa drugo nego da uhvati drugi taksi, ode u grad i uđe u prvi hotel ili motel… ali plašio se. Možda prate taksije. Osećao je da su ljudi iz zelenih kola negde u blizini.

Pokušao je da se pribere i vidi šta zna o aerodromu u Albaniju. Aerodrom je, ustvari, bio blizu grada Kolonije. Zar mu deda nije rekao da je ovo oblast Sejker? šta je sa autoputom? Šta je s drumarinom? Odgovor je polako dolazio. Bio je tu neki put. Na sever ili na jug. Razmišljao je.

Otvorio je oči i pogledao u Čarli.

— Možeš li da hodaš, bebo? Još nekoliko kilometara?

— Svakako. — Ona je malo odspavala i sada je bila prilično odmorna. — A ti?

To je bilo pravo pitanje. Nije znao odgovor na njega.

— Pokušaću — rekao je. — Mislim da bismo mogli da pokušamo da izađemo na glavni drum i da uhvatimo autobus, tamo, mila.

— Da autostopiramo?

— Teško mogu da prate autostopere, Čarli — klimnuo je glavom. -ako budemo imali sreće povešće nas neko s kim će do jutra stići u Bafalo. — »A ako nemamo« — nastavio je da misli — »sačekaćemo zoru podignutog palca a tada će doći i zelena kola«.

— Ako ti misliš da tako treba, onda dobro — reče Čarli, čisto sumnjajući da će im uspeti.

— Dođi — pozva je — pomozi mi.

Kad je stao užasan bol ga savlada. Malo se zaneo, zatvorio je oči pa ih ponovo otvorio. Ljudi su izgledali nekako nestvarno. Boje su bile suviše blistave. Neka žena prođe na visokim štiklama i svaki udarac potpeticom o pločice poda njemu se činio kao tresak zalupljenih vrata.

— Tatice, jesi li siguran da ćeš moći? — Glas joj je bio tanak i nekako preplašen.

»Čarli. Samo Čarli izgleda normalno«.

— Mislim da ću moći — reče — hajde.

Izašli su kroz druga vrata, ne kroz ona kroz koja su ušli. Aerodromski čuvar koji ih je video kad su izlazili iz taksija, sada je bio zaposlen. Nije primetio kad su izašli.

— Na koju stranu, tata? — pitala je Čarli.

Pogledao je na jednu i drugu stranu i video put prema severu kako savija nadesno od aerodromske zgrade. Kako da stignu do tamo. Na sve strane su bili prolazi i razni znaci: Nema prolaza! Ne skreći u desno! Stani! Vozi levo! Zabranjeno parkiranje! Svetlosti na semaforima treptale su u jutarnjoj izmaglici kao uznemireni duhovi.

— Mislim da treba da idemo na ovu stranu — reče on i krenu uskom stazicom uz aerodromsku zgradu. Betonska staza se završavala na kraju zgrade.

Srebrnasti »Mercedes« prolete pored njih nezainteresovano. Čarli upitno pogleda oca.

— Samo idi — reče on — da li ti je hladno? — Nije tatice.

— Hvala bogu što je topla noć. Majka bi… Odjednom ućuta.

Nestadoše u tami: visoki muškarac širokih ramena i mala devojčica u crvenim pantalonama i zelenoj bluzi. Ona ga je držala za ruku, kao da ga vodi.

8.

Zelena kola pojaviše se petnaestak minuta kasnije. Parkirala su se na žutoj krivini. Dva muškarca iskočiše iz njih, isti oni koji su proganjali Endija i Čarli po Menhetnu. Vozač ostade u kolima.

Policajac potrča prema njima.

— Ne smete tu da se parkirate — reče — hoćete li da se sklonite molim vas…

— Smem — reče vozač i pokaza policajcu svoju ličnu kartu. Policajac pogleda pažljivo kartu, pa sliku na njoj a onda čoveka za volanom.

— Oh — reče — izvinite, gospodine. To je nešto o čemu je trebalo da budemo obavešteni.

— Nećemo ugroziti bezbednost aerodroma — reče vozač — ali, možda biste mogli da nam pomognete. Da li ste videli ovog čoveka i ovo dete?

Pokazao je policajcu sliku Endija i prilično nejasnu sliku Čarli. Na slici joj je kosa bila duža. Bila je vezana u male kike sa strane. Majka joj je tada još bila živa.

— Devojčica je sada godinu dana starija — reče vozač, — Kosa joj je malo kraća. Možda do ramena.

Policajac je pažljivo pogledao obe slike.

— Mislim da sam video malu — reče — plavokosa je, zar ne? Na slici se ne vidi.

— Da, plavokosa je.

— Ovaj čovek je njen otac?

— Ne postavljajte mi pitanja pa vas neću slagati. Policajac oseti neodređenu antipatiju prema mladiću za volanom neđefinisanih zelenih kola. Imao je neke manje poslove za FBI i CIA i za ogranak koji su nekada zvali Radionicom. Svi njihovi ljudi su bili slični, arogantni i pokroviteljski raspoloženi. Svako u plavoj uniformi za njih je bio samo neiskusni policajac.

Ali, gde su bili pre pet godina kad su »neiskusni« policajci u plavim uniformama baš na ovom aerodromu uhvatili momka koji je hteo da otme avion. Momak je bio pun ručnih bombi kad su ga skinuli s aviona. Posle toga o njemu su brinuli »pravi« policajci i tada se dogodilo da momak izvrši samoubistvo prekinuvši karotidnu arteriju sopstvenim rukama. Baš mudri, momci, ti pravi policajci.

— Slušajte… gospodine. Pitao sam da li je taj čovek njen otac da bih video da li ima neke porodične sličnosti. Sa ovih slika se to teško može otkriti.

—Oni pomalo liče. Samo im je boja kose različita.

»Gluperdo, to mogu i sam da vidim« — pomisli aerodromski policajac.

— Video sam ih — reče vozaču zelenih kola. — On je krupan muškarac, krupniji nego što izgleda na fotografiji. Kao da je bolestan.

— Je li? — vozač kao da je bio zadovoljan.

— Imali smo strašnu noć, ovde — nastavio je policajac. — Neki luđak je uspeo da zapali sopstvene cipele.

Vozač se ispravi iza volana.

— Šta kažete?

Aerodromski policajac klimnu glavom zadovoljan što je uspeo da zainteresuje vozača. Ne bi bio tako zadovoljan da mu je vozač rekao da je upravo zaradio dobro ispitivanje u kancelarijama Radionice na Menhentnu. Ništa bolje neće proći na Edi Delgardo. Umesto nameravanih obilazaka barova i porno—prodavnica i bioskopa širom Velike Jabuke, on će veći deo svog odsustva da provede u čudnom stanju opijenosti drogama opisujući bezbroj puta šta se dogodilo pre nego što su mu se cipele zapalile.

9.

Druga dvojica iz zelenih kola razgovarala su sa aerodromskim osobljem. Jedan od njih je našao čuvara koji je primetio Endija i Čarli kad su izašli iz taksija pred aerodromskom zgradom.

— Video sam ih — reče — pomislio sam da je prosto sramota što je tako pijan čovek u to doba noći napolju s tako malom devojčicom.

— Možda su odleteli?

— Možda — složi se čuvar. — Pitam se šta devojčicina majka misli o tome. Pitam se da li uopšte zna šta se događa.

— Sumnjam da zna — reče čovek u tamno plavom odelu. Govorio je iskreno. — Da li ste ih videli kad su odlazili?

— Nisam. Koliko ja znam oni mora da su još negde tu, ukoliko, naravno, nisu odleteli.

10.

Dva čoveka brzo obigraše čitavu aerodromsku zgradu. U rukama su držali svoje službene legitimacije da bi ih pokazivali aerodromskim policajcima. Posle izvesnog vremena sretoše se kod šaltera za izdavanje karata.

— Ništa — reče prvi.

— Misliš da su odleteli? — upita drugi. On je nosio dobro skrojeno tamno plavo odelo.

— Mislim da prokletnik nema više od 50 dolara, a možda i manje.

— Bolje da proverimo.

— Dobro, ali brzo.

Obišli su šaltere svih avionskih kompanija: Ujedinjene linije, Elegeni, Američka, Branif. Niko od službenika nije video muškarca širokih ramena, bolesnog izgleda da kupuje karte. Čovek koji je preuzimao prtljag za kompaniju Albani erlajnz rekao je da mu se čini da je video malu devojčicu u crvenim pantalonama i zelenoj košulji. Sećao se da je imala lepu plavu kosu do ramena.

Sreli su se opet pored stolica za gledanje televizije gde su do malopre sedeli Endi i Čarli.

— Sta misliš — pitao je prvi.

Čovek u tamno plavom odelu bio je uzbuđen.

— Mislim da treba da pretražimo čitavu oblast — reče — mislim da idu peške.

Požurili su prema zelenim kolima.

11.

Endi i Čarli išli su kroz mrak. Neka kola proleteše pored njih. Bio je skoro jedan čas posle ponoći. Kilometar iza njih dva čoveka priključiše se svom drugaru u zelenim kolima. Endi i Čarli su hodali paralelno sa severnim putem koji im je bio s desne strane i ispod njih, osvetljen živinim svetlom. Mogli su da skliznu niza stranu na drum i pokušaju da zaustave neka kola, ali ako naiđe neki policajac to bi uništilo i najmanju šansu ako su je imali. Endi se pitao koliko još treba da hodaju pre nego što stignu do rampe. Svaki put kad bi se spotaknuo to je bolno odjeknulo u njegovoj glavi.

— Tata, je li ti dobro?

— Izdržavam — rekao je ali nije mu bilo dobro. Nije mogao da vara sam sebe i pitao se da li je uspeo da prevari Čarli.

— Koliko je to još daleko?

— Jesi li umorna?

— Nisam još… ali tata… Zaustavio se i pogledao je.

— Šta je Čarli?

— Osećam kao da su oni zli ljudi opet negde u blizini — šapnula je.

— U redu — reče on — da krenemo prečicom. Možeš li da siđeš niz nasip a da ne padneš?

Pogledala je strminu pokrivenu sasušenom oktobarskom travom.

— Mislim da mogu — reče sa sumnjom u glasu.

Prekoračio je zaštitnu žicu i pružio je ruku Čarli. Ponekad mu se događalo da u trenucima velike napetosti i bola njegov um odluta u prošlost, da bi pobegao od surove svakidašnjice. Bilo je nekoliko dobrih godina, bilo je lepih doživljaja, pre nego što je senka počela da se nadvija nad njihove živote — najpre iznad njega i Viki, a onda iznad sve troje, oduzimajući im malo po malo sreću, neizbežno kao lunama eklipsa. Bilo je to…

— Tata! — Čarli je viknula u panici. Spotakla se. Suva trava je bila klizava. Endi poseže za njenom rukom, promaši je i sam izgubi ravnotežu. Kad je udario o zemlju to izazva tako strašan bol u njegovoj glavi da on glasno kriknu. Kotrljali su se i prevrtali prema Severnom putu po kojem su kola jurila punom brzinom — suviše brzo da hi mogla da se zaustave ako se neko od njih — Čarli ili on — nađu na kolovozu.

12.

Bolničar zavi gumeno crevo oko Endijeve mišice i reče: — Stegnite pesnicu.

Endi posluša. Pojavi se vena. Skrenuo je pogled. Bilo mu je muka. Dve stotine dolara ili ne, nije morao da gleda šta rade s njim.

Viki Tomlinson je bila na suseclnom ležaj u, obučena u belu bluzu bez rukava i sive pantalone. Osmehnula mu se. Ponovo je pomislio kako ima divnu kestenjastu kosu i kako se slaže sa njenim otvorenim, plavim očima… a onda udarac bola praćen vrelinom u ruci.

— Gotovo.— reče bolničar.

— Gotovo tebi — reče Endi. Bio je besan.

Bili su u sobi broj 70 Džejson Gerni Hola. Tu je bilo smešteno 12 nosila, prekrivenih dušecima od sunđera na kojima je ležalo 12 dobrovoljaca zarađujući novac. Doktor Venles nije postavljao igle u vene, već je samo hodao između nosila progovorivši sa svakim, uz mali sleđeni osmeh.

»Svaki čas možemo da počnemo da se smanjujemo« — pomisli morbidno Endi.

Venles je održao kratak govor kad je sve što je trebalo da se uradi bilo je urađeno. Ukratko rečeno ono što je on rekao bilo je otprilke ovo: »Ne plašite se. Nalazite se bezbedno u zagrljaju savremene nauke«. Endi nije baš mnogo verovao u Modernu nauku, koja je između ostalog darivala svet atomskom bombom, napalmom, laserskim oružjem ali i Salkovom vakcinom.

Pomoćnik dr Venlesa sada je nameštao boce sa tečnošću. U njima je bila petoprocentna dekstroza rastvorena u vodi. Tako je dr Venles rekao. Ako Endi dobija smešu šest ona će biti uštrcana kroz gumeno crevo. Ako je u kontrolnoj grupi dobiće samo običnu slanu vodu. Pismo ili glava.

Pogledao je opet prema Viki.

— Kako je, mala? •— Dobro.

Stigao je Venles. Stao je između njih, pogledao je najpre u Viki a zatim u Endija.

— Osećate mali bol, je l’da? — nije imao neki specifičan akcenat, a najmanje američki, ali tako je sklapao rečenice da je Endi odmah shvatio da mu je engleski drugi naučeni jezik.

— Pritisak — reče Viki — osećam slab pritisak.

— Da? To će proći — osmehnuo se Endiju. U svom belom mantilu činio se veoma visokim. Naočare su mu izgledale male.

— Kad ćemo početi da se smanjujemo? — pitao je Endi.

— Zar vam se čini da ćete se smanjiti? — Venles je nastavio da se osmehuje.

— Sssssssmanjujem se — reče Endi i isceri se blesavo. Nešto se događalo sa njim. Gospode, osećao se odlično. Otkačili jao se.

— Sve će biti u redu — reče Venles i osmehnu se još širim osmehom. Prošao je pored Endija.

»Konjaniče, prođi« — pomislio je raspoloženo Endi. Ponovo je pogledao prema Viki. Kako joj je sjajna kosa! Zbog nekog ludog razloga podsetila ga je na bakarne žice novog motora … generatora … alternatora …

Glasno se nasmejao.

Osmehujući se tiho, kao i da sam uživa u šali Valensov pomoćnik je prišao i uštrcao još nešto u Endijevu ruku a zatim je nestao. Endi pogleda gumeno crevo. Sada mu nije smetalo. »Ja sam bor« — pomislio je. — »Vidite kako imam lepe iglice«. Ponovo se veselo nasmejao.

Viki mu se osmehivala. Bože, kako je lepa! Hteo je da joj kaže kako je lepa, kako joj je kosa plamena kao bakar.

— Hvala — reče ona — kakav divan kompliment. Da li je to ona rekla? Ili je on to samo zamislio? Sabravši se on reče: — Čini mi se da me oraspoložila destilisana voda.

— I mene.

— Divno?

— Divno — složila se pospano.

Neko je negde plakao. Jecao je histerično. Zvuk se diMO i padao u određenim intervalima. Posle dugog vremena Endi okrete glavu da vidi šta se događa. Bilo je zanimljivo. Sve je postalo zanimljivo. Sve je bilo kao usporeni film.

»Slomo« — kako su uvek avangardni filmski kritičari pisali u svojim tekstovima. »U ovom filmu, kao i u drugima. Antonioni postiže svoje najspektakularnije efekte služeći se slomom«. Kakva zanimljiva, zaista mudra reč. Ličila je na klizenje zmije iz frižidera: slomo.

Nekoliko bolničara kretalo se uspornim pokretima prema jednim nosilima koja su bila smeštena blizu sobe 70. Mladić na nosilima nešto je petljao oko očiju. Da, petljao je oko očiju, njegovi prsti su bili zabodeni u očne duplje i izgledalo je da vadi svoje očne jabučice. Ruke su mu bile kao kandže a krv je lila iz njegovih praznih očnih duplja. Lila je usporeno. Igla je usporeno pala iz njegove ruke. Vanles je došao usporenim pokretom. Oči mladića na nosilima sada su ličile na oljuštena jaja, primetio je Endi klinički. Da, zaista.

Onda se beli mantili okupiše oko tih nosila i više ništa nije moglo da se vidi. Pravo ispred njega visila je mapa ljudskog mozga i Endi se zagleda u nju s interesovanjem. »Vrlo interezzzantno« — kao što kaže Arti Džonson u »Smehu«.

Krvava ruka pojavi se iza zida belih mantila, kao ruka davljenika. Prsti su bili krvavi i tkivo je visilo sa njih. Ruka udari po mapi mozga i ostavi krvav trag na njoj. Karta se zatvori.

Nosila su podignuta (mladić koji je iskopao oči nije mogao da se vidi) i brzo izneta iz sobe.

Nekoliko minuta (sati? dana? godina?) kasnije, jedan od pomoćnika priđe Endijevim nosilima, pogleda ga i uštrca još malo tečnosti u Endijev mozak.

— Kako se osećaš momče? — upita jedan diplomac, ali, naravno, on nije bio ni diplomac ni student. Taj momak je izgledao kao da ima 35 godina a to je bilo previše za diplomca. I još nešto taj momak je radio za Radionicu. Endi je to odmah znao. Bilo je to apsurdno, ali znao je to. A čovek se zvao…

Endi malo razmisli i oseti da zna njegovo ime. Covek se zvao Ralf Bakster. Neverovatno.

— Ja sam dobro — reče — kako je onom drugom momku?

— Kojem drugom momku, Endi?

— Onome koji je iskopao sopstvene oči.

Ralf Bakster se osmehnu i potapša Endijevu ruku.

— Kakva mašta? Kakva halucinacija?

— Ne nije, i ja sam to videla — umeša se Viki.

— Samo vam se čini da ste to videli — reče diplomac koji to nije bio — samo ste imali istu halucinaciju. Tamo uz onu mapu ljudskog mozga ležao je momak koji je dobio grčenje mišića, ali nikakvog kopanja očiju nije bilo, ni najmanje krvi.

Skrenuo je pogled.

— Coveče, da li je moguće da dve osobe imaju istu halucinaciju bez prethodnog dogovora? — upita Endi. Osećao se veoma pametnim. Njegova logika je bila neoboriva. Uspeo je da zaskoči starog Ralfa Bakstera.

Ralf mu se osmehnu:

— S ovim lekom sve je moguće — reče — uskoro se vraćam. Važi?

— Važi, Ralfe — reče Endi.

Ralf se zaustavi i vrati se prema nosilima na kojima je ležao Endi. Vraćao se usporeno. Zamišljeno se zagledao u Endija. Endi mu se osmehnu širokim, glupim osmehom. »Upecao sam te Ralfe, matori moj. Sve znam o tebi« — mislio je Endi i odjednom, njegov um se napuni obiljem informacija u Ralfu Baksteru: imao je 35 godina, radio je za Radionicu već šest godina, pre toga je bio u FBI-u dve godine, gde je…

»Ubio je četvoro ljudi u karijeri, tri muškarca i jednu ženu Silovao je ženu pošto ju je ubio. Ona je bila veza i znala je…«

Taj deo mu nije baš bio jasan. Ali nije bilo ni važno. Odjednom, Endi nije želeo više ništa da zna o njemu. Osincha nestade s njegovih usana. Ralf Bakster ga je još posmatrao a Endi skliznu u grozne snove kojih se sećao još sa svoja prethodna dva »putovanja« sa LSD-om… ali ovo je sada bilo mnogo dublje i mnogo strasnije. Pojma nije imao kako je mogao da zna takve stvari o Ralfu Baksteru — i kako je uopšte mogao da zna njegovo ime — ali, ako kaže Ralfu da to zna užasno se plašio da će možda nestati iz sobe 70 istom brzinom kao mladić koji je iskopao sopstvene oči. Ili je sve to, možda, zaista bila samo halucinacija: sada mu se to stvarno činilo nestvarnim.

Ralf ga je još posmatrao. Malo po malo, počeo je da se osmehuje.

— Shvatate? — upita Ralf nežno. — Sa Mešavinom 6 događaju se mnoge neverovatne stvari.

Otišao je. Endi ođahnu s olakšanjem. Pogledao je u Viki. Ona je gledala u njega širom otvorenih preplašenih očijfi. »Ona prima tvoja razmišljanja i osećaje, kao radio«

— pomislio je. — »Pažljivo s njom! Ne zaboravi da je i ona ‘na putu’ bez obzira kako ovo sranje nazivali«.

Osmehnuo joj se, i posle izvesnog vremena Viki mu nesigurno uzvrati osmeh. Pitala ga je šta nije u redu. Rekao joj je da ne zna, ali da je možda sve dobro.

(»Ali mi ne razgovaramo — njena usta se ne pokreću«) (»Zaista?«)

(»Viki? Jesi li to ti?«)

(»To je telepatija, Endi? Zar nee?«)

Nije znao. Bilo je to nešto. Dopustio je da mu se oči sklope.

Pitao se ko su, u stvari, ovi ljudi oko njih. Istovremeno ga je pitala Viki to isto. »Da li je to droga?« — pitala je. »Ne znam« — odgovorio je ne otvarajući oči. — »Ne znam ko su oni. Šta se dogodilo s onim mladićem? S onim kojeg su odneli«. Otvorio je oči i pogledao prema njoj. Viki je odmahivala glavom. Nije se ničega sećala. Endi je bio očajan i iznenađen što se i sam jedva toga sećao. Kao da se dogodilo pre mnogo godina. »Taj momak je dobio grčenje mišića, zar ne? I samo to. On je…«

»Iskopao svoje oči«.

Ali, zar je to uopšte bilo važno?

»Ruka koja se podiže iza zida belih mantila kao ruka davljenika.«

Ali to se dogodilo davno. Kao u XII veku.

»Krvava šaka. Udara po mapi. Mapa se savija.«

Bolje da se zaboravi. Viki kao da je opet bila zabrinuta.

Odjednom se ponovo oglasi muzika sa zvučnika na plafonu. I to je bilo lepo, mnogo lepše nego razmišljati o grču mišića i iskopanim očima. Muzika je bila tiha i maestozna. Mnogo kasnije, Endi je shvatio (pošto se posavetovao sa Viki) da je to bio Rahmanjinov. I mnogo kasnije, kad god bi čuo Rahmanjinova, ti zvuči bi ga podsetili na ono beskonačno vreme u sobi 70.

Koliko je od svega toga bilo stvarno, koliko je bila halucinacija? U toku proteklih 12 godina Endi Mekgi nije našao odgovor na to pitanje. U jednom trenutku činilo se da predmeti lete kroz prostoriju kao nošeni vetrom — lelele su papirnate čaše, peškiri, smotuljci vate za zaustavljanje krvi, olovke i penkala. U jednom drugom trenutku, nešto kasnije (ili je to, u stvari bilo ranije? to nikako nije moglo da se odredi), jedan od testiranih počeo je da se grči a zatim je dobio srčani udar — ili se bar tako činilo. Činjeni su strahoviti napori da mu se pomogne, davali su mu disanje usta na usta, nešto su mu uštrcali direktno u srce, i najzad su đoneli mašinu sa dva velika crna gumena kruga i dugim gajtanima. Endiju se činilo da je jedan od asistenata vikao: — Udari ga! Udari ga! Prepustite ga meni, jebivetri.

Zatim je spavao i hrkao na ivici svesti. Razgovarao je sa Viki i rekli su dosta toga jedno drugom o sebi. Endi joj je rekao za saobraćajnu nesreću u kojoj je poginula njegova majka i o tome kako je godinu dana proveo sa tetkom u velikoj nervnoj napetosti. Ona mu je rekla da ju je u sedmoj godini napastvovala devojka koja ju je čuvala i ona je sada bila preplašena od seksa, više uplašena nego frigidna i da je upravo to, pre nego bilo šta drugo, dovelo do raskida sa njenim momkom. On je neprestano… zahtevao od nje…

Ispričali su jedno drugom takve stvari koje muškarac i žena ne kažu jedno drugom ni tokom dugih godina življenja. .. takve stvari o kojima muškarci i žene obično ne diskutuju, o kojima ne govori čak ni u tami, u bračnom krevetu, posle decenije braka.

Ali, da li su oni govorili?

To Endi nikada nije saznao.

Vreme je stalo ali je nekako i prolazilo.

13.

On se malo rasanio. Rahmanjinov se više nije čuo… kao da ga nikada nije ni bilo. Viki je mirno spavala na ležaju kraj njega, s rukama sklopljenim na grudima, s jednostavnim rukama deteta koje je zaspalo dok se molilo pred odlazak na počinak. Endi ju je posmatrao i odjednom je postao svestan da se nekako zaljubio u nju. Bilo je to duboko i kompletno osećanje, van svake sumnje.

Osvrnuo se oko sebe. Neki ležajevi su bili prazni. Ostalo je, možda, još samo pet dobrovoljaca. Neki su spavali. Jedan je sedeo na ležaju i jedan diplomac, zaista pravi diplomac od možda 25 godina — ispitivao ga je i zapisivao nešto. Ispitanik je očigledno rekao nešto smešno, jer su se oboje smejali — tiho, zaverenički onako kao što se to radi kad ostali spavaju.

Endi sede i poče da se pribira. Pokušao je da se osmehne i otkrio je da mu odlično leži. Mišići su mirno počivali jedan uz drugi. Osećao se sveže i odmorno, svako čulo mu je bilo izoštreno i nekako netaknuto. Mogao je da se seti da se tako osećao nekada kao dete kad bi se probudio u nedelju ujutru, znajući da mu je bicikl spreman u garaži i da je čitav vikend ispred njega nalik na karneval snova gde je sve slobodno.

Jedan od diplomaca priđe i upita ga:

— Kako se osećate, Endi?

Endi ga pogleda. To je bio isti momak koji mu je dao injekciju — kada? Pre godinu dana? Protrljao je obraz nađlanicom i osetio oštrinu izrasle brade.

— Osećam se kao Rip van Vinkl — reče. Diplomac se osmehnu.

— Prošlo je samo 48 časova a ne 20 godina. Kako se zaista osećate?

— Odlično.

— Normalno?

— Bilo šta da ta reč znači, tako je. Normalno. Gde je Ralf?

— Ralf? — čovek podiže obrve s iznenađenjem.

— Da, Ralf Bakster. Star oko 35 godina. Krupan momak. Kosa boje peska.

Čovek se osmehnu.

— Samo ste ga sanjali — reče. Endi ga nesigurno pogleda.

— Sta sam radio?

— Sanjali ste ga. Izmislili ste ga. Jedini Ralf koga ja poznajem radi na ispitivanju Mešavine šest u laboratoriji Dartan i zove se Ralf Stajnham. Star je oko pedeset godina.

Endi ga je posmatrao bez reči. Ralf san? Pa, možda je tako. Sve je ovo, u stvari, bilo kao neki narkotički san: lindi se setio da je mislio da je Ralf neka vrsta tajnog agenta koji je uništio mnoge ljude. Osmehnuo se. Diplomac mu se osmehnu… malo suviše, brzo, pomisli Endi. Da li je i to paranoja, takođe? Svakako da je bila.

Mladić koji je odgovarao na pitanja sada je ustao i išao je prema vratima, pijući iz papirnate čaše sok od pomorandže.

Sasvim obično Endi upita:

— Niko nije povređen, zar ne?

— Povređen?

— Niko nije imao grčenje mišića, je li? Ili… Diplomac se nagnu unapred, zabrinut.

— Endi, nadam se da nećete širiti takve priče po univerzitetu. To ne bi bilo dobro za istraživački program dr Vanlesa. Idućeg semestra treba da ispitamo Mešavinu sedam i osam, i…

— Da li se uopšte nešto dogodilo?

— Da, jedan mladić je imao mišićnu reakciju, vrlo .slabu ali ipak bolnu — reče diplomac — prošla je za manje od 15 minuta, bez ikakvih posledica. Ali, ovde je sada atmosfera lova na veštice. Žele da nam zabrane rad. Sve je malo predimenzionirano a ja slučajno smatram da je ovo veoma važan istraživački program.

— Ko je bio taj mladić?

— Znate da ne bih smeo da vam to kažem. Jedino ću vam reći da ste bili pod dejstvom blagog halucinogena. Nemojte da mešate svoje snove izazvane drogom sa stvarnošću i nemojte da o tome pričate unaokolo.

— Zar bih to mogao da radim? — pitao je Endi.

Diplomac je bio zbunjen.

— Ne vidim kako bismo mi mogli da vam to zabranimo. Svaki istraživački program na univerzitetu je na milosti i nemilosti svojih dobrovoljaca. Za bedne dve stotine dolara mi teško da možemo da očekujemo od vas da ćete nam potpisati akt o lojalnosti, zar ne?

Endi oseti neko olakšanje. Ako je ovaj momak lagao, radio je to zaista sjajno. Sve je bilo samo serija halucinacija. A na ležaju kraj njegovog počela je da se meškolji Viki.

— Sta se ovde događa? — osmehnu se opet diplomac. — Pretpostavlja se da ja ovde treba da postavljam pitanja.

I onda je krenuo s pitanjima. Dok je Endi na sva odgovorio, Viki se sasvim razbudila, sveza i odmorna, mirna i blistava. Osmehivala mu se. Pitanja su bila vrlo detaljna. Mnoga od njih bi postavio i sam Endi.

Zašto mu se onda činilo kao da svi oni učestvuju u nekoj varci?

14.

Sedeći na kauču u jednom od manjih salona u »Unionu« te večeri, Endi i Viki su poredili svoje halucinacije.

Ona se nije uopšte sećala onoga što je njega najviše zabrinjavalo: nije se sećala one okrvavljene ruke koja je izronila iza zida od belih mantila, udarivši o mapu i zatim nestavši. Endi se, pak, nije sećao stvari koje su ostale najsvežije urezane u njeno sećanje: nije se sećao čoveka s dugom plavom kosom koji je tako postavio stočić s lekovima pored njenog ležaja da je stočić bio u nivou njenih očiju. Stavio je red velikih domina na stočić, poredao ih i rekao joj: »Oborite ih, Viki. Oborite ih sve«. A kad je ona podigla ruku da ih gurne, s numerom da ga posluša, čovek je nežno, ali odlučno odgurnuo njene ruke prisilivši je da ih prekrsti na grudima. »Nisu vam potrebne ruke, Viki« — rekao je. — »Jednostavno, oborite domine«. Tako je ona pogledala u domine i one su se sve srušile, i padale su jedna za drugom. Bilo ih je dvanaestak.

— Bila sam vrlo umorna posle toga — rekla je Endiju, osmehnuvši mu se — i onda se, nekako, dogodilo da smo diskutovali o Vijetnamu. Ja sam rekla nešto kao: »Da, to dokazuje da ako nestane Južnog Vijetnama, nestaće svega«. A on se tada osmehnuo i potapšao me po ruci. Pitao je: »Zašto malo ne odspavate, Viki? Mora da ste premoreni«. I tada sam zaspala. »Mora da ste umorni« — rekao mi je još i to. — Odmahnula je glavom. — Ali sada mi se sve to ne čini da je zaista bilo tako. Mora da sam sve to samo izmislila ili je sve to samo bila moja halucinacija u okviru sasvim normalnog testa. Ti se ne sećaš da si ga video, je li? Bio je to visoki momak s plavom kosom do ramena i ožiljkom na bradi.

Endi odmahnu glavom.

— Ali, još mi nije jasno kako je to moguće da smo mogli da imamo iste halucinacije ukoliko oni nisu stvorili drogu koja istovremeno ima i halucinogeno i telepatsko dejstvo. Znam da se o tome govorilo u poslednje vreme… ideja je bila da ukoliko halucinogeni mogu da pojačaju intenzitet osećaja… — slegnuo je ramenima i nasmejao se.

— Karlose Kastaneda gde si sada kad si nam potreban?

— Meni se pre čini da smo mi diskutovali o istoj halucinaciji i da smo to zatim zaboravili.— reče Viki.

On se složi s njom, ali još je bio uznemiren. Bilo je to zaista nešto neprijatno. Sakupivši hrabrost, on reče: — Jedina stvar u koju sam zaista siguran je to da sam Be izgleda zaljubio u tebe, Viki.

Ona se nervozno osmehnula i poljubila ga u ugao usana.

— To je slatko, Endi, ali. ..

— Ali, ti me se pomalo plašiš. U stvari, plašiš se muškaraca uopšte.

— Da, možda je tako — reče ona.

— Tražim da mi pružiš priliku da ti dokažem da mi nismo strašni.

— Daću ti priliku — reče ona — dopadaš mi se, Endi. Mnogo. Ali, ne zaboravi da sam ja preplašena. Ponekad sam… jednostavno preplašena od svega. — pokušala je da slegne ramenima, ali to je pre ličilo na drhtaj.

— Sećaću se toga — reče on, zagrli je i poljubi. Za trenutak je oklevala a zatim mu i ona uzvrati poljubac, držeći njegove ruke čvrsto u svojima.

15.

— Tatice — vrisnula je Čarli.

Svet se okretao pred Endijevim očima. Živine svetiljke koje su uokvirivale put prema severu bile su ispod njega, zemlja je bila iznad njega a onda je odjednom na vratu počeo da se kliza niz nasip, kao dete na sankama. Čarli je bila ispred njega, okretala se neprestano i bespomoćno. »Jao ne! Ona će izleteti tačno pred zahuktale automobile…«

— Čarli! — kriknuo je promuklo, povredivši glavu i grlo. — Čuvaj se!

I najzad se zaustavila, osvetljena svetlošću automobila koji su prolazili. Jecala je. Trenutak kasnije, i sam se zaustavio pored nje, uz strašan udarac koji ga je protresao od glave do pete putujući uz kičmu. Stvari su se udvostručile, pa utrostručile pred njegovim očima da bi se na kraju smirile.

Čarli je sedela glave zabijene u ruke.

— Čarli — dodirnuo je njenu ruku — mila, sve je u redu.

— Žao mi je što nisam podletela pod neka kola — viknula je, a glas joj je bio nekako čudan tako da je Endi iznenada osetio snažan’ bol u grudima. — To sam i zaslužila zato što sam onog čoveka zapalila.

— Psst! — ućutka je on. — Čarli, ne smeš da misliš više o tome.

Zagrlio ju je. Kola su prolazila pored njih. U bilo kojima mogli su da budu policajci, i to bi bio njihov kraj. Sada bi to bilo samo olakšanje.

Njeni jecaji se malo pomalo stišaše. Delom je jecala i zbog umora. Umor je i u njemu prouzrokovao strahovite glavobolje i oživljavao reku uspomena. Kad bi samo mogli da se negde sakriju i legnu …

— Možeš li da ustaneš, Čarli?

Polako se digla na noge obrisavši poslednje suze. Lice joj je bilo bledo i sijalo je kao mesec u tami. Pogledavši je osetio je strahovit ubod osećanja krivice. Trebalo je davno da bude ušuškana u krevet u nekoj udobnoj kući sa medvedićem u naručju, spremna da sutra ujutru ponovo pođe u školu i bori se za boga, domovinu i prelazak u drugi razred. Umesto toga, stajala je pored autoputa, daleko od Njujorka u 1.15 posle ponoći, bežeći, okrivljena zato što je nasledila nešto od majke i oca — nešto na šta ona nije mogla da utiče kao što nije mogla da utiče ni na boju svojih otvorenih, plavih očiju. Kako da čovek objasni sedmogodišnjoj devojčici da su mami i tati jednom bile potrebne dve stotine dolara i da su ljudi koji su im omogućili da ih zarade rekli da će sve biti u redu, ali da nije sve bilo u redu, da su ti ljudi lagali?

— Pokušaćemo da zaustavimo neka kola — reče Endi, i stavi joj ruku na rame nesvestan da li to čini da bi nju ohrabrio ili da bi se oslonio. — Otići ćemo pravo u motel ili hotel i dobro ćemo se naspavati. Onda ćemo razmisliti koji će biti naš sledeći korak. To zvuči dobro, je li?

Čarli klimnu glavom bez reči.

— U redu — reče on i podiže palac. Automobili su prolazili pored njih nezainteresovano. A dve milje dalje, zelena kola su neumoljivo jurila napred. Endi nije znao ništa o tome: njegov razneti um vratio ga je ponovo u onu noć kad je bio sa Viki u »Unionu«. Ona je stanovala u jednoj od obližnjih zgrada. Sećao se da je ponovo dotakao njene usne pred duplim vratima i da je ona oklevajući podigla ruke i zagrlila ga oko vrata, ona koja je još bila devica. Bili su tako mladi. Isuse, kako su bili mladi.

Automobili su jurili mimo njih, Čarlina kosa se dizala i padala na vazdušnoj struji, a on se sećao onoga što se dalje događalo te noći pre 12 godina.

16.

Pošto je otpratio Viki do njenog stana, Endi je krenuo preko travnjaka prema autoputu da zaustavi neka kola koja bi ga odvezla u grad. Mada ga je jedva osećao na obrazima, majski vetar je snažno đuvao povijajući borove, kao da je neka nevidljiva reka tekla u vazduhu iznad njega, reka od koje je on dobijao tek najslabije udare.

Džeson Girmi hol nalazio se na putu kojim je išao i on se zaustavi ispred njegove mračne forme. Oko zgrade drveće je treperilo svojim novim lišćem, igrajući u nevidljivoj reci vetra. Ledeni trnci prođoše mu niz kičmu i zaustaviše se u stomaku, sledivši ga. Zadrhtao je mada je veče bilo toplo. Ogromni mesec nalik na srebrni dolar jezdio je kroz krpe oblaka — pozlaćeni čamci jurili su ispred vetra, žureći tamnom rekom vazduha. Mesečina se ogledala na prozorima zgrada tako da su oni izgledali kao izbuljene, neprijatne radoznale oči.

»Nešto se ovde dogodilo« — pomislio je — »nešto više nego što nam je rečeno ili što su očekivali da će se dogoditi. Sta li je to bilo?«

Svojim unutrašnjim pogledom opet je video onu krvavu ruku davljenika — samo sada je video kako udara o mapu, ostavljajući krvavi trag… i kako se mapa savija uz čudan zvuk.

Krenuo je prema zgradi. Ludost. Neće ga pustiti ni u čitaonicu. I…

»I bojim se«.

Da. Tačno. To je bilo to. Suviše uznemirujućih poluuspomena. Suviše je lako mogao da ubedi sebe da su to bile samo izmišljotine: Viki je već bila spremna da to učini. Dobrovoljac koji je iskopao oči. Neka devojka je vriskala da je bolje da je mrtva, da je bolje biti mrtav i ići u pakao i goreti večnom vatrom… sve je bolje od ovoga. Neki dobrovoljac je dobio srčani udar i njega su uklonili s profesionalnom efikasnošću. Da shvatimo jedno Endi, stari moj, razmišljanje o telepatiji tebe nije plašilo. Tebe je plašilo to što je bilo šta od pomenutih stvari moglo da se dogodi tebi.

Udarajući petama o tlo prišao je duplim vratima i pokušao da ih otvori. Bila su zaključana. Iza njih je mogao da vidi prazan hol. Endi pokuca, a kad je ugledao kako mu neko prilazi iz senke skoro da se okrenuo i pobegao. Pobegao bi zato što je bio ubeđen da će se iza stakla pojaviti lice Ralfa Bakstera ili onog visokog čoveka sa kosom do ramena i ožiljkom na bradi.

Ali, nije se pojavio niko od njih: čovek koji je prišao vratima, otključao ih i pokazao svoje iznenađeno lice bio je tipičan noćni čuvar: star oko 62 godine, s borama na obrazima i čelu, sa umornim plavim očima koje su bile takve zbog čestog drugovanja s flašom.

— Zatvoreno je — reče.

— Znam — reče Endi — ali, ja sam učestvovao u eksperimentu u sobi 70 jutros i…

— Nema veze! Zgrada se zatvara svako veče u 21 čas. Dođite sutra ujutru.

— Mislim da sam ostavio svoj ručni sat u toj sobi. — Endi, u stvari, nije imao sata. — šta vam smeta da samo bacim pogled?

— Ne smem to da učinim — reče čuvar, ali odjednom se u njegovom glasu osetila neka čudna nesigurnost.

Bez mnogo razmišljanja Endi reče sasvim tiho:

— Smete to da učinite. Ja ću samo pogledati i odmah ću nestati. Nećete se čak ni sećati da sam bio ovde, zar ne?

Odjednom je imao neko čudno osećanje: kao da je posegnuo unapred i gurnuo ovog starijeg čoveka, ne rukama već svojom voljom, kao da ga je naterao da radi onako kako on želi. Čuvar nesigurno koraknu korakdva unazad i otvori vrata.

Endi uđe pomalo zabrinut. Odjednom je osetio snažan bol u glavi, ali uskoro je taj bol bio samo neko tištanje koje je nestalo pola sata kasnije.

— Da li vam je dobro? — upita ga čuvar.

— A? Da, svakako dobro mi je. Čuvareve sumnje sada je sasvim nestalo: osmehnuo se Endiju prijateljski.

—- Hajde, idite i potražite taj svoj sat — reče čuvar. Ne žurite. Ja se, svakako, neću ni setiti da ste bili ovde. Čuvar nestade iza ugla u hodniku.

Endi s nevericom pogleda za njim a zatim protrlja čelo, kao da je želeo da odagna slab bol odatle. Sta je, do đavola, uradio sa tim starim patkom? Nešto je učinio, to je bilo sigurno.

Počeo je da se penje stepeništem. Gornji hodnik bio je veoma uzan i pun senki, osećanje klaustrofobije kao da se javi i oteža mu disanje. Ovaj gornji deo zgrade već je zalazio u onu reku vetra i čulo se čudno tanko zavijanje. Na sobi 70 bila su dupla vrata, koja su na gornjem delu imala dva zamagljena stakla. Endi zastade osluškujući zavijanje vetra. Srce mu je snažno udaralo u grudima.

Hteo je da ode odatle. Bilo je jednostavnije ne saznati, već zaboraviti. Ali onda, ipak, pruži ruku i posegnu za okruglom bravom, govoreći pri tom sebi da ne treba ni zbog čega da brine zato što će prokleta soba i tako biti zatvorena.

Ali, soba nije bila zaključana. Brava se okrete. Vrata se otvoriše.

Soba je bila prazna. Osvetljena samo zracima meseca koji su prodirali kroz grane borova spolja. Bilo je dovoljno svetlosti da je mogao da vidi da su ležajevi uklonjeni. Tabla je bila obrisana. Karta bila je savijena. Endi joj priđe i povuče je nadole.

Kvadranti ljudskog mozga: ljudski um podeljen kao na mesarskoj karti. Sam pogled na to učinio je da se naježi. Nije bilo smešno, bilo je strašno i iz grla mu se ote uzvik.

Krvava mrlja je bila nasred karte, crna na nesigurnoj svetlosti meseca. Slova koja su stvarala dve latinske reči CORPUS CALLOSUM pre eksperimentisanja ovoga vikenda sada su bila delimično prekrivena krvavom mrljom i ostalo je samo COR OSUM.

Nešto škripnu iza njega, kao korak. Ruke mu poleteše uvis i karta se zavi sa strahovito jakim zvukom u praznoj prostoriji.

Odjednom se začu kucanje na staklima prozora. Da li je to bila grana drveta ili prsti mrtvaca koji govori: pustite me da uđem, ostavio sam svoje oči tu, pustite me…

Okrenuo se, osećajući srce u grlu.

Nikog nije bilo.

Ali, kad grana ponovo lupnu o prozor, njegovi živci eksplodiraše i on jurnu kroz prazan hodnik ne zatvorivši vrata za sobom. Jurio je niz hodnik a činilo mu se da neko juri za njim. Čuvara nije nigde bilo. Izjurio je iz zgrade zalupivši staklena vrata za sobom, kao progonjeni begunac. Što će kasnije i postati.

17.

Pet dana kasnije, protiv njene volje Endi je odvukao Viki Tomlinson u Džeson Girni hol. Ona je već bila odlučila da nikada više neće razmišljati o eksperimentu. Uzela je svoj ček na dve stotine dolara, stavila je novac u banku i nije htela da razmišlja o tome odakle je novac došao.

Jedva ju je ubedio da pođe.

— Ništa ne može da nam se dogodi usred dana — rekao je, plašeći se da i u svom umu raščisti od čega bi mogli da budu uplašeni. — Ljudi su svugde oko nas.

— Meni se jednostavno ne ide, Endi — rekla je, ali je ipak pošla.

Prošlo je nekoliko studenata s knjigama ispod miške. Sunce je sada sijalo kroz prozore i bilo je više svetlosti nego pri mesečini. Kad su Endi i Viki ušli za njima uđe još nekoliko studenata za predavanje iz biologije u 15 časova. Jedan od njih počeo je da govori drugima o nekom protestnom maršu koji su pripremali. Niko nije obratio pažnju na Endi i Viki.

— U redu — reče Endi nervozno — da vidimo šta ti misliš.

Povukao je mapu i razvio je. Gledali su u ogoljeno telo čoveka sa jasno nacrtanim organima. Mišići su ličili na crvene gužve konca. Neki veseljak je napisao da je to Oskar Mrzovoljnik.

— Isuse! — uzviknu Endi.

Ona ga je zgrabila za mišicu toplom šakom, vlažnom od znoja.

— Endi — reče — molim te, hajdemo pre nego što nas neko prepozna.

Da, i on je bio spreman da ode. Činjenica da je mapa promenjena plašila ga je, nekako mnogo više od svega ostalog. Pustio je prsten na kraju kanapa i mapa se zavi, snažno udarivši letvicom na kraju.

Druga mapa. Isti zvuk. Dvanaest godina kasnije još je mogao da čuje taj zvuk — kad bi mu glavobolja dopuštala. Nikada više nije stupio u sobu 70 Džeson Girni Hola od tog dana, ali taj zvuk ga je progonio. Često ga je čuo u snovima. .. i video je onu krvavu ruku davljenika.

18.

Zelena kola su išla prema rampi na ulazu na severni put. Iza volana sedeo je Norvil Bejts s propisno postavljenim rukama. Čula se tiha klasična muzika. Kosa mu je sada bila kratka i začešljana unazad, ali mali polukružni ožiljak na bradi nije se promenio — na tom mestu se posekao razbijenom bocom koka kole, još kao dete.

— Stiže nam pomoć — reče čovek u tamno plavom odelu. Zvao se Džon Mejo. — Momak je vrdalama. Radi za DIA, kao i za nas.

— Obična kurva — reče treći čovek i svi se nekako nervozno nasmejaše.

Znali su da su sada već blizu: skoro da su mogli da osete miris krvi. Treći čovek se zvao Orvil Džemison, ali je više voleo da ga zovu Odi, ili još bolje Sok. Sve svoje dokumente u kancelariji potpisivao je sa Odi. Jednom je nešto potpisao nadimkom Sok i onda ga je šef opomenuo, i to ne samo usmeno već i pismeno, što je potom i ušlo u njegov dosije.

— Misliš da su krenuli putem prema severu? — upita Odžej.

Norvil Bejts slegnu ramenima.

— Ili su krenuli na sever, ili su se uputili u Albani— reče. — Dao sam lokalnom špijunu zadatak da pretrese hotele u gradu, jer to je ipak njegov, grad, zar ne?

— Tako je — odgovori Džon Mejo. On i Norvil su se dobro slagali. Bili su već dugo zajedno. Bili su zajedno od dogadjaja u sobi 70. Džon nije želeo više takve poslove. On je bio onaj koji je oživljavao mladića koji je dobio srčani napad. Nije uspeo. Toga dana dvanaestoro je dobilo Žreb 6. Dvoje je umrlo — mladić koji je imao srčani udar i jedna devojka koja je nadjena mrtva u spavaonici, očigledno posle moždanog udara. Dvoje drugih je poludelo bez nade na izlečenje — jedan od njih je bio mladić koji je iskopao sopstvene oči, a druga je bila devojka koja je bila totalno paralizovana od vrata nadole. Vanles je rekao da je to psihološka reakcija, ali ko bi to mogao zasigurno da tvrdi? Zaista dobar posao.

— Lokalni špijun vodi ženu sa sobom — reče Norvil. — Govore da ona traži svoju unuku. Sin joj je pobegao sa malom. Grozan slučaj razvoda. Ne želi da prijavi stvar policiji sve do zadnjeg trena. Plaši se da joj sin nije poludeo. Ako dobro odglumi svoju rolu, neće biti nijednog noćnog portira n gradu koji im neće svesrdno pomoći. Svako će im dati obavcštenje o krupnom muškarcu i devojčici.

— Da, ukoliko ona dobro odigra ulogu — reče Ođi. •— Pitanje je kako će se snaći.

— Idemo na najbližu rampu, je li? — upita Džon.

— Tako je — reče Norvil — nema tri, četiri minuta do nje.

— Da li su mogli da stignu do nje?

— Sve je moguće. Moraćemo da kružimo unaokolo dok ih ne otkrijemo.

— Kud si krenuo, mali? Nestani — reče Sočni i naimeja se. Ispod njegove mišice pojavi se Magnum 357. Nazivao ga je »vetrogonja«.

— Ako su uspeli da zaustave nekoga i da se prebace dalje autostopom, sreća nas je napustila, Norv — reče Džon.

— Teško da im je neko stao — slegnu ramenima Norvil — Jedan sat je ujutru, i ima malo kola. Šta bi čovek za volanom pomislio da ugleda visokog momka i malu devojčicu uz drum s uzdignutim palcem?

— Pomislio bi da tu nešto nije u redu — reče Džon.

Sočni se ponovo nasmeja. Ispred njih je svetlucao ulaz na drum prema severu. Ođi dodirnu Vetrogonju. Za svaki slučaj.

19.

Kamionet prođe pored njih, ali malo dalje zaustavi se.

— Hvala bogu — reče tiho Endi. — Čarli, pusti da ja govorim.

— U redu, tata — bilo joj je svejedno i to se osećalo U njenom glasu. Ponovo je imala tamne kolutove ispod očiju. Kamionet je krenuo unazad prema njima. Endiju se činilo da mu je glava kao balon na uzici.

Na kamionetu je bila naslikana vizija iz 1001 noći — kaligi, mistične lepotice, skrivene iza žarova, čarobni tepisi koji su plovili kroz vazduh neznano kud. Tepih je nesumnjivo bio crveni, ali pod živinim svetlom on je imao boju sasušene krvi. Endi otvori vrata s druge strane vozača i gurnu Čarli unutra.

— Hvala, gospodine — reče — spasli ste nam život.

— Zadovoljstvo mi je — reče vozač — zdravo, mali strance.

— Zdravo — reče piskavim glasom Čarli.

Vozač proveri drum u retrovizoru i polako se uključi u saobraćaj. Bacivši pogled preko malo pognute Čarline glave, Endi oseti neku vrstu krivice: vozač je bio tačno onaj tip mladog čoveka kakvog on nikada ne bi pustio u svoja kola, niti bi uopšte stao kad bi ga video kraj druma s podignutim palcem. Bio je krupan, ali pogrbljen i imao je tešku crnu bradu koja se kovrdžala na grudima. Cigareta koju je sam savio visla mu je u uglu usana.

— Kuda ste naumili, čoveče? — upita vozač.

— U drugi grad odavde — reče, bez veze, Endi.

— U Hastings Glen?

— Tako je.

— Pretpostavljam da bežite od nekoga — zaključi vozač.

Endi potrlja Čarlina leđa i ne reče ništa. Vozač izbaci opušak kroz prozor. Kad je nastavio da govori, u njegovom glasu se nije osećala nikakva pretnja.

— Sigurno nešto u vezi s malom — reče.

— Niste daleko od istine — prizna Endi.

Vozač ućuta. Endi se zavali i pokuša da izađe na kraj a glavoboljom. Kao da je dostigla vrhunac. Pitao se da li je nekada bila tako strašna. Nije mogao da oceni. Kad god bi imao glavobolje, činilo mu se da su tog trena najgore. Mesec dana posle takvih napada nije se usuđivao da »gurne«, da upotrebi svoju moć. Znao je da ih ovaj čovek neće odvesti dovoljno daleko, ali i to je bilo dovoljno za noćas. Bio je iscrpljen. Hastings Glen će morati da posluži.

— Goveče, da li vam je dobro? Bledi ste — odjednom se uznemirio vozač.

— Imam glavobolju — reče Endi. — Patim od migrene.

— Visok pritisak, mogu to da shvatim — objasni sam Hobi vozač. — Odsešćete u hotelu? Da li vam je potreban novac? Mogu da vam pozajmim pet dolara. Želeo bih da mogu il.i vam dam više, ali znate kako je, putujem u Kaliforniju i moram da štedim. — Bacio je pogled na usnulu Čarli.

Zgodna mala lepotica. Vodite li dobro računa o njoj?

— Najbolje što mogu — odgovori iskreno Endi.

20.

Hastings Glen je bio malo naselje, u ovo doba noći potpuno usnulo. Bradati vozač odvezao ih je do motela »Slamberlend«. Čarli je dremala. Glava joj je sve više padala na stranu. Kad su se zaustavili, pošto Endi nije dopustio da ga doveze do ulaza u motel, vozač reče:

— Jasno mi je, ne želite da noćni portir vidi da ste bez kola — osmehnuo se. — Ali, na ovakvom mestu ne obraćaju pažnju na to. Bilo bi im svejedno da ste se dovezli na monociklu. Sigurno nećete pet dolara?

— Dobro, uzeću ih — reče Endi oklevajući. — Napišite mi adresu da mogu da vam ih vratim.

— Nemam stalnu adresu — reče vozač — ja sam uvek na putu. Ko zna, možda ćete opet videti moje srećno nasmejano lice. Zgrabite Abrahama i budite srećni.

Pružio je Endiju novčanicu od pet dolara. Endi se zaplaka. Ne mnogo, ali suze su mu potekle.

— Nemojte — vozač dodirnu lako zadnji deo Endijevog vrata — na ovoj zemlji smo zato da pomognemo jedni drugima. Život je kratak, a patnja duga. Čuvajte malu. Ona je blago.

— Svakako — reče Endi i probudi Čarli.

21.

Tri minuta kasnije Čarli se pospano naslanjala na njega dok je on posmatrao kako Džim Polson izlazi opet na drum. Podigao je ruku u znak pozdrava. »Nadam se da ćeš dobro proći u Kaliforniji« — pomisli Endi i krenu prema motelu »Slamberlend«.

— Ti ćeš me sačekati i paziti da te neko ne primeti — reče Endi. •— Važi?

— U redu, tata — reče Čarli pospano.

Ostavio ju je pored jednog zimzelenog žbuna a sam se uputio prema ulazu. Zazvonio je. Posle dva minuta pojavi se sredovečan čovek. Otvori vrata i pusti Endija da uđe bez reči.

— Da li bih mogao da dobijem bungalov na kraju s leve strane — reče Endi. — Tamo sam se parkirao.

— U ovo doba godine možete da imate čitavo zapadno krilo, ako želite — osmehnu se čovek i pruži Endiju upitnik. Kola prođoše drumom, tiho ih osvetlivši farovima.

Endi se upisa u kartu kao Brjus Rozel. Brjus je vozio »Vegu« iz 1978., sa njujorškom registracijom. U trenutku nadahnuća, napisao je da radi u Kompaniji koja opslužuje automate za prodaju. Dodao je da će platiti gotovinom.

Još jedna kola prođoše pored motela.

Portir uze karton i skloni ga.

— Treba da platite 17 dolara i 50 centi.

— Da li vam smeta ako vam platim sitninom? — upita Endi. — Nisam stigao da odem do banke i tako vučem sa sobom deset kilograma srebra.

— I sitnina se lako potroši. Ne smeta mi.

— Hvala — reče Endi i posegnu u džep. Izvadi pregršt sitnog novca i pruži ga portiru. Ovaj poče da ga broji i slaže u uredne gomilice.

— Da vam ponudim nešto — reče zatvarajući fioku od kase i pogledavši s nadom u Endija — smanjio bih vam račun za pet dolara ako možete da mi popravite onaj automat za prodaju cigareta. Već nedelju dana ne radi.

Endi priđe automatu koji je stajao u uglu. Pravio se da ga zagleda a zatim se vratio.

— Ne poznajem ovu vrstu — reče.

— Sranje! Ali u redu, laku noć. Ako vam bude potrebno još jedno ćebe, naći ćete ga u plakaru.

— Odlično.

Izašao je iz portirnice. Činilo mu se da njegove cipele prave strašnu buku po sitnom šljunku na stazi. Prišao je zimzelenom žbunu pored kojeg je ostavio Čarli. Ali nje Lamo nije bilo — Čarli!

Nikakvog odgovora. Prebacio je ključ od bungalova iz .jedne ruke u drugu. Obe šake su mu bile klizave od znoja.

— Čarli?

I dalje nije bilo odgovora. Odjednom mu se činilo da •e seća da su kola koja su prošla pored motela dok je on popunjavao karton iznenada usporila. Možda su to bila zelena kola.

Srce mu je udaralo kao ludo i slalo ubode bola pravo n lobanju. Pokušao je da smisli šta bi uradio ako Čarli nestane, ali na to nije mogao da misli. Glava ga je strahovito bolela. On…

Odjednom je duboko iz žbuna začuo neki čudan zvuk, l.m otegnuto hrkanje. Razgrnuo je rukama gusto žbunje.

Tu, na zemlji, ležala je Čarli s kolenima visoko podignutim sve do brade. Endi je stajao nekoliko trenutaka zatvorenih očiju a zatim ju je polako probudio, nadajući se da će to biti poslednje buđenje ove noći. Ove duge, duge noći. Kapci joj zadrhtaše i ona se zagleda u njega.

— Tata? — glas joj je bio čudan, još je napola spavala. — Sklonila sam se od pogleda, kao što si mi naredio.

— Znam, dušo — reče — znam da jesi. Hajde, hajde. Idemo da spavamo.

22.

Dvadeset minuta kasnije bili su u ogromnom krevetu u bungalovu broj 16. Čarli je čvrsto zaspala i duboko je disala. Endi je još bio budan i polako je tonuo u san, samo ga je bol u glavi održavao budnim. I pitanje.

Sada su bežali već godinu dana. Skoro da čovek ne poveruje jer sve to i nije izgledalo kao beg. U Port Sitiju u Pensilvaniji Čarli je čak išla u školu. I kako da čovek poveruje da ga neko proganja ako ima stalan posao i kćerka mu ide u prvi razred osnovne škole? Skoro su ih ščepali u Port Sitiju, ne zato što su njihovi progonitelji bili mudri već zato što je Endi napravio strašan propust — dopustio je sebi da privremeno zaboravi da su begunci.

Sada to nije moglo da mu se desi.

San mu se navlačio na oči. Koliko daleko su njihovi progonitelji? Odjednom je od užasa otvorio oči. Sta će biti ujutru, kad pred njegovim bungalovom ne bude kola? Da li će se portir zabrinuti? Da li će početi da ispituje? Sada više nije mogao da razmišlja o tome. Bio je potpuno iscrpljen. Okrenuo se na stranu osluškujući Čarlino disanje.

Kako se samo uplašio. Pomislio je da su je uhvatili i odveli a ona se samo dublje zavukla u žbunje. Čarlin Norma Mekgi, Čarli otkako… pa, oduvek. »Ako mi te oduzmu, Čarli, ne znam šta ću da uradim« — pomislio je tužno.

23.

Dobro se sećao još jednog glasa. Glasa svog školskog i sobnog druga Kvinsija.

Čarli je tada imala godinu dana i naravno da su znali da nije normalna. To su znali još otkako je imala nedelju dana, kad je Viki bila prisiljena da je prenese kod njih u veliki krevet iz njene male kolevke, jer ako bi ostajala sama, jastuk bi počeo. .. pa, počeo bi da se puši. Te noći su sklonili kolevku zauvek, ne usuđujući se ni da govore od prevelikog straha. Kolevka se bila toliko zagrejala da se na njenom obrazu pojavio plik koji su namazali specijalnom kremom protiv opekotina ali, uprkos tome, ona je nastavila <la vrišti čitave noći. Kakva je samo ludnica postala njihova kuća, bez trenutka sna, stalno u strahu. Vatra je izbijala u korpama za otpatke kad njena bočica s mlekom nije stigla na vreme: jednom su zavese eksplodirale u plamenu, i da Viki slučajno nije bila u sobi…

Njen pad niz stepenice naterao ga je da najzad pozove Kvinsija. U to vreme je puzala i išla je dosta spretno i brzo na sve četiri. Tog dana Endi ju je čuvao. Viki je olišli s prijateljicom u kupovinu. Oklevala je da li da krene i Endi ju je skoro izbacio kroz vrata. U poslednje vrem bila je iscrpljena, izgledala je umorno. Njene oči dobile su onaj Kidan pogled koji opisuju ljudi koji su izašli iz teške bitke.

Endi je čitao u dnevnoj sobi, blizu stepništa koje je vodilo na gornji sprat. Čarli je puzala gore—dole po stepeništu. Nasred stepeništa bio je njen omiljeni meda. Trebalo jr da ga skloni, ali Čarli ga je pažljivo obilazila i on se nije dizao sa svog mesta.

Kad je treći put puzila niz stepenište njena nogica se ikačila za medu i ona se otkotrlja po stepenicama. Udahla je guzom dumdumdum o svaki stepen i plakala je i vrlštala od besa i straha. Stepenište je bilo zastrveno debelim tepihom i nije zadobila ni ogrebotinu — bog vodi računa o pijancima i maloj deci, voleo je da kaže Kvinsi. Tog lenu prvi put je svesno pomislio na Kvinsija. Jurnuo je prema njoj, podigao je, uspaničeno je pregledao, tražeći povrede, tragove krvi. I..,I tada je osetio da je nešto prošlo — nevidljiva, neverovatna munja smrti direktno iz mozga njegove male kćeri. Kao da ga je ošinuo topao vazduh. Bio je to mek, tih udar toplog vazduha… i sledećeg trena meda je bio u plamenu. Meda je povredio Čarli i Čarli će povrediti njega. Plamenovi su suknuli po veštačkom krznu i Endi je za trenutak stajao zapanjeno zagledan u crne oči igračke a već tren kasnije plamen je zahvatio tepih na stepeništu.

Endi je spustio devojčicu na pod i jurnuo je prema aparatu za gašenje požara koji je stajao pored televizijskog aparata. On i Viki nisu razgovarali o stvarima koje njihova kćerka može da uradi — ponekad bi Endi hteo da razgovaraju o tome, ali Viki nije želela: ona je izbegavala takve razgovore gotovo histerično — ali, aparati za gašenje požara pojavni su se iznenada, bez nekog naročitog dogovora, onako kao što se u proleće na travnjaku pojave zelenkade kad dođe njihovo vreme. Nisu razgovarali o tome šta Čarli može da učini, ali aparati za gašenje požara bili su postavljeni po čitavoj kući.

Zgrabio je aparat i jurnuo prema stepeništu dok su mu nozdrve bile pune smrada od izgorelog tepiha. U tom užasnom trenu ipak je mogao da pomisli i da se seti strašne priče o detetu koje je psihičkim terorom podjarmilo svoje roditelje. Noć; na ih je mučilo košmarnim snovima o umiranju na najsuašnije načine, a što je najstrašnije oni nikada. .. nikada nisu znali kada će dete da poludi.

Čarli je jecala, sedeći u dnu stepeništa.

Endi divljački okrc ventil na automatu za gašenje požara i poče da prska penu po vatri koja se širila. Podigao ie napola izgorelog medu, uprljanog penom.

Mrzeo je sebe što to čini, ali je znao da mora na taj primitivan način da pokaže Čarli da to što radi nije dobro. Gurnuo je medu pravo u Čarlino preplašeno i uplakano lice. »Prokleto kopile« — grdio je sam sebe — »što jednostavno ne odeš u kuhinju, ne uzmeš oštar nož i ne urežeš joj znak na obraz? Neka ima ožiljke na oba obraza«. Ove reč mu se urezala u pamćenje: da ožiljak, da to mora da učini. Mora da obeleži svoje dete. Mora da joj napravi ožiljak na duši.

— Da li ti se dopada meda ovako izgoreo? •— urliknuo je. — Da li ti se dopada što više ne možeš da se igraš S njim, Čarli?

Čarli je plakala dugim jecajima. Koža joj je bila crvena i bleda, oči su joj se utapale u suzama.

— Aaaaaa… meda, meda…

— Da, meda — vikao je Endi — meda je izgoreo, Čarli. Ti si spalila medu. A ako si spalila medu, možeš da spališ i mamu. I tatu. Slušaj… da to više nikada nisi uradila! — nagnuo se sasvim prema njoj, skoro ju je dodirivao. — Da to više nisi nikada uradila, jer to je Loša stvar!

— Aaaaaaaa…

Podigao ju je. Šetao je s njom u naručju i jedva je — posle dugo vremena — uspeo da je smiri —njeni jecaji su se pretvorili u šmrcanje i podrhtavanje grudnog koša. Kad ju je opet pogledao bila je zaspala s obrazom pritisnutim uz njegovo rame.

Stavio ju je na kauč. Otišao je do telefona u kuhinji i nazvao je Kvinsija.

Kvinsi nije želeo da razgovara. Radio je za veliku avionsku kompaniju te 1975. godine i svake godine je slao novogodišnje čestitke uz koje je dodavao i pismo u kome Je opisivao svoj posao kao potpredsednika. Kad bi ljudi imali problema s avionima, trebalo je da se jave Kvinsiju. Kvinsi bi im pomogao i oni bi se srećni vraćali na svoj posao, /a svoj trud Kvinsi je dobijao trideset dve hiljade dolara godišnje što je bilo 17.000 dolara više od Endija. »I smatram da to nije prevelika plata« — pisao bi obično Kvinsi — »Jer ja jednom rukom čuvam američku bezbednost u vazduhu«.

Takav je bio Kvinsi, sarkastičan i duhovit. Ali tog momenta kad ga je Endi pozvao dok mu je Čarli spavala na ramenu a smrad izgorelog tepiha još titrao u vazduhu, Kvin nije bi ni sarkastičan ni duhovit.

— Čuo sam neke stvari — rekao je najzad Kvinsi, poi” je shavtio da Endi neće tek tako olako pustiti ono što lulo — ali, ne bi bilo dobro da razgovaramo telefonom, n dobu smo Votergejta.

— Preplašen sam — rekao je Endi — Viki je preplann I Čarli je preplašena. Sta si čuo, Kvinsi?

— Pre jedno šest godina obavljen je eksperiment u kome je učestvovalo 12 ljudi — reče Kvinsi. — Sećaš li se toga?

— Sećam se -i- reče Endi.

— Nije ih mnogo preživelo, tako sam čuo. Ostalo je u životu samo četvoro. Dvoje se venčalo.

— Da — rekao je Endi osećajući kako užas raste u njemu. Šta je Kvinsi želeo time da kaže: ostalo je samo četvoro u životu?

— Čuo sam da neko od njih može da savija ključeve i zatvara vrata a da ih i ne dotakne — Kvinsijev glas je bio tanak. Dolazio je kroz dve hiljade kilometara dug telefonski kabl preko Nevade, Ajdaha, Kolorada, Ajove. Na milion mesta mogli su da ga prisluškuju i snimaju.

— Zaista? — trudio se da njegov glas ne odaje tizbuđenje, a pomislio je na Viki koja ponekad može da upali i ugasi radio ili televizor a da se ne pomakne s mesta. Viki nije bila ni svesna da to radi.

— Da, sve je dokumentovano. Kažu da ga posle toga boli glava, naročito ako često radi te stvari. Drže ga u maloj sobi i ispituju. Mislim da će uskoro poludeti.

— Gospode — reče, najzad, Endi slabim glasom.

— On je samo deo sistema organizovanog za očuvanje mira i biće sasvim u redu ako poludi. On će poludeti da bi 220 miliona Amerikanaca živelo mirno i bezbedno. Shvataš?

— Da — šapnu Endi.

— A šta je sa ono dvoje što se venčalo? Ništa. Koliko su za sada mogli da otkriju, oni žive mirno u nekoj američkoj državi, u Ohaju možda. Godišnje ih jednom proveravaju tek da vide da li rade neke neobične stvari kao što je savijanje ključeva ili zatvaranje vrata bez dodirivanja ili čitanje misli na nekoj dobrotvornoj priredbi. Je li Endi, dobro je što to dvoje ne može ništa od toga da uradi?

Endi zatvori oči i oseti miris nagorelog tepiha. Ponekada bi Čarli dopuzala da vrata frižidera, otvorila ih, pogledala unutra i otpuzala dalje. Ako je Viki peglala samo bi bacila pogled prema frižideru i vrata bi se zatvorila i to sve je bilo tako prirodno da ni ona sama nije bila svesna da čin nešto neobično. To je bilo ponekad. A ponekad joj to nije uspevalo, tada bi ostavljala peglu i odlazila da zatvori frižider (ili ugasi radio ili upali televizor). Viki nije mogla da savija ključeve, nije mogla da čita misli, nije mogla da zapali vatru iz čista mira, nije mogla da proriče. Mogla je samo ponekad da zatvori vrata s drugog kraja sobe i to je bilo sve dokle je sezala njena moć. Ponekad, kad bi učinila nekoliko takvih stvari, Endi je to primetio, žalila bi se na glavobolju i mučninu u stomaku. Njena moć malo se pojačavala u vreme kad je trebalo da dobije menstruaciju. Ali, bile su to takve sitnice da je Endi navikao da ih smatra skoro normalnom pojavom. Što se tiče njega. .. pa, on je mogao da »gurne« ljude, da ih navede na nešto, da vide ono što on želi, da mu poveruju. Nije bilo pravog naziva za tu pojavu. Možda bi odgovarao izraz autohipnoza. I to nije mogao da radi često, jer je zbog toga imao glavobolje. Ali, nije mogao da zaboravi da nije posve normalan i to od onoga dana u sobi 70 u Džeson Girni holu.

Zatvorio bio či i u tami iza kapaka video bi krvlju prekinut natpis: COR OSUM.

— Da, to je dobro — rekao je Kvinsi pošto se Endi složio s njim. — Moglo bi da se dogodi da ih stave u dve odvojene male ćelije gde bi mogli da rade na njima puno rudno vreme, a sve za dobrobit američke nacije.

— Da, to je dobro — reče Edni.

— Što se tiče tih dvanaestoro — nastavio je Kvinsi možda su im dali lek, drogu, nešto što nije bilo dovoljno poznato ni ispitano. Možda ih je neko — neki Ludi doktor /uveo ili su oni mislili da zavedu njega.

— Ne.

— Dakle, dat im je taj lek i možda je on izmenio ne--,io u njihovim hromozomima. Nešto malo, ili mnogo. A možiln je ono dvoje odlučilo da se venča i da dobije bebu i možda beba ima nešto više od sličnosti s mamom ili tatom. Oni ne bi bili zainteresovani za to dete?

— Svakako — reče Endi, sada potpuno upaničen. Već je bio odlučio da neće reći Viki da je zvao Kvinsija.

— To ti je nešto slično kao kad imaš limun. I to je dobar plod. S druge strane imaš puslice. I one imaju dobar ukus.

Ali, kad pomešaš ta dva ukusa, dobiješ nešto sasvim i Mogu da se zakunem da oni iznad svega žele da vide šta je to dete sposobno da učini. Možda misle da bi najbolje bilo da ga ščepaju, strpaju u ćeliju i vide sta ono može da učini da spase demokratiju. Mislim da le to sve što sam želeo da ti kažem, stari druže sem ovoga… krij se.

24.

Neprestano je čuo glasove kao da su duhovi bili u sobi. »Krij se«.

Okrenuo je glavu na jastuku i zagledao se u Čarli koja je mirno spavala. »Čarli, dete šta ćemo da uradimo? Gde bismo mogli da odemo i da budemo na miru? Kako će se ovo završiti?«

Nije dobio odgovr ni na jedno pitanje.

Najzad je zaspao dok su nedaleko odatle zelena kola krstarila kroz tamu, tražeći muškarca širokih ramena i malu plavokosu devojčicu u crvenim pantalonama i zelenoj bluzi.

Longmont, Virdžinija, Radionica

1.

Dve lepe južnjačke kuće bile su okrenute jedna prema drugoj, a delio ih je divan zeleni travnjak. Pored jedne bio je podignut štagalj, ofarban jasnom crvenom bojom. Pored druge kuće bila je štala, ofarbana istom veselom crvenom bojom. Najbolji konji odgajani su ovde. Između štaglja I štale bio je ogroman ribnjak u kome se ogledalo nebo.

Vlasnici ovih kuća otišli su u rat 1860. godine i počinuli su. I ostali članovi porodice su u međuvremenu pomrli. Godine 1954. dva ogromna imanja postala su državno vlasništvo. Sada je tu bila smeštena Radionica.

U devet časova i deset minuta, sunčanog oktobarskog dana — dan kasnije pošto su Endi i Carli napustili Njujork taksijem i krenuli prema Albaniju — jedan stariji čovek, ljubaznih sjajnih očiju, sa engleskom pletenom kapom na l.lavi vozio je bicikl prema jednoj od kuća. Iza njega, preko drugog brega, ostao je sistem provere kroz koji je on bezhrižno prošao, jer je kompjuter prepoznao otisak njegovog palca. Sistem provere bio je iza ograde od duple žice. Spoljnn ograda bila je visoka više od dva metra i na njoj je bio vidljivi znak: »Oprez! Državno vlasništvo! Struja niskoga nnpona protiče kroz ovu ogradu!« U toku dana struja je bila slaba. Ali noću, generator bi podigao voltažu do mnrtonosne granice i ujutru bi čuvari sakupljali kolicima »pržena tela zečeva, krtica, ptica, mrmota. Ponekad bi se tu zatekao i tvor koji bi ležeo u oblaku smrada a ponekad i jelen. Dva puta su našli ljudska bića — takođe spržena. U prostoru između spoljašnje i unutrašnje žice iznosio je tri metra. Danju i noću psi čuvari jurili su po tom prostoru.

To su bili dobermani, naučeni da se čuvaju podalje od žice sa strujom. Na svakom uglu instalcije bile su stražarske kule, ofarbane istom veselom crvenom bojom. Na njima su se smenjivali ljudi vešti u rukovanju svakakvim smrtonosnim oružjem. Čitav prostor kontrolisale su tv kamere.

Prolazeći biciklom pored ljudi koji su išli u raznim pravcima, stariji čovek bi se svakom ljubazno osmehnuo. Jedan, takođe stariji muškarac, potpuno ćelav, podignu ruku i viknu:

— Zdravo, kapetane! Kakav dan, a?

— Tako mi svega, Henri, odličan — složi se čovek na biciklu.

Kad je stigao do kuće koja je bila više na severu, sišao je s bicikla. Duboko udahnu blagi jutarnji vazduh a zatim se pope stepeništem i nestade između dorskih stubova.

Ušao je u prostrani hol. Mlada žena crvene kose sedela je iza stola a ispred nje je bila otvorena neka knjiga s podacima. Jedna ruka joj je počivala na knjizi a druga je blago dodirivala »Smit i Veson« u fioci.

— Dobro jutro, Ðžosi — reče stariji gospodin.

— Zdravo, kapetane. Malo ste zakasnili, zar ne? — lepe devojke misle da im je sve dopušteno. Kapetan nije bio poštovalac pokreta za oslobođenje žena.

— Zaglavio mi se menjač, mila — reče i dodirnu prstom odgovarajuće mesto. — Budite dobri.

— Pa, biću pažljiva — reče Džosi i prekrsti noge.

Kapetan prsnu u smeh i ode niz hodnik. Gledala je jedno vreme za njim, pitajući se da li je trebalo da mu kaže da je onaj dosadni stari gmizavac Venles došao pre dvadesetak minuta. I sam će uskoro to saznati. Džosi duboko uzdahnu. Kakav način da se pokvari ovako divan dan razgovorom s bezobraznim starcem. Pretpostavljala je da prema osobi kao što je kapetan, koja ima tako visoki položaj, mora ipak da se ophodi s dosta pažnje i slatkorečivosti.

2.

Kapetanova kancelarija je bila u začelju kuće. Kroz ogroman prozor video se divan travnjak. Rič Mek Kion kosio je travu. Kapetan ga je posmatrao jedno vreme, zatim priđe automatu za kafu, nasu jednu solju, dodade šlag u prahu i sede za svoj sto. Pritisnu dugme interfona.

— Zdravo, Rejčel — reče.

— Zravo, kapetane. Doktor Venles…

— Znao sam — odgovori kapetan — znao sam. Nanjušio sam staru kurvu onog trena kad sam ušao u zgradu.

— Da mu jednostavno kažem da ste suviše zaposleni danas?

— Nemojte da mu to kažete — reče kapetan. — Samo ga pustite da sedi u žutom salonu čitavo jutro. Ako ne odluči da ode kući sam od sebe, mislim da ću morati da ga primim u podne.

— U redu, gospodine.— Problem je bio rešen, bar za Rejčel. Međutim, Venles uopšte nije bio njen problem. Bila je činjenica da će Venles postati veliko opterećenje i neprilika. On je nadživeo svoju korisnost i svoj uticaj.

Kapetan oseti neki unutrašnji drhtaj… a on je bio od onih ljudi koji ne zadrhte olako.

Ponovo je pritisnuo dugme interfona.

— Nađite mi opet svu dokumentaciju o slučaju Mekgi, Rahela. U 10.30 želeo bih da vidim Ala Štajnovica. Ako Venles još bude tu, možete ga poslati k meni kad završim s Alom.

— U redu, kapetane.

Kapetan se zavali u stolici, pucnu prstima i zagleda se preko sobe u sliku generala Patona. Paton je stajao pored tenka pozirajući kao da je Ðuk Vejn.

— Život je težak, ako si slab — reče Patonovoj slici, i srknu gutljaj kafe.

3.

Deset minuta kasnije Reičel unese dokumentaciju koju Je tražio na malim kolicima koja su se bešumno kretala. Cela dokumentacija je bila sastavljena od šest kutija punih liijckakvih materijala i izveštaja, tu su zatim bile četiri kutije fotografija. Bili su takođe zapisani i telefonski brojevi i svi razgovori koji su preko njih vođeni. Telefon Mekgijevih prisluškivan je od 1978. godine. — Hvala, Reičel.

— Nema na čemu. Stajnovic će doći u 10.30.

— Naravno. Da li je Venles u međuvremenu umro?

— Bojim se da nije — reče ona, osmehujući se — samo sedi i posmatra kako Henri šeta konje.

— Da li mrvi svoje proklete cigarete?

Reičel pokri usta rukom i zakikota se kao učenica. Klimnu glavom.

— Već je smrskao polovinu paklice.

Kapetan zareza. Reičel se okrete i ode a on se baci na fascikle s dokumentima. Koliko ih je samo puta prelistao u poslednjih jedanaest meseci? Dvanaest puta? Dva puta toliko? Znao je skoro sve napamet. I ako je Al u pravu, do kraja nedelje imaće još dva Mekgija za ispitivanje, i to do kraja nedelje. Ta pomisao izazvala je neku prijatnu toplinu i golicanje u njegovom stomaku.

Počeo je nasumice da prelistava dokumentaciju o Mekgiju, izvadivši list ovde, pročitavši odlomak tamo. Bio je to njegov način da sagleda situaciju.

Njegova svest je bila odsutna, ali mu je podsvest radila punom parom. Sada nije želeo detalje već samo da sagleda slučaj u celosti.

Bio je tu podsetnik koji je svojevremeno napisao Venles. Tada je bio mnogo mlađi. Ali šta se može, svi su tada bi-‘ li mnogo mlađi. Na belešci je stajao datum, 12. septembar 1968. Kapetan zadržava pogled na polovini teksta:»… od najveće važnosti je da se nastavi sa proučavanjem psihičkih fenomena. Dalje eksperimentisanje na životinjama ne bi dalo odgovarajuće rezultate (videti na strani 1), i kao što sam istakao na sastanku grupe ovog leta, ispitivanje Žreba 6 na nekoj nenormalnoj osobi moglo bi da dovede do ozbiljnih problema (videti na strani 2). I dalje preporučujem…«

Kapetan je znao šta on preporučuje, i šta je uvek preporučivao: da se ispitivanje obavlja na studentima univerziteta. A kako je to završilo? Dvanaestoro je podvrgnuto dejstvu Zreba 6. Dvoje je umrlo. Jedan za vreme eksperimenta, jedan ubrzo posle. Dva su postala bespomoćni invalidi i ostaće na imanju Maui do kraja svog bednog življenja. Ostalo je osam. Jedan je poginuo u saobraćajnoj nesreći 1972, daleko od toga da je to bila saobraćajna nesreća. Bilo je to samoubistvo. Jedan je skočio sa krova pošte u Klivlendu 1973. On je bar ostavio pismo u kome je rekao da ne može više da se bori s košmarima. Klivlendska policija je konstatovala da je patio od paranoje i sklonosti ka samoubistvu. Kapetan i ljudi iz Radionice znali su da je sve posledica Ždreba 6. Ostalo je još šestoro.

Troje je počinilo samoubistvo između 1974. i 1977. godine. To je dakle ukupno četiri samoubistva, ili pet. Skoro polvina onih koji su učestvovali u eksperimentu, može da se kaže. Svi četvoro koji su izvršili samoubistvo sve do tog čina izgledali su savršeno normalno. Ali, ko zna kroz šta su sve prošli pre nego što su se mašili revolvera, konopca ili pre nego što su skočili u ambis? Ko to zaista zna?

Dakle, ostalo je još troje. Od 1977. godine kad je projekt nazvan Žreb 6 ponovo postao aktuelan, tip po imenu Ožejms Ričardson koji je sada živeo u Los Anđelesu, bio je pod stalnom prismotrom. Godine 1969. on je učestvovao U eksperimentu sa Žrebom 6. Kao i ostali, i on je pokazao neverovatne talente i sposobnosti. Ono što je još čudnije on je pokazivao neverovatnu sposobnost da mentalno zagospodari ljudima.

Ali, dogodilo se isto što se dogodilo i kod drugih, Džejms Ričardson je izgubio sve te sposobnosti kad je prestalo dejstvo droge. Razgovori koji su s njim vođeni 1971., 1973. i 11)75. nisu ništa novo otkrili. Čak je i Venles koji je fanatično verovao u Zreb 6 morao da to prizna. Pažljiva proučavanja kompjuterom nisu pokazala da Ričardson koristi bilo kakvu psihičku moć, ni svesno ni nesvesno. Diplomirao je 1971., prošao je kroz seriju slabo plaćenih poslova — nije imao prilke da mentalno dominira bilo kime — a sada je radio za Telemajn korporaciju.

A sem toga bio je i jebeni peder.

Kapetan uzdahnu.

Nastavili su i dalje da prate Ričardsona, ali Kapetan Je bio ubeđen da je s njim gotovo. I tako je ostalo još dvoje, Endi Mekgi i njegova žena. Radionici nije promaklo njihovo venčanje a i Venles je bio dobro obavešten i nije pnstajao da bombarduje odgovorne podsećajući ih da bi dete koje se rodi iz tog braka moglo da bude interesantno i da bi ga trebalo posmatrati od samog početka. Venles je brojao svoje kokoške, još pre nego što su se pilići izlegli. Jedno vreme Kapetan se zanosio mišlju da kaže Vanlesu da je saznao da je Endi imao vasektomijm To bi matorog jarca ućutkalo za sva vremena. U to vreme Venles je imao moždani udar i bio je nekoristan, zaista je bio samo dosada.

Bio je samo taj jedan pokušaj eksperimentisanja sa Žrebom 6. Posledice su bile katastrofalne i zataškavanje je bilo veoma naporno… i skupo. Dobili su naređenje da sasvim prestanu sa daljim ispitivanjem. Venles mora da je mnogo urlao tog dana. Međutim, nije bilo pomena da Rusi ili neka druga sila eksperimentišu sa lekovima koji menjaju psihu, a na kraju je zaključeno da je Ždreb 6 bio ćorsokak uprkos nekim pozitivnim rezultatima. Govoreći kasnije o tom eksperimentu, jedan doktor koji je učestvovao u njegovom ostvarivanju rekao je da je to isto kao kad bi se u stari »Ford« stavio motor mlaznog aviona. Tačno je da bi kola krenula đavolski, ali… samo do prve prepreke. »Dajte nam još hiljadu godina evolucije« — rekao je taj isti doktor — »i pokušaćemo ponovo«.

Bio je velik problem to što su svi studenti koji su učestvovali u eksperimentu bili van svake kontrole i što su počele da se događaju te nepredviđene smrti. Lako je bilo pokriti smrt agenta ili nekog neutralnog posmatrača. Ali, pokriti smrt studenta koji je za vreme eksperimenta umro od srčanog udara, pokriti nestanak dvojice drugih, ukloniti tragove histerije i paranoje kod ostalih — to je bila sasvim drugačija stvar. Svi su oni imali prijetalje i rođake, mada su svi na upitniku odgovarali da nemaju bliskih rođaka. Cena i rizik za sve to bili su ogromni. Otišlo je skoro sto hiljada dolara na ućutkavanje samo jedne osobe — na kuma onog mladića koji je iskopao sopstvene oči. Kum jednostavno nije hteo da se ostavi tog slučaja. Ali jedino što je postigao, bilo je to da je završio na dnu Baltimorskog zaliva gde je, verovatno, još bio sa dva cementna bloka vezana za ono što je još ostalo od njegovih nogu.

Ogromne sume novaca trošene su na posmatranje preživelih koji su primili Žreb 6 u slučaju da se nešto interesantno pojavi.

I izgleda da se pojavilo.

Kapetan prevrte fotografije i uze jednu na kojoj se videla devojčica. Slika je snimljena pre tri godine kad je mala bila stara četiri godine i kad je išla u zabavište u Harisonu. Snimili su je u grupi sa ostalom decom, iz pekarskog kamioneta, a kasnije su izvukli njen portret. Vesela mala devojčica sa repićima vezanim sa strane skakala je preko konopca dok su joj kikice letele po vazduhu.

Kapetan se nekako sentimentalno zagleda u tu sličicu. Venles je u periodu koji je nastao posle njegovog srčanog udara otkrio strah. Venles je mislio da malu treba jednostavno ubiti. I mada je Venles sada bio van stroja, još je bilo onih koji su mislili kao i on. Kapetan se nadao da do loga neće doći. I sam je imao troje unučadi, dvoje je bilo staro baš kao Carlin Mekgi.

Naravno, moraće da odvoje devojčicu od oca. Možda za stalno. A njega će, svakako, morati da uklone… pošto bude poslužio svrsi, naravno.

Bilo je deset i četvrt. Pozvao je Reičel.

— Da li je Al Štajnovic stigao?

— Ušao je baš ovog trena, gospodine.

— Odlično, neka uđe kod mene.

4.

— Želeo bih da se ti ovim lično pozabaviš, Ale.

— U redu, Kapetane.

Albert Štajnovic je bio onizak muškarac žutobledog Una i crne kose. Cesto su ga zamenjivali s glumcem Viklerom Džorijem. Kapetan je radio sa Štajnovicem već osam Odina — u stvari, došli su zajedno iz mornarice — i njemu je Al oduvek ličio na čoveka koji je došao u bolnicu Iz koje više neće izaći. Pušio je bez prestanka, sem ovde u Kapetanovoj kancelariji gde to nije bilo dopušteno. Hodao p-polako, što mu je davalo specijalno dostojanstvo a to treba poštovati kod svakog. Kapetan koji je imao podatke B svim ljudima znao je da je štajnovicev lagani hod posledica neizlečivih hemoroida koji su ga stalno mučili i zbog kojih je već dva puta bio na operaciji. Odbio je treću operaciju jer je posle nje trebalo da čitavog života nosi specijalnu kesu na nozi. Njegov dostojanstveni hod uvek je podsećao Kapetana na priču o maloj sireni koja je želela da bude žena i koja je životom platila to što je htela da ima noge i stopala. Kapetan je bio ubeđen da je i ona isto ovako dostojanstveno hodala.

— Za koliko možeš da stigneš u Albani?

— Za jedan čas — odgovorio je Al.

— U redu, neću da te zadržavani. Kakvo je stanje tamo?

— Lokalna policija odlično sarađuje. Svi putevi koji vode prema Albaniju blokirani su. Blokiran je i aerodrom i čitava oblast u rasponu od 40 kilometara.

— A ako su pošli autostopom?

— I na to smo mislili — reče Albert — ako su nekoga zaustavili i ako ih je taj povezao nekih dve stotine kilometara moraćemo da počnemo sve iz početka. Ali, mogu da se zakunem da se nalaze u krugu koji smo blokirali.

— Kako si tako siguran? — Kapetan se nagnuo prema Stajnovicu koji je sem Rejnberda bio bez sumnje njihov najbolji agent. Bio je pametan, imao je intuiciju — a kad je posao zahtevao, bio je odlučan i okrutan.

— Predosećanje jednim delom — odgovori ATbert. — a delom sam to pročitao iz zaključaka kompjutera u koji smo ubacili sve što smo znali o poslednje tri godine života Endrjua Mekgija. Znamo sve o njemu čak i o mogućnostima koje ima.

— To ne treba zaboraviti, Al — reče Kapetan — jer on, bez sumnje, ima nekih neverovatnih sposobnosti i zbog toga je ova operacija tako delikatna.

— U redu, on ima nekih sposobnosti — reče Al — ali kompjuter tvrdi da su njegove mogućnosti ograničene. Ako ih suviše koristi, razboli se.

— Tako je. Računamo sa tim.

— U Njujorku je vodio neki specijalni kurs. Zarađivao je dovoljno da on i devojčica imaju za hranu, ništa više. Razgovarali smo s poslednjom grupom ljudi koja je išla na te njegove kurseve. Bilo ih je 16. Svaki od njih je platio sto dolara za upis i kasnije još sto dolara tokom kursa, ukoliko su osećali da im seanse pomažu. Naravno da im je pomagalo.

Kapetan klimnu glavom. Znao je da je Mekgi bio Sposoban da ubedi ljude u sve što žele. On ih je jednostavno mentalno »gurao« da veruju u ono što je sam želeo.

— Njihove odgovore dali smo kompjuteru, pitanja su bila obična ali i ključna. Pitali smo: da li ste se bolje osećali u vreme pohađanja kursa kod Mekgija? Možete li da se setite nekog dana kad ste se osećali kao tigar? Da li ste…

— Kao tigar? — upita Kapetan.— Da li je moguće da ste ih pitali da li su se osećali kao tigrovi?

— Kompjuter je sugerirao to pitanje.

— U redu, nastavite.

— Treće ključno pitanje bilo je: da li ste imali više uspeha na poslu u vreme kad ste pohađali kurs? Na to pitanje su svi mogli dobro i tačno da odgovore, jer se svaki čovek dobro seća kad je napredovao u službi ili kad je dobio povišicu. Svi su želeli da govore o tome. Meni se to učinilo malo sablasnim, kapetane. On je, svakako, učinio ono što je obećao da će učiniti. Od njih 16, 11 je napredovalo u službi — jedanaestoro. Ostalih petoro nalaze se u takvim službama gde se napreduje samo u određenim vremenskim intervalima.

— Niko ne sumnja u Mekgijeve sposobnosti.

— Bio je to kurs koji je trajao šest nedelja. Imamo neke datume kad je sasvim sigurno da je baš tada Mekgi koristio svoju mentalnu moć. Bilo je to 17. avgusta, prvog septembra, 19. septembra… četvrtog oktobra.

— Dokaži?

— Pa »gurnuo« je taksistu prošle noći. I to strašno. Jadnik još ne može da dođe k sebi. Verujmo da je Mekgi sada potpuno iscrpljen. Bolestan. Možda je nepokretan. — Albert se zagleda u Kapetana. — Kompjuter čak daje mogućnost od 26 odsto da je mrtav.

— Kako?

— I ranije mu se to događalo i tada bi završavao u krevein. Nešto se dešava sa njegovim mozgom kad pokušava da uekoga mentalno »gurne«. Ne znamo šta. Možda dobij a krvarenje u mozgu. Možda je to nešto što napreduje. Kompjuter tvrdi da je možda mrtav i da je uzrok smrti srčani udar ili moždani udar.

— Ali, on je i ranije uspevao da se oporavi.

Albert klimnu glavom i izvadi nešto iz svog džepa. Pružio je plastičnu kesicu Kapetanu koji je pogleda i vrati mu je.

— Sta to treba da znači? — upitao je.

— Ništa naročito — reče Al, zagledavši se u novčanicu u plastičnoj kesici — samo to da je Endi Mekgi ovim platio vožnju taksijem.

— Platio je vožnju od Njujorka do Albanija novčanicom od jednog dolara? — Kapetan opet uze plastičnu kesicu i zagleda se s povećanim interesovanjem u novčanicu. — Pa cena vožnje mora da je bila… ne mogu ni da zamislim. — Spustio je novčanicu na svoj sto i zagledao se u nju žmirkajući.

— A i vama se pričinjava, je li? — reče Al. — Da li ste primetili?

— Ne znam ni sam šta sam video — reče Kapetan i posegnu za keramičkom kutijom u kojoj je držao svoje tablete. — U sekundi mi jednostavno nije ličila na novčanicu od jednog dolara.

— Ali, sada vam izgleda kao jedan dolar? Kapetan opet virnu u novčanicu.

— Pa da, ipak je to Džordž — zavalio se tako naglo u stolicu da je skoro udario temenom o naslon. Pogledao je Ala. — Lice na novčanici kao da je počelo da se menja, kao da je za trenutak dobilo naočare. To je neki trik, je li?

— Da, to je izvanredni trik — reče Al, uzevši natrag novčanicu. — I ja sam video isto što i vi, ali sada više ne vidim. Mislim da sam se privikao, mada ni sam ne znam kako. To je neka vrsta luđačke halucinacije. Ali, ja sam čak prepoznao lice. Činilo bi se da je na novčanici Ben Franklin.

— Dobio si je od taksiste? — upitao je Kapetan, gledajući opet u novčanicu koja se sada nije menjala. Na njoj je bio lik Džordža Vašingtona.

— Da, dobili smo od njega novčanicu od jednog dolara — nasmejao se Al — a dali smo mu ček na pet stotina dolara. Dobro je prošao.

— Zašto?

— Lik Bena Frenklina nije na novčanici od 500 dolara već na onoj od sto. Očigledno je da je Mekgi to smetnuo s uma.

— Da pogledam ponovo.

Al mu pruži novčanicu i Kapetan ju je posmatrao ukočeno skoro dva minuta. U trenutku kad je vraćao kesicu, nešto mu kliknu pred očima, ali to je više bilo u njegovom umu a ne na novčanici. Negde u podsvesti osetio je šta treba da vidi.

— Nisam siguran da Frenklin nosi naočare na slici na novčanici. U svakom slučaju to je… — nije mogao da završi rečenicu.

— Da — reče Al — bez obzira o čemu se radi, efekat je nestao. Jutros sam pokazao novčanicu šestorici ljudi. Neki su mislili da vide nešto, ali to nije bilo ono što su videli taksista i devojka koja živi s njim.

— Dakle, ti smatraš da je do krajnosti iskoristio svoje mentalne sposobnosti?

— Da, sumnjam da može da nastavi dalje. Možda su prenoćili u šumi ili u nekom malom motelu. Možda su ušli u nečiju kolibu. Ali, mislim da su negde u blizini i da ćemo moći uskoro da ih ščepamo.

— Koliko ti je ljudi potrebno?

— Imamo ih dovoljno — reče Al. — Ako uzmemo u obzir i lokalnu policiju, u lov je krenulo više od sedam ulotina ljudi. Oni obilaze kuću po kuću. Već smo proverili HVC hotele i motele u blizini Albanija. Ima ih 40. Sada idemo prema susednim gradovima. Krupan muškarac i mala devojčica se lako vide, štrče kao povređeni palac. Uhvati-(Jemo ih. Ili bar malu, ako je on umro. — Albert ustade.

— Mislim da je bolje da krenem. Voleo bih da budem tamo i tad sve bude pri kraju.

— Bićeš. Dovedi mi ih, Ale.

— Hoću. — Albert dostojanstveno krenu prema vratima.

— Alberte? Okrenuo se.

— Čija je slika na novčanici od pet stotina dolara?

Da li si proverio?

— Mekinlija — nasmeja se Albert Štajnovic. — On je bio ubijen.

Izašao je i polako zatvorio vrata za sobom, ostavivši Kapetana da se čudi i razmišlja.

5.

Desetak minuta kasnije Kapetan pritisnu dugme interfona.

— Da li se Rejnberd vratio iz Venecije, Reičel?

— Još juče — reče Raliela i Kapetan oseti u njenom vaspitanom tonu glasa odvratnost.

— Di li je ovde ili u Sanibelu? — Radionica je imala svoje imanje na ostrvu Sanibel u Floridi.

Zavladala je kratka pauza dok je Reičel proveravala na kompjuteru.

— Kapetane, on je u Longmontu. Stigao je juče u 18 časova i sada verovatno spava.

— Neka ga neko probudi — reče Kapetan. — Zeleo bih da ga vidim kad Venles ode… ukoliko je on još tu?

— Do pre 15 minuta je bio.

— U redu, recimo neka Rejnberd dođe u podne.

— Da, gospodine.

— Dobra si cura, Reičel.

— Hvala, gospodine — bila je iskreno dirnuta. Kapetan ju je voleo.

— Neka uđe dr Venles, Reičel.

Zavalio se unazad, sklopio ruke i pomislio: »Oprosti ini moje grehe, gospode«.

6.

Doktor Džozef Venles dobio je moždani udar istog dana kad je Ričard Nikson najavio svoje povlačenje sa predsedničkog mesta — 8. avgusta 1974. Nikada se nije od toga fizički povratio. Prema Kapetanovom mišljenju ni mentalno. Posle moždanog udara kao da je postao opsednut Žrebom 6.

Ušao je oslanjajući se na štap, dok je svetlost sa velikog prozora pala na njegove naočare i sablasno zasvetlela. Njegova leva ruka bila je pretvorena u beskorisnu kandžu. Leva strana usana bila mu je iskrivljena u večiti osmeh.

Reičel pogleda u Kapetana preko Venlesovog ramena a ovaj joj klimnu da može da ode. Zatvorila je tiho vrata.

— Dobri doktore — reče Kapetan iskreno.

— Kako napredujete? — upita odmah Venles, sedajući s uzdahom.

— Sve je u redu — reče Kapetan. -— Šta mogu danas da uradim za tebe, Džo?

— Primetio sam neku užurbanost na čitavom imanjureče Venles ignorišući Kapetanovo pitanje. — Šta sam mogao drugo da radim do da to primetim dok sam čitavo jutro ladio dupe sedeći u predsoblju.

— Pa došao si bez najavljenog sastanka…

— Pomislio si da si ih skoro uhvatio — reče Venles.

— Zašto bi, inače, onaj odvratni štajnovic bio tu? Pa dolini, možda i jeste tako, ali već si i ranije to isto mislio, zar ne?

— Šta želiš, Džo? — Kapetan nije voleo da ga neko podseća na prošle promašaje. Jednom su čak imali devojku na kratko vreme. Čovek koji je bio zadužen da je čuva nije bio trenutno za posao, a možda više nikad neće ni biti.

— Šta ja to uvek želim? — pitao je Venles, naslonivši se na svoj štap.

»Gospode, sada će stari jarac krenuti s retorikom« — pomisli užasnuto Kapetan.

— Zašto sam, uopšte, još živ? Zato da bih te ubedio I Ih oboje ubiješ. Da ubiješ i onog Džejmsa Ričardsona.

Da ubiješ i one koje čuvate u Mauiju. Da ih dokrajčiš, kapetane Holisteru. Da ih sve zbrišeš s lica Zemlje. Kapetan uzdahnu.

Venles pokaza na dokumentaciju svojom kandžom.

— Opet si listao podatke, vidim.

— Znam sve već napamet — reče Kapetan i osmehnu se. Poslednju godinu dana samo je mislio na Ždreb 6, a dve godine samo se o tome raspravljalo na sastancima. Možda nije samo Venles bio opsednut tim eksperimentom.

»Jedina je razlika u tome što sam ja plaćen za to, a Venlesu je to kao hobi. Opasan hobi« — pomislio je Kapetan.

—Ti čitaš podatke ali ih ne shvataš. — reče Venles.

—Da ti pomognem još jednom da sve razumeš, kapetane Holisteru.

Kapetan poče da se brani, ali onda se seti da će Rejnberd stići u podne pa se oraspoloži, postade miran, čak ljubazan.

— U redu — reče — počni kad si spreman, Gridli.

— Misliš da sam lud? Luđak, a?

— Ti to kažeš, ne ja.

— Trebalo bi da se setiš da sam ja bio prvi koji je dao ideju da počne da se eksperimentiše sa hemikalijom koju smo nazvali Ždreb 6.

— Ima dana kad strahovito želim da to nisi učinio — reče Kapetan. Kad bi sklopio oči, video bi obimni materijal od dve stotine kucanih stranica o mogućnostima droge, hemikalije, leka nazvane najpre DLT, a kasnije Žreb 6, jer se nije znalo šta će izazvati. Kapetanov prethodnik odobrio je početak eksperimentisanja ovom nepoznatom materijom. Taj gospodin je bio sahranjen na Arlingtonu pre šest godina, uz sve moguće vojne počasti.

— Jedino zbog čega to kažem to je da bi se moje mišljenje poštovalo i da bi imalo neku težinu — reče Venles. Zvučao je danas nekako umorno: reci su mu se polako vukle. Iskrivljena leva strana usana nije se pomerala dok je govorio.

— Slušam — reče Kapetan.

— Ja, sam jedini psiholog ili lekar koji može bar tebe da natera da slušaš. Tvoji ljudi su zaslepljeni samo jednom stvari: šta ta devojčica i taj čovek mogu da znače za bezbednost Amerike… i možda za buduću ravnotežu snaga. Prema onome što znamo o Mekgiju, on je neka vrsta benignog Raspućina. On može…

Venles je gvorio i govorio, ali Kapetan je izgubio nit njegovih misli. Dopalo mu se što ga je nazvao »benigni Raspućin«. Duhovito. Pitao se šta bi Venles rekao da čuje da kompjuter smatra da je sam Mekgi uništio sebe kad je izašao iz Njujorka. Verovatno bi se obradovao. A da mu pokaže onu novčanicu? Možda bi dobio još jedan moždani udar? Kapetan se razveseli ovim mislima i pokri usta da bi sakrio osmeh.

— Najviše me brine devojčica — nastavljao je da govori Venles, spominjući tu stvar dvadeseti? trideseti? petnaesti? put. — Nije smelo da dođe do braka između Mekgija i Tomlinsonove. Trebalo je to sprečiti na svaki način. Ali, ko je mogao da predvidi…

— Ti si im u to vreme bio naklonjen — reče Kapetan i dodade suvo. — Da su te zamolili, čak bi bio spreman da povedeš mladu do oltara.

— Niko od nas tada nije shvatio o čemu se radi — mrmljao je Venles — tek, moždani udar me je naterao da vidim sve jasnije. Žreb 6 nije bio ništa drugo nego sintetički lek, bar smo mi tako mislili dok se nije pokazalo njegovo pravo lice. Sada znamo da je prirodni sastojak u njemu odgovoran za neverovatne sposobnosti koje ponekad ima ruvek koji primi Ždreb 6. Te sposobnosti su različte: predviđanje, mentalna dominacija, nadljudska snaga, privremena kontrola nervnog sistema. Da li se znao da hipofiza postaje iznenada aktivna u svim eksperimentima sa biološkim sastojcima?

Kapetan je to znao. Venles mu je bezbroj puta do satln to rekao. Nije trebalo da odgovara na to pitanje: Venlesova retorika je cvetala ovog jutra, propoved je dobro počeo, i Kapetan je morao da sluša… bar sada, poslednji put. neka se stari raduje.

— Da, to je tačno — odgovorio je Venles sam na to pitanje — a tačno je i to da ljudi s oštećenom hipofizom imaju loš san. Oni jedva da normalno spavaju i injaju. Ljudi s oštećenom hipofizom imaju sklonosti ka leukemiji i tumorima na mozgu. Naročito kad je oštećena hipofiza kapetane Holisteru. Imajući u vidu evoluciju, to je najstarija endokrina žlezda u ljudskom organizmu. U mladosti ona se često menja, ispuštajući svoje hormonalne sekrete u krv. To je veoma važna žlezda, veoma tajanstvena. Da verujem u ljudsku dušu, kapetane Holisteru, rekao bih da je skrivena u hipofizi. Kapetan zareza.

— Mi znamo te stvari — nije dao da ga omete Venles — i znamo da je Zreb 6 nekako promenio fizički sastav hipofize kod studenata koji su učestvovali u eksperimentu. Čak i kod onog kojeg vi nazivate »tihim«, tog Džejmsa Ričardsona. Što je još važnije, ispitujući devojčicu možemo da saznamo da je on na neki način promenio i strukturu hrornozoma… i da promena u hipofizi može da bude genijalna mutacija.

— Prenet je Iks faktor.

— Ne — reče Venles — to je još jedna od mnogih stvari koje ne shvataš, kapetane Holisteru. Endriju Mekgi je postao Iks faktor u svom životu posle eksperimenta. Viktorija Tomlinson je postala faktor Y — takođe promenjen, ali ne na isti način kao njen muž. Zena je dobila neke manje značajne telekinetičke sposobnosti. Ali mala, ali devojčica, kapetane Holisteru, šta je ona? Šta je onda primila? Mi, to u stvari, ne znamo. Ona je Z faktor.

— Nameravamo da otkrijemo njene sposobnosti — reče tiho Kapetan.

— Vi nameravate — sada su se oba kraja Venlesovih usana iskrivila. — Da, ako insistirate i ako ste uporni, ti šlepa budalo. — Zatvorio je oči i pokrio ih rukom dok ga je Kapetan mirno posmatrao.

— Postoji jedna stvar koju vi ne znate — najzad reče Venles. — Mala je sposobna da zapali vatru.

— Pa?

— Vi predpostavljate da je nasledila telekinetičke sposobnosti svoje majke. U stvari, vi sumnjate.

— Pa?

— Kao sasvim mala nije mogla da kontroliše te… te svoje talente, ne znam bolju reč za taj užas…

— To je kao kad malo dete ne može da kontroliše svoje fizološke potrebe — reče Kapetan, koristeći se primerom koji je video u dokumentaciji. — Ali, kako dete raste…

— Da, da dobro mi je poznata analogija. Ali i starijem detetu se ponekad desi nešto neprijatno. Upiški se u krevet.

Osmehnuvši se Kapetan reče:

— Čuvaćemo je u sobi zaštićenoj azbestom.

— U ćeliji.

Još se osmehujući, Kapetan reče:

— Ako vam se ta reč više dopada.

— Reći ću ti još nešto — nastavio je Venles — ona ne voli da upotrebljava te svoje mogućnosti. Ona je preplašena zbog njih i strah je usađen u nju. Daću ti jedan sličan primer koji se odigrao s detetom mog brata. U kući je bilo šibica. Fredi je hteo da se igra s njima. Palio bi ih i gasio. »Lepo, lepo« — govorio bi. Moj brat je odlučio da mu stvori kompleks straha. Želeo je da ga tako strašno preplaši da mu više nikada ne padne na pamet da se igra 18 šibicama. Rekao je Frediju da su glavice šibica otrovne i da će mu zbog toga ispasti svi zubi iz glave. Rekao mu Je i da gledanje plamena šibica koje gore može da ga oslepi. I najzad je držao jedno vreme Fredijevu ručicu iznad zapaljene šibce i obeležio ga tako za sva vremena.

— Tvoj brat je pravi genije — reče Kapetan.

— Bolje mala opekotina na šaci nego spaljena dečja Hoba s detetom u njoj — reče Venles — ili dete s opekotinama trećeg stepena.

— A još je bolje bilo ukloniti šibice van đečjeg domašaja — reče Kapetan.

— Da li možeš da ukloniš šibice Čarlin Mekgi van njenog domašaja? -— upita Venles.

— Ti zaista umeš da razgovaraš s ljudima…

— Upitaj samog sebe, kapetane Holisteru, kako su ži-Veli Viktorija i Endi kad je Carlin bila beba? Kako su živeli pre nego što počeli da povezuju neke stvari? Flašica s mlekom kasni. Beba plače. Istog trena jedna plišana životinja u njenoj kolevci počinje da se puši i da gori. Pelene su prljave. Beba plače. Trenutak kasnije pelene počinju da gore. Ti imaš sve te podatke, ti znaš kako se živelo u toj kući kapetane Holisteru. U svakoj sobi bio je aparat za gašenje požara i detektor dima. A jednom se zapalila njena kosa, kapetane Holisteru. Ušli su u njenu sobu, zatekli su je kako stoji u krevecu i urla, dok joj kosa bukti.

— Da — reče Kapetan — mora da su bili strahovito nervozni zbog toga.

— Naučili su je da mokri u nošu i naučili su je da ne pali vatru.

— Da ne pali vatru nekontrolisano. — dodade Kapetan.

— U stvari, kao moj brat, stvorili su joj kompleks. Šta je navikavanje na nošu? Stvaranje kompleksa. — Odjednom, stari čovek poče da govori čudnim piskavim glasom, kao žena. Kapetan ga je gledao s odvratnošću. — Ti si loša beba! — Vikao je Venles. — Vidi šta si uradila! To nije dobro. To je zlo. Da li odrasli to rade u gaće? To se radi u nošu, bebo, u nošu!

— Molim te, molim te prestani — reče Kapetan.

— Tako se stvara kompleks — reče Venles. — Ričard Damon je eksperimentisao sa studentima na Univerzitetu u Vašingtonu. Terao ih je da piju mleko, sodu, vodu a nije im dopuštao da idu u toalet. Kad im je najzad dopustio, nekoliko je imalo mokre gaće.

— Ovratno •— reče Kapetan.

— Eto kako je duboko kompleks usađen u čoveka — reče slavodobitno Venles. — Ne mislim da je pišanje u gaće odvratno kad mu je bilo dvadeset meseci. Možda je, sedeo na tatinom krilu i piškilo mu se. Jednostavno se upiškio. Ali, Damon je dokazao da mnogi od studenata nisu mogli da to urade. Jednostavno, nisu mogli dok se nisu našli u intimnosti toaleta.

— To je samo gubljenje vremena.

— Nije — bio je uporan Venles. — Zeleo bih samo da ti kažem da je slično s navikavanjem na nemokrenje kao i sa navikom da se vatra ne pali nekontrolisano. Ako se dete teško navikava da piški u nošu, kakve su posledice? Ništavne. Njegov veš se stalno pere. Možda će mu se guza ojesti pa će mama morati češće da ga maže. Ali, kako naučiti dete da ne pali vatru u svako vreme? — Oči su mu sijale, leva strana usta sve više se krivila. — Veoma cenim Mekgijeve kao roditelje. Oni su uspeli da se nekako izbore s tim. Mislim da su počeli s obukom mnogo pre nego što roditelji obično počnu s obukom sedenja na noši. Možda su počeli s tim dok je još puzala. »Beba to ne sme da radi! Beba će se povrediti! Loša beba! Ružna beba! Loša beba!« Vaš kompjuter tvrdi da je ona sposobna da se otrese svog kompleksa kad želi. Još je mala i kompleks nije cementiran u njenoj podsvesti. Sem toga, otac je s njom. Da li shvatate kakav je značaj te jednostavne činjenice? Ne, ne shvatate. Otac je autoritativna figura. On drži psihičke konce svakog ženskog deteta. Za devojčicu, on je Mojsije: ona ga sluša. On je možda jedina osoba na svetu koja može da ukloni tu blokadu. Naši kompleksi, kapetane Holisteru, uvek izazivaju strahovite psihičke stresove… Kapetan baci pogled na sat.

— Da li ćeš skoro da završiš? Imam još jedan sastanak?

— Kompleksi su gadna stvar. Imamo devojku koja je stara 19 godina. Bavi se prostitucijom. Imala je 300 ljubavnika. Telo joj je inficirano ljubavnim žarom kao telo 40—godišnje kurve. Ali, sve do 17. godina bila je devica. Otac joj je neprestano govrio da je seks u braku nužno zlo, a seks van braka prokletstvo, da je seks srž istočnog greha. Ali, kad se takav kompleks sruši, to je kao rušenje brane. Najpre se pojavi mala pukotina koja je sve veća i onda sve odlazi dođavola. Prema informacijama koje daje vaš kompjuter, mi to sada imamo sa malom Mekgijevih. Ona koristi svoje mogućnosti da bi pomogla oca jer on to zahteva od nje. To je kao da se brana sasvim srušila i kao da tone vode jure rušeći sve pred sobom, menjajući pejzaž za sva vremena.

Venlesov glas je sada postao kao grmljavina, ali više je bio smešan nego dostojastven i ubedljiv.

— Slušaj — reče kapetanu — slušaj me bar jednom. Skini štitnike s očiju. Čovek nije opasan sam za sebe. Ima malu moć, igračku, zabavu. On to shvata. Nije mogao da zaradi milion dolara s tim. Ne može da vlada ljudima i nacijama. Koristio je svoju moć da natera debele žene da smršaju, da pomogne muškarcima da steknu poverenje u sebe. Ne može često ni mnogo da koristi tu svoju moć. Neki unutrašnji psihološki faktor ga ograničava. Ali, devojčica je strahovito opasna. Ona beži sa svojim ocem, suočena je sa situacijom da se bori za život. Užasno je uplašena. Vi ste ga prisilili da promeni dečju psihu. Vi ste ga naterali da promeni devojčicinu psihu. Vi ste ga naterali da je primora da koristi svoju moć. Venles je teško disao.

Ako se pridržavao dobro poznatog scenarija — kraj se već nazirao — pa Kapetan reče:

— Sta predlažeš?

— Taj čovek mora biti likvidiran. Brzo. Pre nego što sasvim ukloni kompleks kojim su oni i njegova žena usadili u dete. I devojčica mora biti ubijena. Bar verujem tako. Ukoliko nije već uspeo da sasvim ukloni kompleks.

— Ali, Venlesu, ona je samo dete, mala devojčica. U redu, može da zapali vatru kad želi. Tu sposobnost nazivamo pirokinezom. Ali, kako ti govoriš o tome to zvuči kao armagedon, kao krvavi boj.

— Možda će to tek biti armagedon — reče Venles. .— Ne smeš da dopustiš da te zavedu njene godine i uzrast. Ne smeš da zaboraviš faktor X koji očigledno zaboravljaš. Sta će biti ako njeni talenti budu rasli s godinama? Ona je sada stara samo sedam godina. Kad je Džonu Miltonu bilo sedam godina bio je samo mali dečak koji se igrao olovkama.

Jedva je znao da napiše sopstveno ime i to slovima koja su mogli da pročitaju samo njegovi mama i tata. Bio je dete. Ali, Džon Milton je porastao i napisao »Izgubljeni raj«.

— Pojma nemam o čemu pričaš — reče mirno Kapetan.

— Govorim o destruktivnom potencijalu. Govorim o talentu koji je povezan sa hipofizom, žlezdom koja obično drema u uzrastu deteta kao što je Čarli Mekgi. Sta će biti kad poraste i kad se žlezda probudi iz dremeža i za dvadeset meseci postane najmoćnija snaga u ljudskom organizmu? Sta mislite ako Čarli izraste u osobu koja će jednostavnom snagom volje moći da izazove nuklearnu eksploziju?

— To je najluđa stvar koju sam ikada čuo.

— Je li? Dopusti mi onda da nastavim u tom luđačkom maniru, kapetane Holister. Pretpostavimo da se danas negde nalzi mala devojčica koja u sebi ima uspavanu snagu, ali uspavanu samo za trenutak, i koja će jednog dana biti dovoljno jaka da prepolovi ovu planetu na dva dela, kao porculanski tanjir. Da li verujete u to?

Posmatrali su se bez reči. Odjednom, zazuja interfon.

Posle kratke pauze, Kapetan se naže napred i pritisnu dugme.

— Molim, Reičel.

Do đavola, matori jarac zamalo da ga uhvati. Ličio je na zloslutnog gavrana i zbog toga ga Kapetan nije voleo. I bio je najodvratniji pesimist.

— Imate poziv na uređaju za dešifrovanje — reče Reičel. — Neko iz službene oblasti.

— U redu, draga. Hvala. Zadržite ga malo, važi?

— Da, gospodine. Zavalio se u fotelju.

— Moram da završim razgovor s tobom. Moraš mi verovati da ću pažljivo razmotriti sve što si mi rekao.

-— Hoćeš li? — upita Venles. Sleđena strana njegovih usana kao da se cerila cinički.

— Hoću.

— Devojčica… Mekgi… i onaj tip Ričardson… oni su tri poslednje cifre jednačine smrti, kapetane Holisteru. [zbriši ih. Počni ponovo. Devojčica je veoma opasna.

— Razmisliću o svemu — ponovi Kapetan.

— Učini tako. — Venles je najzad počeo da se diže na noge pomažući se štapom. Trebalo mu je dosta vremena za to. Najzad se podigao.

— Dolazi zima — reče Kapetanu — ove stare kosti me muče.

— Ostaješ li noćas u Longmontu?

— Ne, biću u Vašingtonu. Kapetan je oklevao ali onda reče.

— Odsedni u »Mejflaueru«. Možda ćeš mi biti potreban.

Nešto sinu u starčevim očima — zahvalnost? Da, skoro ligurno da je bila zahvalnost.

— U redu, kapetane Holister — reče i krenu prema vratima, pomažući se štapom. Bio je to samo starac koji je nekada davno otvorio Pandorinu kutiju i sada je želeo da sve ono što je iz nje izletelo ponovo vrati u nju, umesto da mu dopusti da se širi.

Kad se vrata zatvoriše za njim, Kapetan odahnu i podiže slušalicu na uređaju za dešifrovanje.

7.

— S kim govorim?

— Orv Džejmison na liniji, gospodine.

— Jeste li ih uhvatili, Džejmisone?

— Nismo još, gospodine, ali smo otkrili nešto zanimljivo na aerodromu.

— Sta to?

— Sve telefonske govornice su ispražnjene. Nekoliko novčića našli smo na podu svake od njih.

— Pokradene? Obijene?

— Ne, one su jednostavno prazne. Ovi novčići su nestali. Ovi iz telefonske kompanije su poludeli.

— U redu, Džejmisone.

— To je sada ubrzalo čitavu stvar. Mislili smo da je sigurno sklonio devojčicu kad je uzimao sobu u motelu, ali sada bar znamo da tražimo čoveka koji je platio račun sitninom.

— Ako su otišli u motel, ako se nisu zavukli u neki kamp.

— Da, gospodine.

— Nastavite ODžej.

— Da, gospodine. Hvala vam. — Bio je očigledno zadovoljan što se Kapetan setio njegovog nadimka.

Kapetan je spustio slušalicu i zatvorio oči. Ostao je tako pet minuta, razmišljajući. Ustao je i pozvao Reičel.

— Da li je stigao Džon Rejnberd?

— Da, kapetane.

— Dajte mi još pet minuta, a onda mi ga pošaljite. Želeo bih da razgovaram sa Norvilom Bejrsom.

— Da, gospodine — reče Reičel, dok joj se u glasu osećala sumnja. — To će morati da se obavi preko otvorene linije. Neće…

— Da, to će biti u redu — reče on nestrpljivo. Prošla su dva minuta pre nego što se začuo Bejtsov glas, tanak i praskav. On je bio dobar čovek. Nije imao baš mnogo mašte, ali je bio vredan. Bio je to baš čovek kakav je bio potreban Kapetanu, da vodi računa o svemu dok ne dođe Al. Norvil je obavestio Kapetana da su počeli da pretražuju okolne gradove — Oukvil, Tremont, Mesalonset, Hastings Glen, Luton.

— U redu, Norvile. Dobro je — reče Kapetan. Odjednom se setio onoga što mu je Venles rekao. »Primorali ste ga da skine usađeni kompleks, da promeni malu«. Pomislio je i na to što mu je Odi rekao da su sve telefonske govornice prazne. Mekgi to nije uradio. To je uradila devojčica. I zato što je sada bila oslobođena kompleksa spalila je vojnikove cipele, možda slučajno. Venles bi bio zadovoljan da čuje da će Kapetan iskoristiti bar 50 odsto njegovih saveta — stari jarac je bar bio razgovorljiv ovog jutra.

— Stvari su se promenile — reče Kapetan — moramo da uništimo Mekgija. Potpuno uništenje. Shvataš?

— Potpuno uništenje, u redu — reče mirno Norvil.

— U redu, Norvile — reče zadovoljno Kapetan i spusti slušalicu. Pripremi se da sačeka ulazak Džona Rejnberda.

Vrata se otvoriše trenutak kasnije i u njima je stajao on, veliki kao život, i dva puta ružniji. Obično je bio veoma tih, taj napola Čiroki Indijanac, da čovek ne bi ni bio svestan da je ušao u kancelariju ukoliko je bio nagnut nad neke papire na svom stolu. Kapetan je znao da je to vrlo retka osbina. Ljudi obično osete prisustvo drugog čoveka u istoj prostoriji, ali sa Rejnberdom je bilo nešto drugo. Kapetan se dobro sećao šta je jednom Al Štajnovic rekao o Rejnberdu dok su sedeli i pijuckali porto u Kapetanovoj dnevnoj sobi: »Znaš, on prilikom kretanja uopšte ne gura vazduh ispred sebe. To je jedinstveno«. Kapetan je bio srećan što je Rejnberd na njihovoj strani jer on je bio jedino ljudsko biće kojeg se on plašio.

Rejnberd je bio ogroman čovek: visok dva metra sa činom kosom svezanom u konjski rep. Pre deset godina, kad je po drugi put otišao u Vijetnam lice mu je bilo razncto i sada je umesto lica imao masku užasa. Levog oka nije imao. Užasan ožiljak pokrivao je to mesto. Nije želeo plastičnu operaciju niti stakleno oko. Rekao je da će mu u večnim lovištima tražiti da pokaže ožiljke, pa ne želi sada da ih krpi. Kad bi govorio takve stvari čovek nije znao da li da mu veruje ili ne: nikada se nije znalo da li je ozbiljan ili se šali.

Dugi niz godina Rejnberd je bio neverovatno dobar agent — pre svega zato što uopšte nije ličio na agenta a zatim zato što je bio beskrajno pametan. Blistav um krio se iza izrovašenog mesa. Govorio je tečno četiri jezika i razumeo je još tri. Učio je ruski. Kad bi progovorio glas mu je bio tih, muzikalan^ civilizovan.

— Dobar dan, Kapetane.

— Zar je dobar? •— upita Kapetan.

Rejnberd se osmehnu, pokazujući savršene bele zube. »Kao zubi ajkule« — pomislio je Kapetan.

— I zar je već posle podne?

— Popodne traje već 14 minuta — osmehnu se Rejnberd. — Na crnoj berzi u Veneciji kupio sam digitalni časovnik. Fascinira me. Male bele cifre stalno skaču. Gledam ih i noću. Govore mi da sam svake sekunde bliži trenu svoje smrti. I to je dobra Vest.

— Sedi stari prijatelju — reče Kapetan. Kao uvek kad je razgovarao s Rejnberdom osećao je da mu se usta suše i da su mu dlanovi vlažni. Uprkos svemu, činilo mu se da se dopada Rejnberdu, ako je njemu neko uopšte mogao da se dopadne.

Rejnberd sede. Nosio je farmerke i izbledelu košulju.

— Kako je bilo u Veneciji? — upita Kapetan.

— Sve tone •— reče Rejnberd.

— Imam posao za tebe, ako želiš. Mali je, ali će možda biti interesantan.

— Da čujem.

— Potpuno stvar dobre volje.

— Da čujem — ponovi još jednom Rejnberd i Kapetan mu sve ispriča. Bio je samo 15 minuta sa Rejnberdom a činilo mu se da je prošao već čitav čas. Kad je veliki Indijanac najzad otišao, Kapetan odahnu s olakšanjem.

Venles i Rejnberd u jednom danu, to bi iscrpio i mnogo snažnijeg čoveka. Dan je već odmakao i ko zna šta ga je još čekalo u toku popodneva. Pozvonio je Reičel.

— Da, Kapetane?

— Ručaću u kancelariji, draga. Da li biste mi naručili nešto iz restorana? Nije važno šta. Bilo šta. Hvala, Reičel.

Najzad je bio sam. Sprava za dešifrovanje je ćutala, krijući u sebi ko zna kakve tajne. Kad se ponovo oglasi, to će se svakako biti Albert ili Norvil da mu saopšte da je sve urađeno kako je želeo — da je mala uhvaćena a da je njen otac ubijen. To će biti dobre vesti.

Kapetan ponovo sklopi oči. Misli i rečenice letele su mu ispred očiju kao veliki zmajevi. Mentalna dominacija. Kažu da su mogućnosti ogromne, nepredvidive. Ako se samo pomisli da neko kao što je Mekgi postane blizak Kastru ili Ajatolahu Homeiniju. Sta bi bilo da se približi onom ružičastom Kenediju i da mu prišapne tihim glasom da je samoubistvo najbolje rešenje? Sta bi bilo kad bi takav čovek poveo gradsku gerilu? Šteta što moraju’da ga unište. Ali, bolje je izbeći neželjene posledice.

Devojčica. Venles je rekao: ».. .snaga koja će jednog dana možda narasti do tih razmera da će moći da prepolovi planetu…« To je bilo smešno, naravno. Venles je bez sumnje poludeo. Ždreb 6 je ispraznio sve njegove baterije. Ona je, ipak, bila samo mala nežna devojčica a ne razorno oružje. Moraće dugo da je ispituju ne bi li otkrili šta je i šta će postati. Možda će to pomoći da se ponovo aktivra eksperimentisanje sa Zrebom 6. Ako budu mogli da je ubede da upotrebi svoje sposobnosti za dobrobit zemlje, utoliko bolje.

»Utoliko bolje« — pomislio je Kapetan. Odjednom se svojim otegnutim, grubim jecajem oglasi automat za dešifrovanje.

Puls odjednom poče brže da mu udara. Kapetan željno posegnu za slušalicom.

Događaj na Mandersovoj farmi

1.

Dok je Kapetan diskutovao o njenoj budućnosti sa Alom Stajnovicem u Longmontu, Čarli Mekgi je sedela na ivci kreveta u motelskoj sobi u Slamberlendu, protežući se i zevajući. Jasno jutarnje sunce sijalo je kroz prozor. Nebo je bilo jesenje, tamno plavo. Stvari su izgledale mnogo bolje po ovako lepom jutru.

Pogledala je u oca koji je bio samo bezoblična gomila ispod pokrivača. Od njega se videlo samo čuperak crne kose. Osmehnula se. Uvek se trudio najviše što je mogao. Ako je on bio gladan, ali i ona, a imali su samo jednu jabuku on bi uzeo samo jedan zalogaj a ostatak bi dao njoj. Kad je bio budan, uvek se trudio da učini najbolje.

Ali, kad je spavao uzimao je svu ćebad za sebe.

Ušla je u kupatilo, skinula se i okrenula tuš. Otišla je na toalet dok se voda zagrevala a onda je stala pod topao mlaz. Topla voda je udari i ona zatvori oči osmehnuvši HC. Ništa na svetu nije bilo lepše od prva dvatri minuta pod mlazom toplog tuša.

(»Nisi bila dobra prošle noći«).

Zadrhtala je na tu pomisao.

(»Nemoj tata, reci da nije tako«).

(»Zašto si zapalila cipele onog čoveka? To je loše, vrlo loše, da li voliš medu ovako izgorelog i crnog?«)

Drhtaj se produžio. Nezadovoljstvo je sada bilo pojavimo strahom i stidom. Pomisao na nagorelog medu nikada nije isplivala sasvim na površinu njene svesti: bila je to pomisao skrivena u njenoj podsvesti i često joj se događalo da se njeno osećanje krivice javlja istovremeno sa gadnim mirisom nagoretine. A taj miris nagorele tkanine donosio joj je u svest slike majke i oca kako se naginju nad njen krevetac. Oni su bili veliki ljudi, džinovi. Bili su preplašeni. Bili su besni, njihovi glasovi su bili jaki i odzvanjali su u sobi, reči su se obrušavale na nju kao lavina kamenja.

(»Zla devojčica! Vrlo zla! Ne smeš Čarli, nikada, nikada, nikada!«)

Koliko je mogla tada da ima? Tri godine? Dve? Koliko daleko seže sećanje? Jednom je to pitala tatu i tata joj je rekao da ne zna. Rekao joj je da se on sećao kako ga je ujela pčela i da mu je majka rekla da je tada imao samo 15 meseci.

Njena najstarija sećanja bila su te slike džinovskih lica koja vise iznad nje, užasni glasovi i miris izgorele tkanine. To, u stvari, nije gorela tkanina nego njena kosa. Sama je zapalila svoju kosu i skoro je svu uništila. Posle toga je otac prvi put spomenuo reč »pomoć« a mama se čudno ponašala, najpre se smejala kao luda a onda je strahovito plakala, pa se onda opet smejala čudnim piskavim glasom tako da je tata morao da je snažno ošamari. Toga se dobro sećala, jer je to bilo jedini put da je tata ošamario njenu mamu. Tata je rekao da bi morali da potraže pomoć. Bili su u kupatilu. Glava joj je bila mokra jer ju je tata gurnuo pod tuš. »Kako da ne« — rekla je mama — »hajdemo kod doktora Venlesa. On će nam pomoći, kao što nam je već pomogao«. Smejala se i plakala i opet se smejala i onda ju je tata ošamario.

(»Bila si strašno loša sinoć«).

— Nisam — promrljala je ispod tuša. — Tata je rekao da nisam bila suviše zla… mogla sam da mu spalim lice.

(»BILA SI ZLA SINOĆ!«)

Ali, bio im je potreban novac iz telefonskih govornica. Tata je tako rekao.

(»VRLO LOŠA!«)

Počela je opet da misli na mamu. Selila se događaja kad joj je bilo pet godina, već je bila u šestoj. Nije volela da misli na to, ali sećanje je oživelo i nije mogla da mu se odupre. To se dogodilo pre nego što su oni zli ljudi došli i povredili mamu

(»misliš ubili je, misliš, ubili«)

pa, dobro pre nego što su je ubili i uzeli Čarli. Tata ju je držao na krilu i čitao joj priče pred spavanje. Samo to nisu bile priče o Vini Puu, o Alisi. Bile su to dosadne knjige bez slika. Tražila je da joj čita o Vini Puu.

»Ne, Čarli« — rekao je — »moram da ti čitam neke druge priče i moraš da ih slušaš. Sada si već dovoljno velika da ih razumeš i tvoja mama misli tako. Ove priče će te malo preplašiti, ali veoma su važne. To su istinite priče«.

Sećala se naslova knjiga iz kojih joj je tata čitao priče, jer su je te priče plašile. Jedna knjiga se zvala »Lo«. Napisao ju je Čarls Fort. Druga je imala naslov »Čudnije od nauke« a autor je bio Frenk Edvards. Bila je tu i knjiga s imenom »Noćna istina« i još jedna koja je imala u naslovu samo jednu reč, »Pirokineza«. Mama nije dopuštala da joj se čita iz te knjige. »Kasnije« — rekla je mama — »kad bude malo starija, Endi«. I onda je te knjige nestalo. Čarli je bila zadovoljna zbog toga.

Sve te priče bile su prilično strašne. Jedna se odnosila na čoveka koji je sam sebe spalio u parku. U drugoj priči pisalo je o gospođi koja je izgorela u svojoj dnevnoj sobi. I u sobi nije izgorelo ništa drugo sem nje i samo je malo nagorela stolica na kojoj je sedela dok je gledala televiziju. Neki delovi tih priča nisu joj bili baš sasvim jasni, ali sećala se jedne stvari: policajac je rekao: »Nemamo pravo objašnjenje za ovaj slučaj. Od žrtve su ostali samo zubi i nekoliko nagorelih komadića kostiju. To mora BB je bila veoma jaka vatra, ali ništa drugo nije čak ni laknuto plamenom. Ne možemo da objasnimo zašto čitava kuća nije eksplodirala«.

Treća,priča je bila o dečaku — imao je 11 ili 12 godina — koji je izgoreo dok se sunčao na plaži. Tata ga je uneo u vodu, i sam je pri tom bio dobro spaljen, ali dečak je nastavio da gori u vodi do kraja. Bila je tu i priča o tinejdžerki koja je izgorela u ispovedaonici dok je svešteniku priznavala svoje grehe. Čarli je znala sve o ispovedaonici i tom katoličkom običaju jer joj je njena prijateljica Dini ispričala. Dini joj je rekla da svešteniku mora (da se kaže sve što se loše radilo u toku nedelje. Dini još nije išla na ispovest jer je bila suviše mala i nije još bila na Prvoj pričesti, ali njen brat Karl je išao redovno. Karl je bio u četvrtom razredu i on je morao sve da prizna, čak i to da se uvukao u maminu sobu i uzeo komad njenog rođendanskog kolača. Jer, ako sve to ne kažeš svešteniku neće ti biti dopušteno da okusiš Kristovo telo i krv i gorećeš u večnom ognju.

Čarli je bila strašno uplašena pričom o devojčici koja je izgorela u ispovedaonici. Briznula je u plač. »Da li ću i ja spaliti sebe?« — jecala je. — »Kao kad sam bila mala i kad sam zapalila sopstvenu kosu? Da li ću se raspasti?«

Mama i tata su bili zabrinuti. Mama je bila bleda i nervozno je grickala usne, ali tata ju je zagrlio i rekao: »Ne, mila. Nećeš, ako budeš pažljiva i ako uvek misliš na tu stvar. Na to što ponekad radiš kad si uplašena ili neraspoložena«.

»Šta je to?« — plakala je Čarli. — »Recite mi šta je to što ja imam? Ja čak i ne znam kako to nastaje. Obećavam da neću nikada više to da uradim«.

Mama je rekla: »Koliko mi znamo, to se naziva pirokinezom. To znači da poseduješ moć da zapališ vatru samo mišlju. To se obično događa kad su ljudi nezadovoljni. Neki ljudi imaju tu moć a da je i nisu svesni. Ponekim ljudima se ta moć otme i onda…« — nije mogla da završi misao.

»I onda oni spale sami sebe« — rekao je tata. — »To se tebi desilo kad si bila mala i kad si zapalila sopstvenu kosu. Ali ti to možeš da kontrolišeš, Čarli. Moraš. Nisi ti kriva zbog toga« — njegove oči i mamine susretoše se za trenutak dok je to govorio i nešto kao da prelete između njih. — »Ponekad ne možeš da to sprečiš, desi se slučajno. To je kao kad si bila mala pa si zaboravila da na vreme odeš u toalet jer si se zaigrala i onda si se upiškila u gaće. Mi smo to nazivali nesrećnim slučajem — sećaš se?«

»To više ne radim«.

»Pa, naravno. I malo pomalo, ti ćeš uspeti da kontrolišeš i tu drugu stvar na isti način. Ali, za sada moraš da nam obećaš da nećeš dopustiti nikada, nikada, nikada da se ponovo pojavi vatra. A ako se vatra već pojavi bez tvoje volje, odgurni je od sebe. Gurni je u korpu za otpatke. Pokušaj da je gurneš napolje. Pokušaj da je gurneš u vodu, ako je u blizini«.

»Ali, nikada ne smeš da gurneš vatru na neku osobu« — rekla je mama, a lice joj je bilo bledo i ozbiljno. — »To bi bilo vrlo opasno, Čarli. I ti bi tada bila vrlo loša devojčica. Zato što bi time« — mama se borila da izgovori te reči — »zato što bi ti na taj način mogla da ubiješ neku osobu«.

Čarli je tada zaplakala, bile su to suze straha i kajanja jer su obe mamine ruke bile uvezane zavojima, i ona je dobro znala zašto joj tata čita sve te strašne priče. Jer dan ranije, kad joj je mama rekla da ne može da ide kod Dini pošto nije spremila svoju sobu, Čarli se jako naljutila i odjednom se pojavila vatra, niotkuda kao i uvek, kao neki zli duh, a ona je bila strašno besna i odgurnula je vatru od sebe prema mami i mamine ruke su naglo počele da gore. I to nije bilo tako strašno.

(»moglo je da bude gore da je bilo zahvaćeno njeno lice«)

Jer je u sudoperi bilo puno vode za pranje sudova, nije bilo tako strašno, ali moglo je da bude STRAŠNO, i ona je obećala da nikada, nikada, nikada više neće da se loliko naljuti…

Topla voda udarala je po njenom licu, grudima, ramenima, uvijala je u topli omotač, uklanjajući uspomene i brige. Tata joj je rekao da je sve u redu. I ako tata kaže da je u redu, onda je to zaista tako. On je bio najpametniji rovek na svetu.

Misli joj se vratiše iz prošlosti u sadašnjost, i ona poče da misli na ljude koji su ih proganjali. Poslala ih je vlada, tako je tata rekao, ali ne onaj dobar deo vlade. Oni su radili za vladinu službu koja se nazivala Radionica. Ljudi su ih lovili i lovili. Kuda god bi otišli, za njima bi ubrzo došli i ljudi iz Radionce.

»Pitam se kako bi im se dopalo da ih zapalim?« — pitao se jedan deo njenog razuma ali, odmah zatim, zatvori oči od užasa. Nije smela tako da razmišlja. To je bilo zlo.

Čarli posegnu i okrete slavinu za hladnu vodu. Nekoliko trenutaka tresla se pod mlazem hladne vode. Kad imaš loše misli moraš da se kazniš za njih. Tako joj je rekla Dini.

2.

Endi se polako budio, jedva svestan prskanja vode u kupatilu. Najpre je to bio samo deo sna: bio je na ribnjaku Tašmor sa dedom i imao je samo osam godina. Pokušao je da stavi rovca na udicu a da se ne ubode u palac. San je bio neverovatno jasan. Mogao je jasno da vidi kako se ljulja voda u dnu čamca, video je zelene čizme Grantera Mekgija. Voda je bila mirna, ali čulo se pljuskanje, kao…

… kao zvuk…

… zvuk tuša, Čarli se sigurno tušira. Otvorio je oči i zagledao se u nepoznati plafon. »Gde smo?«

Za poslednju godinu dana promenili su toliko mnogo mesta da više nije mogao da se seti gde je sve bio. S tugom se setio svog sna i pomislio je kako ništa drugo na svetu ne želi do da opet bude mali i da opet bude sa Granterom Mekgijem na ribnjaku. Ali, Granter je bio mrtav već više od dvadeset godina.

Hastings Glen. Bili su u Hastings Glenu.

Pitao se šta mu je s glavom. Bolela ga je, ali ne tako strašno kao prošle noći kad ih je ostavio onaj bradati vozač. Bol je sada bio podnošljiv. Do večeri će možda prestati, ne sasvim, ali sutra ga već neće biti.

Tuš je zatvoren.

Seo je u krevetu i pogledao na sat. Bilo je 10.45.

— Čarli?

Ušla je u sobu, trljajući se snažno peškirom.

— Dobro jutro, tata.

— Dobro jutro, kako si?

— Gladno. — reče ona. Prišla je stolici na kojoj je sinoć ostavila svoje stvari. Uzela je zelenu bluzu. Pomirisala je i napravila grimasu. — Morala bih da promenim odeću.

— Moraš da se strpiš za trenutak. Nešto ćemo ti nabaviti u toku dana.

— Nadam se da ćemo do hrane doći nešto ranije.

— Krenućemo autostopom i zaustavićemo se kod prvog restorana koji ugledamo.

— Tata, kad sam pošla u školu rekao si mi da se nikada ne vozim sa nepoznatima — bila je u gaćicama i zelenoj bluzi. Gledala ga je radoznalo.

Endi se diže, priđe joj i stavi joj ruke na ramena.

— Ponekad je sam đavo bolji od nekoga koga poznaješ — reče. — Razumeš li to?

Razmišljala je pažljivo. Zli su bili oni ljudi koje su poznavali i koji su ih jurili…

— Mislim da sam shvatila, većina ljudi koji voze kola ne radi za Radionicu.

Osmehnuo se.

— Shvatila si. A ono što sam ti ranije rekao još važi: kad si priterana uza zid, moraš da uradiš nešto što nikada ranije ne bi radila ako stvari idu dobro.

— Kao što je, na primer, uzimanje novca iz telefonskih govornica?

— Tačno.

— To nije bilo loše?

— Nije. Pod određenim okolnostima nije.

— Nisam htela da zapalim cipele onog vojnika.

— Naravno da nisi.

— Kako je tvoja glava danas? — Osmehnula mu se, isto onako kao Viki, nekada.

— Mnogo bolje, hvala.

— Dobro — pogledala ga je bolje. — Oko ti je smešno.

— Koje oko?

— Ovo — pokazala je na njegovo levo oko.

— Je li? — ušao je u kupatilo i očistio paru s ogledala.

Dugo je posmatrao svoje levo oko, osećajući kako ga napušta dobro raspoloženje. Njegovo desno oko bilo je onakvo kakvo je uvek bilo, zeleno sivo — imalo je boju okeana U prolećni dan. Njegovo levo oko bilo je isto zeleno sivo ali beonjača je bila podlivena krvlju, i ženica je izgledala sitnija od ženice LI desnom oku. A kapak mu je padao, što ranije nije bio slučaj.

Odjednom mu u svesti odjeknu Vikin glas. »Plaše me te glavobolje, Endi. Ti radiš nešto sa sobom istovremeno kad prenosiš svoju moć na druge, ili kad ih ‘guraš’, kako ti kažeš«.

Počeo je da dodiruje levu stranu svog lica. Sam je sebi ličio na čoveka iz televizijskih reklama koji se divi svom dobro obrijanom licu. Pronašao je tri osetljive tačke — jedna je bila ispod levog oka, jedna na levoj jabučici a treća na levoj slepoočnici — tu, u stvari, nije ništa osećao. Obuze ga strah. Nije se plašio za sebe već za Čarli jer — šta će se desiti sa njom ako ostane sama.

Mogao je da je vidi iza sebe u ogledalu.

— Tata? — glas joj je bio preplašen. — Da li ti je dobro?

— Dobro mi je — glas mu je zvučao normalno — samo razmišljam o tome da bi trebalo da se obrijem.

Stavila je ruku na usta i nasmejala se.

— Ličiš na ribaću četku.

Pojurio ju je po sobi, uhvatio je i protrljao njen nežni obraz svojim grubim. Čarli se smejala i vriskala.

3.

Dok je Endi golicao svoju kćerku, Orvil Džejmison, ili Ođi, ili Sočni, i drugi agent Radionice po imenu Brjus Kuk vozili su se u svetloplavom »Sevroletu« prema Hastings Glenu.

Ođi se zagledao niz Glavnu ulicu, pažljivo osmotrivši trgovine, apoteku, zgradu opštine. Glavna ulica bila je i nastavak puta broj 40, a Mekgijevi nisu bili ni pet kilometara udaljeni od mesta na kome su sada stojali Ođi i Brjus Kuk.

— Pogledaj ovaj grad — reče s odvratnošću Ođi.— Odrastao sam nedaleko odavde. U gradiću koji se zove Louvil. Da li si nekada čuo za Louvil, Njujorčanine?

Brjus Kuk odmahnu glavom.

— Atika je, takođe, blizu. Tu prave pivo »Atika klub«. Nikada nisam bio srećniji u životu nego onoga dana kad sam zauvek otišao iz Louvila. — Ođi posegnu ispod kaputa i namesti bolje »Vetrogonju«.

— Eno Toma i Štiva — reče Brjus. Preko puta se zaustavio svetlosmeđi »Pejser« i parkirao se na mestu s kojeg je otišao neki kamionet. Dva čoveka u tamnim odelima izađoše. Ličili su na bankare. Dalje, niz ulicu, dva druga čoveka iz Radionice razgovarala su sa starijom ženom koja je brinula o učenicima koji su prelazili ulicu u vreme pauze za ručak. Pokazali su joj sliku i ona je odmahnula glavom. Bilo je deset agenata iz Radionice u Hastings Glenu, a svi su održavali vezu sa Norvilom Bejtsom koji je u Albaniju čekao na specijalnog Kapetanovog izaslanika Ala štajnovica.

— Da, iz Louvila sam — reče Ođi s uzdahom. — Nadam se da ćemo uhvatiti te dve lude do podneva. I nadam se da će me sledeći posao odvesti u Koraci. Ili na Island. Bilo kuda, samo dalje od države Njujork. Suviše je blizu Louvila.

— Misliš da ćemo ih ščepati do podne? — pitao je Brjus.

— Ako ne do podne, do sumraka su naši •— reče Ođi. — Računaj s tim.

Ušli su u restoran i naručili kafu. Mlada kelnerica lepog držanja posluži ih.

— Koliko su dugo ovde, sestro? — upita Ođi.

— Ako imaš sestru, žalim je — progovri kelnerica — mislim, ako imate neke sličnosti.

— Ne budi takva, sestro — reče Ođi i pokaza joj svoju službenu legitimaciju.

Zagledala se u dokumenat. Iza nje je neki mladi delinkvent koji je vidno stario, pritiskao dugmeta na muzičkom automatu.

— Tu sam od sedam sati — reče kelnerica. — Kao i svakog dana. Možda je bolje da razgovarate s Majkom. On Je vlasnik. — Htela je da ode, ali je Ođi uhvati za članak na ruci. Nije voleo žene koje su se podsmevale njegovom licu. Sve su žene uglavnom kurve, njegova majka je bila u pravu što se toga tiče, mada za ostalo nije bila baš u pravu. I njegova majka bi svakako znala šta da misli o ovoj kučki visoko dignutih sisa.

— Zar sam rekla da želim da govrim sa vlasnikom? Počela je da se plaši, i Ođiju je to bilo milo.

— N-ne.

— Tako je. Jer, ja želim da razgovaram s tobom a ne s tipom koji je čitavo jutro proveo u kuhinji razbijajući jaja — izvadio je sliku Čarli i Endija Mekgija iz džepa. — Prepoznaješ li ih, sestro? Da li si ih posluživala za doručkom?

— Pusti me. Boli me — nestalo joj je rumenila s lica ostao je samo kurvinski ruž kojim se namazala. Možda je rukovodila navijačkim timom u srednjoj školi. Bio je to tip devojaka koje su se smejale Orvilu Džejmsonu kad bi ih pozvao da izađu s njim jer je bio predseđnik Šahovskog kluba a ne bek ragbi tima. Gomila jevtinih kurvi iz Louvila. Bože, kako je mrzeo Njujork. Čak je i grad Njujork bio suviše blizu.

— Reci mi da li si ih posluživala ili nisi, pa ću te pustiti.

Bacila je brz pogled na sliku.

— Ne, nisam. A sada me pusti…

— Nisi gledala dovoljno dugo, sestro. Bolje pogledaj ponovo.

Pogledala je ponovo.

— Ne, ne — viknula je — nikada ih nisam videla! Pusti me, čuješ li?

Mladi delinkvent koji je stario okrete se, i zataknuvši palčeve u džepove svoje kožne jakne, reče: — Smetaš dami, mamlaze.

Brjus Kuk ga pogleda i reče, širom otvorenih očiju.

— Budi srećan da ti ne budeš sledeći, govnaru.

— Tako — reče mladić u kožnoj jakni, odjednom tankim glasom. Nestao je brzo kao da se odjednom setio da ima neodložni posao na ulici.

Dve starije dame nervozno su pogledale prema šanku gde se odigravala nemila scena. Ogroman čovek, obučen u belu kuvarsku odeću — prilično čistu — najverovatnije Majk, vlasnik — stajao je na kuhinjskim vratima, posmatrajući. U jednoj ruci je držao veliki kasapski nož, ali bez nekog velikog autoriteta.

—Šta želite momci? — upita najzad.

—Oni su vladini — reče kelnerica — oni…

— Dakle, nisi ih služila? Sigurna si? — pitao je Ođi — Je li sestro?

—Sigurna sam. — Sada je skoro plakala.

—Bolje je da je tako. Ako pogrešiš, možeš da zaglaviš pet godina u zatvoru.

— Sigurna sam — šapnula je. Suza joj kliznu iz jednog oka. — Molim vas, pustite me. Nemojte više da me dirate. Boli me.

Ođi stisnu još jače svoju veliku šaku, uživajući u krckanju sitnih kostiju u njoj uživajući u saznanju da bi mogao da stegne još jače i da ih smrska. Dve starije dame digoše se i odoše. Štivi Vonder je pevao. Njegov glas je odzvanjao iz automata.

Ođi podiže svoju šoljicu s kafom, nagnu se preko šanka i prosu kafu na pod, a zatim baci šoljicu koja se razlete u komade. Kelnerica je sada jecala.

— Seratorko — reče Ođi.

Vlasnik napravi neki pokret nožem, na šta se Ođijevo lice ozari.

— Hajde, hajde, samo pokušaj.

Majk spusti nož, pored tostera i odjednom viknu, posramljen i besan.

— Ja sam se borio u Vijetnamu! I moj brat se borio u Vijetnamu! Pisaću svom kongresmenu o ovome! Videćete vi!

Ođi ga je gledao. Posle izvesnog vremena, Majk obori pogled, posramljeno i uplašeno. Dva agenta izađoše.

Kelnerica poče da skuplja komadiće razbijene šolje. Pred restoranom Brjus upita.

— Koliko ima motela?

— Tri motela, šest turističkih kampova s kabinama. Već imamo ljude koji su krenuli u proveru — reče, dok u išli prema svetloplavom »Ševroletu«. — Uskoro ćemo imali izveštaj.

4.

Džem Mejo je bio s agentom po imenu Rej Noules. Bili su na drumu 40 i išli su prema motelu »Slamberlend«. Vozili su stari model »Forda« i, baš pre nego što će se popeti na poslednji brežuljak s kojeg se video motel, puče im guma.

— Usrana guma — reče Džon, dok su kola počela da se zanose u desnu stranu. — Zaustavio se i rekao. — Ti idi napred a ja ću stati i promeniti gumu.

— Pomoći ću ti — reče Rej — bićemo gotovi za pet minuta.

— Nemoj, idi. Motel je iza brega.

— Siguran si?

— Da. Uskoro ću te pokupiti, ukoliko i rezervna ne pukne. A to me ne bi ni najmanje iznenadilo.

Razdrndani kamionet prođe pored njih. Bio je to onaj isti kamionet koji su videli Ođi i Brjus dok su stajali ispred Majkovog restorana.

Rej i Džon priđoše prtljažniku automobila i izvadiše rezervnu gumu. Bila je u dobrom stanju.

— U redu — reče Džon — hajde, sada idi.

— Bili bismo gotovi za pet minuta.

— Ako ono dvoje nije u motelu, negde mora da bude. A možda i jesu u motelu, hajde, kreni.

— Dobro. Idem.

Džon uze potreban alat iz prtljažnika i poče da se priprema za menjanje gume. Rej Noules ga je jedno vreme posmatrao, a zatim krenu prema motelu »Slamberlend«.

5.

Nešto dalje od motela, Endi i Čarli Mekgi su stajali kraj druma broj 40. Endi se uzalud plašio da će neko primetiti da je došao u motel bez kola. Zena na portirnici bila je isuviše zauzeta gledanjem televizije. Primila je ključ od Endija, i ne pogledavši ga. Odložila je ključ i, već po navici, rekla:

— Nadam se da ste uživali u boravku kod nas.

— Da, hvala — reče Endi i udalji se.

Čarli ga je čekala napolju. Žena mu je dala kopiju računa koju on odsutno gurnu u džep. Novčići su mu zveckali u džepu.

—Kuda ćemo? — pitala je Čarli. —Ne znam.

— Nervozna sam. Ne dopada mi se to.

— Mislim da smo im izmakli — reče on. — Ne brini, oni možda još traže taksistu koji nas je odvezao u Albani.

Znao je da priča u vetar. A i Čarli je to znala. Nije bilo dobro što su stajali kao otvorene mete, tu kraj druma. Uskoro će početi da mu se priviđaju ljudi iz Radionice, iza svakog grma. To je već paranoja.

— Čarli — počeo je…

— Hajdemo kod Grantera — reče ona.

Pogledao ju je zaprepašćeno. Setio se svog sna o pecanju s dedom, sna iz kojeg ga je probudilo Čarlino tuširanje.

— Otkuda si se toga setila? — pitao je. Granter je umro davno pre Čarlinog rođenja. Ceo život proživeo je u Tašmontu u Vermontu, gradiću zapadno od granice prema Nju Ilempširu. Kad je Granter umro, kućicu na jezeru nasledila je Endijeva majka. Kad je ona umrla, sve je pripalo Endiju. Odavno bi kućica pripala gradu zbog neplaćanja poreza, ali Granter je mislio i na to i ostavio je odgovarajuću sumu da se to plati.

Endi i Viki su išli na jezero jednom godišnje, za vreme godišnjeg odmora u leto, sve dok se Čarli nije rodila: Kućica je bila udaljena 20 kilometara od najbližeg asfaltiranog puta, skrivena u divljini. Leti je bilo dosta ljudi na ribnjaku Tašmor koji je u stvari bio malo jezero uz koje se nalazio Bradfordi, nešto dalje Nju Hempšir. Ali, u ovo doba godine sve te letnje kućice biće prazne. Endi se pitao da li se taj drum zimi čistio od snega.

— Ne znam — reče Čarli — jednostavno mi je palo naum. Ovog trena.

Za to vreme, s druge strane brega, Džon Mejo je otvarao pretljažnik starog »Forda« i tražio rezervnu gumu.

— Pred jutro sam sanjao Grantera — reče polako Endi. — Prvi put posle toliko godina pao mi je na pamet.

— Dobar san?

— Da.

— Pa šta kažeš?

— Mislim da je to odlična ideja — reče Endi. — Otići ćemo tamo i razmisliti šta ćemo dalje da radimo. Mislio sam o tome kako bi bilo da se dokopamo nekih novina pa da ispričamo našu groznu priču.

Jedan razdrndani kamionet išao je prema njima i Endi brzo podiže palac. S druge strane brega, Rej Noules se brzo primicao.

Kamionet se zaustavi. Čovek s kapom igrača bezbola nagnu se prema njima.

— Gle kakva zgodna gospođica — reče, osmehnuvši se. — Kako se zovete, gospođice?

— Roberta — reče Čarli brzo. Roberta je bilo njeno drugo ime.

— Pa, Bobi kuda si krenula od jutros?

— Idemo u Vermont — reče Endi — u Sent Džonsberi. Moja žena je otišla u posetu sestri i desilo se nešto.

— Da li ona zna? — upita farmer i ućuta, ali je nastavio da posmatra Endija krajičkom oka.

— Moja žena se porodila — reče Endi i uspe da se široko osmehne. — Mala je dobila brata, tačno u jedan posle ponoći.

— Zvaće se Endi — reče Čarli — zar nije lepo ime?

— Mislim da je sjajno — reče farmer — hajde uskačite, odvešću vas deset kilometara bliže Sent Džonsberiju.

U taj čas Rej Noules je izlazio na vrh brega. Video je prazan drum koji je vodio prema motelu »Slamberlend«. Iza motela video se stari kamionet koji je malopre prošao pored njihovih kola.

Nije bilo razloga za žurbu.

6.

Farmer se zvao Irv Manders. Baš je odvezao dinje u grad i sada se zadovoljan vraćao.

— Čudim se da ste odlučili da putujete autostopom — govorio je Manders — to je suviše opasno. U Hastings Glenu je velika autobuska stanica i lako ste mogli da nađete autobus.

— Pa… — počeo je Endi. Videlo se da ne zna šta da kaže, ali javi se Čarli.

— Tata je trenutno bez posla — reče glasno — zato je mama i morala da ide da rodi kod tetke Em. Tetka Em ne voli tatu, pa smo mi ostali kod kuće. Ali, sada ćemo videti mamu. Je li, tata?

— To je naša intimna priča, Bobi — reče Endi, kao da mu je neugodno. I zaista mu je bilo neugodno. Bilo je stotinu rupa u toj priči.

Ne želim da čujem više nijednu reč — prekide je Irv — ja znam šta su porodični problemi. Sto ne biste došli kod mene na ručak?

— Ne znam da li smemo.

— Bilo bi to divno, zar ne, tata?

Znao je da Čarli ima izvanrednu intuiciju i da je nikada ne prevari a on je bio isuviše mentalno i psihički iscrpljen da bi sada mogao da joj se suprotstavi. Ona je bila samovoljna i agresivna mala devojčica i više puta se Endi pitao ko ovde vodi program.

— Ako ste sigurni da će biti dovoljno hrane… rekao je.

— Uvek ima dovoljno — reče Irv Manders. — Radujem se što ćete ručati s nama. Moja žena Bi će se obradovati Kad vas bude videla.

7.

Žena u motelu »Slamberlend« bila je uznemirena. Zaboravila je da gleda televizijski program.

— Jeste li sigurni da je ovde noćio baš ovaj čovek? — pitao je Rej Noules već treći put. Nije joj se dopadao taj oniski muškarac. Možda je radio za vladu, ali to nije bilo nikakvo olakšanje za Lenu Kaningam. Nije joj se dopadalo što joj gura sliku pod nos, nisu joj se sviđale njegove hladne, plave oči.

— Da, to je on — ponovila je — ali, sa njim nije bila nikava mala devojčica. Verujte mi gospodine. Moj muž može da vam kaže to isto. On radi noću. Jedva se viđamo, sem za večerom.

Došao je i drugi čovek i žena primeti da ima veliki revolver pod pazuhom i tokivoki u rukama.

— Oni su bili ovde — reče Džon Mejo. Bio je lud od besa i razočaranja. — Dvoje je spavalo u tom krevetu. Na jednom jastuku su nađene plave vlasi a na drugom crne. Prokleta guma! Prokleta, i neka sve ide do đavola. Vlažni peškiri još vise na konopcu a iz tuša kaplje voda. Izgubili smo ih zbog zadržavanja od pet minuta.

Gurnuo je dublje pištolj u futrolu.

— Pozvaću muža — reče Lena tiho.

— Nije važno — reče Rej i uhvati Džona za ruku povevši ga napolje. — Zaboravi na gumu. Jesi li pozvao Ođija u gradu?

— Razgovarao sam sa njim a on je razgovarao sa Norvilom. Norvil je krenuo iz Albanija i sa njim je Al Stajnovcic. Spustili su se pre desetak minuta.

— Dobro. Slušaj, razmisli malo, Džoni. Mora da su krenuli autostopom.

— I ja mislim tako. Ukoliko nisu ukrali kola.

— Momak je profesor engleske književnosti. On ne bi znao da ukrade slatkiš iz samousluge. Otišli su autostopom. Stigli su autostopom prošle noći iz Albanija. I nastavili su tako. Mogu da se kladim u svoju godišnju platu da su stajali kraj druma s podignutim palcem dok sam ja išao s druge strane brega.

Dok je Džon proklinjao gumu, Rej je pokušao da se seti šta je prošlo pored njih u to vreme. Setio se: razdrdani kamionet. Požurili su prema »Fordu«, odlučivši da u kolima uspostave vezu s Norvilom i Ođijem.

Lena Kaningam zavrte glavom i ode cla probudi muža.

8.

Rej Noules je bio iza volana starog »Forda« a Džon Mejo je sedeo pored njega. Jurili su kao tane drumom 40. Istovremeno, još 11 kola približavalo se ovoj oblasti. U tom trenu, kamionet je skrenuo na uski drum prema severoistoku. U kamionetu je raspoloženje bilo na vrhuncu. Čarli je pevala sve pesme koje je znala, počevši sa »Srećan rođendan« a završila je sa »Trkom u gradu«. Ovu poslednju pevali su s njom i Irv i Endi.

Nekoliko minuta kasnije, Irv je skrenuo na prašnjavi drum i uskoro su stigli do crvenoplavog poštanskog sandueeta na kojem je pisalo prezime Manders.

— Sigurno dajete bogatstvo zimi cla vas oslobode iz snega — reče Endi.

— Sve radim sam.

Zaustavili su se pred drvenom kućom na tri sprata. Bila je okrečena u belo i imala je zeleni trem boje nane. Sa strane je bilo dodato proširenje koje je, takođe, bilo ofarbano svezom zelenom bojom. Kad je Irv ugasio motor, čulo se mukanje.

— Imate kravu — oduševila se Čarli. — Čula sam je.

— Imamo tri krave — reče Irv. — To je Šefica što se javlja, originalno ime, je li? Ona smatra da treba da je muzemo tri puta na dan. Možeš kasnije da je vidiš, ako ti tata dopusti.

— Smem li, tata?

— Mislim da možeš -— reče Endi.

— Uđite da se upoznate sa mojom ženom.

Krenuli su preko dvorišta, dok se Čarli trudila da zagleda svaku kokošku.

— Stigao si, Irv! Koga si to doveo?

— Ovo dugmence ovde je Roberta. Ovaj momak je njen tata. Ne znam kako se zove, pa ne znam da li smo u srodstvu.

— Ja sam Frenk Barton, gospođo — reče Endi i koraknu prema njoj. — Vaš muž je pozvao Bobi i mene na ručak. Drago nam je da smo vas upoznali.

— Ja sam Norma Menders. Uđite, dobrodošli ste — ali Endi nije mogao a da ne primeti začuđen pogled koji je uputila svom mužu.

— Frenk i dugmence putuju u Vermont — reče Irv. — Mislim da bi im dobro došlo malo tople hrane. Nadam se da nemaš ništa protiv što sam ih doveo.

— Naravno da nemam — reče ona — gde su vaša kola, gospodine Barton?

Pa… — počeo je Endi. Bacio je pogled prema Čarli, ali ona nije mogla da mu pomogne: hodala je unaokolo po kuhinji i sve zagledala dečje radoznalo.

— Frenk ima mali problem, ali ne moramo baš sada da razgovaramo o tome — reče Irv ženi. — Bar ne za sada.

— U redu — reče Norma. Imala je ljupko, iskreno lice. Bila je lepa žena, navikla da teško radi. Ruke su joj bile crvene i ogrubele od rada. Imam pečenu kokošku i mogu da pripremim lepu salatu.

Imamo mnogo mleka. Voliš li mleko, Roberta?

Čarli se nije okrenula. Verovatno joj to ime Roberta nije ništa značilo.

— Bobi! — viknu Endi suviše glasno.

Ona se najzad okrenula prema njima i nekako se isuviše široko osmehnula:

— O, svakako — rekla je — obožavam mleko.

Endi primeti da je Irv opet uputio pogled pun upozorenja svojoj ženi: bez pitanja! Ne sada! Endi oseti očaj. Od njihove priče nije ništa ostalo.

9.

—Koliko smo daleko od motela? — upita Džon Mejo.

— Dvadeset kilometara — reče i krenu. — To je prilično daleko.

— Ali, možda…

— Ne, da smo mogli da ih uhvatimo već bismo do sada to učinili. Idemo nazad da se nađemo s ostalima.

Džon udari rukom po haubi.

— Mora da su negde skrenuli. Prokleta guma.

— Uhvatićemo ih — reče Rej — čitava oblast biće u obruču za manje od pola časa. Ubeđen sam da će se neko setiti kamioneta sa plugom za sneg sa prednje strane. Uhvatićemo ih do mraka.

Trenutak kasnije razgovarao je s Alom Stajnovicem koji se približavao motelu »Slamberlend«. Al je ispitivao svoje agente. Brjus Kuk se sećao da je taj kamionet video u gradu. I Ođi se sećao kamioneta. Bio je parkiran ispred restorana.

Al ih je poslao nazad u grad i pola časa kasnije su već znali da kamionet pripada Irvingu Mendersu. Bilo je tačno 12.30.

10.

Hrana je bila vrlo ukusna. Čarli je tri puta uzimala meso i pojela je mnogo salate. Uz sve to, pojela je i dve ogromne kriške pravog domaćeg hleba a posle svega još i slatkiše. Na kraju je Norma iznela pitu od jabuka. Irv je nn svoj komad pite stavio veliki komad sira.

— Pita od jabuka bez sira je kao poljubac bez brkova — objasnio je, a zbog toga ga je Norma veselo udarila laktom u slabine.

Irv pogleda bolno u plafon, a Čarli se veselo nasmeja. Endi je bio iznenađen svojim dobrim apetitom. Čarli je podrignula i, izvinjavajući se, stavila ruku na usta.

— Napravila si mesta za još hrane — reče Irv.

— Mislim da bih pukla da pojedem još nešto. Tako je mama govorila… tako mama uvek kaže — brzo se ispravila Ćarli.

Endi se umorno osmehnuo.

— Norma — reče Irv, ustajući — zašto ti i Bobi ne odete i ne nahranite kokoške?

— Ali, sudovi su na sve strane.

— Ja ću se pobrinuti za sudove — reče Irv. — Zeleo bih da malo razgovaram nasamo sa Frenkom.

Hoćeš li da nahranimo koke, mila? — upita Norma Čarli.

— Da, volela bih — oči su joj sijale.

— Hajde, onda dođi. Imaš li džemper? Napolju je zahladnelo.

— Ah… — Čarli je pogledala u Endija.

— Možeš da uzmeš moj — reče Norma. Ponovo je izmenjala onaj pogled pun razumevanja sa Irvom. — Samo savi rukave.

— U redu.

Norma uze staru toplu jaknu a Čarli pruži mekani beli džemper u kome se mala izgubi, iako su savili rukave nekoliko puta.

— Da li kljucaju? — upita Čarli, pomalo nervozno.

— Kljucaju samo hranu.

Izašle su i zatvorile vrata za sobom. Čarli je nastavila da čavrlja. Endi pogleda Irva Mendersa a ovaj mu mirno uzvrati pogled.

— Hoćeš li pivo, Frenk?

— Nisam Frenk — reče Endi — mislim da ste pogodili.

— Mislim da jesam. U čemu je vaš problem?

— Što manje znate to je bolje za vas.

— Dobro, onda ću nastaviti da te zovem Frenk. Čuli su spolja oduševljene usklike Čarli. Norma je nešto rekla i Čarli se razdragano složila.

— Mislim da bih mogao da popijem pivo.

Irv donese dve konzerve piva iz frižidera i stavi ih na sto. Onda zaveza kecelju s crvenim i žutim cvetovima i poče da rasprema sto. Nije izgledao glupo.

— Da vam pomognem? — ponudi se Endi.

—- Ne, jer ja znam gde šta stoji. U stvari, mislim da to znam, jer ona menja mesta stvarima svake sedmice — priznade Irv.

Endi se setio kako je i on nekada pomagao nespretno Viki vi kuhinji, i osmehnu se.

— Ne volim da se mešam u poslove drugih ljudi — reče Irv, sipajući vodu i prašak za pranje sudova u sudoperu — ja sam farmer a moja žena ima malu prodavnicu na raskrsnici. Ovde smo već dvadeset godina. — Brzo je pogledao Endija. — Ali, znao sam da nije nešto u redu čim sam vas ugledao kako stojite kraj druma. Krupan muškarac i mala devojčica nisu uobičajeni autostoperi. Shvatite? — Endi je bez reči srkutao pivo. — Dalje, činilo mi se da ste upravo izašli iz motela a niste imali nikakvog prtljaga, niste imali čak ni mali neseser. U prvi mah sam odlučio da samo prođem pored vas. A onda sam se, ipak, zaustavio jer postoji razlika između nemešanja u tuđe poslove i pružanja pomoći onima kojima je potrebna.

— Znači tako smo vam izgledali? Grozno?

— Da, ali sada više ne — reče Irv, perući pažljivo starinske činije i tanjire. — Nisam znao od koga bežite. Najpre sam pomislio da bežite od policije. — Endi spusti na sto konzervu sa pivom. — Mislio sam da je to sve zbog vas.

— Kakva policija? — upita Endi grubo.

— Blokirali su sve glavne puteve koji vode u Albani ili iz njega — reče Irv. — Da smo nastavili da idemo putem 40, naleteli bismo na njih.

— Pa zašto niste samo produžili? To bi bio za vas kraj svega. Bili biste van događaja.

— Zašto vas nisam predao policiji? Pa, recimo da sam hteo da zadovoljim sopstvenu prirodnu radoznalost.

— Želite nešto da me pitate?

— Želim mnogo da pitam — reče Irv — a nije ni čudo.

Urastao čovek i devojčica koja nema ni osnovnu odeću lutuju autostopom a policija ih juri. Pomislio sam da se radi o ocu koji želi da mu se prepusti staranje o detetu a, pošto mu to nije uspelo, jednostavno je odlučio da ga kidnapuje.

— Ona je moja kćerka, ali njena majka nije poslala policiju za nama — reče Endi — njena majka je mrtva već godinu dana.

— To sam i mislio — reče Irv — odmah se vidi da ste vas dvoje vrlo bliski. Vidi se da nije s vama bez svoje volje.

Endi ne reče ništa.

— Pokupio sam vas zato što mi se učinilo da ovoj maloj devojčici treba pomoći — reče Irv. — Pojma nemam u šta sam se uvalio, ali mi je jasno da nešto nije u redu, vi i vaša kćerka dajete lažna imena, pričate providne priče a vi izgledate bolesno Frenk. Vidim da se jedva držite na nogama. Eto, to su moja pitanja i ako možete da mi odgovorite na njih, bilo bi dobro.

— Stigli smo u Albani iz Njujorka, a zatim smo autostopom došli do Hastings Glena posle ponoći — reče Endi. — Strašno je što su i oni ovde, i što ja to znam, i što Čarli to zna — pomenuo je Čarlino ime i to je bila greška, ali sada, u ovom trenu, to kao da nije bilo važno.

— Sta oni žele, Frenk?

— Došli ste iz grada? Da li ste primetili neke čudne tipove? Dobro obučene ljude iz grada u kolima najnovijih tipova.

— Dva takva muškarca su razgovarala s Helgom u restoranu. Kao da su joj nešto pokazivali.

— Možda našu sliku — reče Endi — to su vladini agenti. Rade s policijom, Irv. Bolje rečeno, policija radi za njih. Policajci, u stvari, ne znaju zašto nas traže.

— O kojoj se vladinoj agenciji radi? FBI?

— Ne, u pitanju je Radionica.

— Šta je to? Odeljak CIA? — videlo se da Irv ne može da poveruje u to.

— Oni nemaju nikakve veze sa CIA — reče Endi. — Radionica je, u stvari, Odeljenje veštačke inteligencije. Oni se bave naučnim eksperimentima koji će, nekada, u budućnosti, poslužiti za dobrobit i bezbednost čitave nacije. Najčešće se bave problemima energije i lančane reakcije, ali rade i na drugim projektima. Deo jednog takvog projekta koji se odigrao pre mnogo godina, smo Čarli i ja. Sve se dogodilo mnogo pre Carlinog rođenja. I njena majka je bila deo tog eksperimenta. Ona je ubijena. Za to je odgovorna Radionica.

Irv je ćutao neko vreme. Oprao je i poslednji tanjir i stavio ga da se cedi, a zatim je prišao stolu i vlažnom krpom izbrisao mušemu. Endi podiže svoju konzervu sa pivom.

— Neću odmah da kažem da vam ne verujem — reče Irv. — Znam da su se mnoge stvari odigrale u ovoj zemlji a da nikom nije bilo jasno zašto su se dogodile i ko njima upravlja. Ljudi iz CIA davali su ljudima piće u kojem je bio LSD a neki agenti FBI optuženi su da su ubijali ljude za vreme protestnih marševa. Mnogi su optuženi i za primanje mita. Ipak, iako to sve znam ne mogu da kažem da ste me baš ubedili.

— Mislim da oni više ne žele mene — reče Endi •— Možda sam im nekada bio interesantan, ali sada su promenili cilj. Sada žele Čarli.

— Želite da kažete da ljudi iz naše vlade jure za malom učenicom drugog razreda? I to sve zbog nacionalne bezbednosti?

— Čarli nije obično dete — reče Endi. — Meni i njenoj majci dali su neku vrstu specijalnog leka, možda droge koje su nazivali Žreb 6. Do danas nisam uspeo da saznam Ita je to tačno bilo. U svakom slučaju, to je izmenilo moje liromozome i hromozome devojke kojom sam se kasnije oženio. Od nas je te hromozome nasledila Čarli, i oni su se pomešali na neki nov način. Ukoliko Čarli bude sposobna cla ih prenese na svoju decu, ona će biti nazvana mutantima. Ukoliko ne bude mogla da ima dece, postaće neka vrsta mazge. Bez obzira na sve to, oni žele da je se dokopaju. Zele da je prouče, da pokušaju da otkriju zbog čega je sposobna da učini one stvari koje čini. Staviše, ja mislim da oni nju žele kao redak primerak. Žele da je iskoriste kako bi ponovo oživeli program u kojem je ispitivana smesa nazvana Zdreb 6.

— A šta to ona može da učini što drugi ne mogu?— imteresovao se Irv.

Kroz kuhinjski prozor mogli su da vide kako se Norma i Čarli pojavljuju iz ambara. Beli džemper je bio ogroman za Čarli i visio joj je sa svih strana. Njeni obrazi bili su rumeni od razdraganosti. Nešto je uzbuđeno govorila Normi. Norma se osmehivala i klimala glavom.

— Čarli može da zapali vatru — reče Endi tiho. .

— Pa, to mogu i ja — reče spremno Irv. Seo je ponovo i zagledao se u Endija nekako radoznalo, u stvari, onako kako se posmatraju ljudi za koje mislimo da ništi sasvim normalni.

— Da, ali ona to može da učini samo mislima — objasni Endi. — Formalno ime za to je pirokinezis. To je psihički talenat, nešto kao telepatija, telekineza ili predviđanje — Čarli ima smisla i za sve to, ali pirokinezis je kod nje najjače izražena sposobnost, a najopasnija je od svih pomenutih. I ona se sama plaši te svoje moći i ima pravo što je tako. Ne može to uvek da kontroliše. Ona može da spali vašu kuću, vašu žitnicu ili vaše prednje dvorište a da i ne kroči blizu tih objekata. A može i sasvim mirno da zapali vašu lulu — osmehnu se Endi nekako prazno. — Ali, dok pali vašu lulu ona može sasvim nesvesno da zapali vašu kuću, ambar i vaše prednje dvorište.

Irv popi poslednji gutljaj svog piva i reče:

— Mislim da ćete ipak morati da pozovete policiju, Frenk, i da ćete morati da se predate. Potrebna vam je pomoć.

— Sve ovo zvuči prilično ludo, zar ne?

— Da — reče Irv smrtno ozbiljan — nikada ništa tako ludo nisam čuo u životu.

Videlo se da mu je neugodno i da je sav napet. »Sigurno očekuje da učinim nešto strašno čim ugrabim priliku« — pomisli Endi.

— U svakom slučaju, sve to sada nije važno — reče Endi — oni će sada brzo stići. Bolje bi bilo da imamo obračun s policijom. Jer kad vas policija pokupi, drugi vam niko ništa ne može.

Irv je baš hteo da odgovori kad se vrata otvoriše. Ušle su Norma i Čarli. Čarlino lice je blistalo, oči su joj sijale.

—Tatice! — Viknula je. — Tatice, hranila sam… Odjednom je zastala. Bledilo se pojavi na njenim obrazima. Uznemireno je gledala čas Irva, čas oca. Zadovoljstva je nestalo s njenog lica i ono je sada odavalo krajnju uznemirenost. »Tako je isto izgledala i one poslednje noći« — pomislio je Endi. — »Tako je izgledala i kad sam je ugrabio iz škole. Znači, sve se i dalje nastavlja. Pitam se gde li će se to zaustaviti i kako će se odraziti na nju?«

— Rekao si — reče ona — tata, zašto si rekao? Norma koraknu napred i zaštitničku stavi ruku na Čarlino rame.

— Irve, šta se ovde događa? •— upita.

— Ne znam — reče on — šta misliš da mi je rekao? Zašto si uznemirena, Bobi?

— To nije moje ime — reče ona i suze joj se pojaviše u očima. — Vi znate kako se ja zovem.

— Čarli — reče Endi — gospodin Menders je shvatio da nešto nije u redu. Rekao sam mu, ali mi on nije poverovao. Kad malo razmisliš o svemu, ti ćeš shvatiti zašto mi on nije poverovao.

— Ništa ne shvatam… — počela je Čarli visokim glasom a onda je odjednom zaćutala. Glava joj se čudno nakrivila na jednu stranu, kao kod nekoga ko pažljivo osluškuje, mada su svi prisutni mogli da se zakunu da se ama baš ništa ne čuje. Dok su je posmatrali, njeno lice je pobledelo: bilo je to kao da se krv naočigled povlači iz kapilara.

— Šta je bilo, mila? — upita Norma i baci zabrinut pogled prema Irvu.

— Tata, dolaze — šapnu Čarli. Oči su joj sada bile samo veliki krugovi straha. — Dolaze da nas ščepaju.

11.

Trebalo je da se susretnu na raskrsnici autoputa broj 10 i jednog neobeležnog druma koji je vodio iz grada. Al Štajnovic je najzad uspeo da uspostavi vezu sa svim svojim ljudima i počeo je odlučno da izdaje naredbe. Bila su šcsnaestorica, raspoređeni u pet automobila. Kad su krenuli prema imanju Irva Mandersa, podsećali su na pogrebnu u povorku koja se kreće neuobičajeno brzo. Norvil Bejts je sa zadovoljstvom prepustio odgovornost i eventualni uspeh operacije Alu.

— Moramo sada da završimo s tim — reče Al. — Mogu da ti kažem nešto u četiri oka: ako sada ne uspemo da sa 16 ljudi to resimo, onda to nikada nećemo ni resiti.

Norvil oseti želju da mu nešto prebaci, ali se uzdrža. Znao je da bi bilo najbolje kad bi samo njih dvojica mogla da reše taj slučaj jer će Endrju Mekgi morati da nastrada u nesrećnom slučaju odmah posle hvatanja. Biće to fatalni nesrećni slučaj bez ikakvih svedoka, po mogućnosti.

Ispred njega i Ala zasvetleše crvena stop svetla na Ođijevim kolima koja su skretala na sporedni drum. Svi krenuše za njim.

12.

— Ništa ne shvatam — reče Norma — Bobi… Čarli, zar ne možeš da se smiriš?

— Vi ne shvatate — reče Čarli. Glas joj je bio visok i nekako čudan. Lice joj je ličilo na njuškicu zeca, uhvaćenog u kljusa. Iščupala se iz Norminog zagrljaja i jurnula je prema ocu koji joj stavi ruke na ramena.

— Mislim da će te ubiti, tata — rekla je.

— Šta?

— Ubiće te — ponovila je, a oči joj se ispuniše panikom. Usne su joj se brzo pokretale. — Moramo da bežimo. Moramo da…

»Toplo. Ovde je previše toplo. Odjednom«.

Bacio je pogled na levo. Na zidu, između šporeta i sudopere bio je zakačen kućni termometar, savim običan, onakav kakav može da se naruči preko svakog kataloga bilo koje robne kuće. Na dnu termometra bio je crveni đavo od plastike s trozupcem u rukama a iznad njegove rogate glave pisalo je: »Da li vam je dovoljno toplo?«

Živa u termometru se polako pela, kao optužujući crveni prst.

— To je baš ono što oni žele da učine — reče ona •— da te ubiju, kao što su ubili mamu, da me otmu. Ali, ja neću dopustiti da se to dogodi! Neću da dopustim! Neću da dopustim…

Njen glas je postajao sve viši i viši, preteći da preraste u vrisak. Glas joj je rastao kao živin stub u termometru.

— Carli! Vidi šta radiš!

Njene oči se malo razbistriše. Irv i njegova žena su se čvrsto zagrlili.

— Irv… šta…?

Irv je primetio da Endi neprestano baca poglede na termometar i odjednom je sve shvatio. I poverovao. Zaista je postalo toplo. Postalo je tako toplo da su počeli da se znoje. Ziva u termometru kao da je poludela.

— Sveti Isuse Hriste — reče on, nekako promuklo — da li je to zaista ona učinila, Frenk?

Endi nije obraćao pažnju na njega. Još je držao ruke na Čarlinim ramenima. Zagledao se u njene oči.

— Čarli… misliš da je sad prekasno? Kako misliš? Sta ti osećaš?

— Da — reče ona, a boje nestade s njenog lica, bila je veoma bleda — sada idu seoskim drumom. Tatice, plašim se.

— Možeš da ih zaustaviš. Ti možeš da ih zaustaviš, Čarli — reče on mirno.

Pogledala ga je.

— Da, ti to možeš — ponovi on.

— Ali… tatice… to je loše. Ja to znam. Mogu da ih ubijem.

— Da — reče on — tako je. Ali sada smo došli do toga da će ili oni biti ubijeni ili ćemo mi biti ubijeni. Mislim da smo sada stigli do prekretnice.

— Kažeš da to nije loše? — glas joj se jedva čuo.

— Da — reče Endi — jeste, to je zlo, nemoj da misliš da nije. I ako smatraš da to ne možeš da učiniš, nemoj. Nemoj Čarli, čak ni za mene.

Gledali su se oči u oči. Endijeve oči su bile umorne, I »odlivene krvlju, preplašene. Čarline oči su bile širom otvorene, kao da želi da hipnotiše.

Ona nesigurno reče:

— Ako… ja nešto učinim… da li ćeš mi i dalje voleti? Pitanje je ostalo da visi u vazduhu između njih.

— Čarli — reče on — ja ću te uvek voleti, bez obzira šta se dogodilo.

Irv je stajao kraj prozora, a sada pređe preko sobe i pođe prema njima.

— Mislim da treba debelo da se izvinim — reče on •— evo, dolazi čitava kolona automobila drumom. Ako želite, biću uz vas. Imam svoju pušku za lov na jelene — ali, odjednom kao da mu je pozlilo, prestrašio se.

Čarli reče:

— Neće vam biti potrebna vaša puška.

Kliznula je iz očevog zagrljaja i prišla vratima. U pletenom džemperu Norme Manders izgledala je još manja nego što je, u stvari, bila.

Trenutak kasnije pribrao se i Endi i krenuo je za njom. Osećao je da mu se stomak grči i ledi, kao da je u tri zalogaja proždrao ogroman sladoled. Mandersovi su ostali iza njih. Endi baci još jedan pogled na čovekovo preplašeno lice i zlobna misao prolete mu kroz glavu, bez ikakve potrebe: »Ovo će te odvići da sakupljaš i primaš autostopere duž drumova«. Odbaci tu misao iz glave.

On i Čarli se pojaviše na tremu. Posmatrali su kako prvi automobil iz kolone skreće prema kući. Kokoške su zadovoljno kokodakale. U štali, Šefica je mukala, tražeći da neko dođe i pomuze je. Blago oktobarsko sunce osvetljavalo je svetlosmeđa jesenja polja u ovom delu države Njujork. Sada je proteklo već godinu dana odkako beže. Endi se iznenadi kad oseti nešto kao olakšanje koje ga je obuzimalo i koje nije imalo nikakve veze sa užasom koji je trebalo da se odigra. Slušao je da se u strahu i poslednjem trenu ponekad čak i plašljivi zec okreće i kidiše na psa, mada zna da će trenutak kasnije biti raščerečen.

U svakom slučaju, bilo je dobro što više ne beže. Stajao je uz Čarli dok je meka sunčeva svetlost zlatila njenu kosu.

— Tatice — zamumla ona — jedva mogu da izdržim. Stavio joj je ruku na rame i privukao je čvršće uz sebe.

Prvi automobil se zaustavio pred ulazom u dvorište i dva muškarca iskočiše iz njega.

13.

— Zravo Endi! — reče Al Štajnovic i osmehnu se — zdravo, Čarli!

Nije ništa držao u rukama, ali sako mu je bio otkopčan. Druga kola se zaustaviše iza prvih i još četiri muškarca iskočiše iz njih. Sada su se sva kola u nizu redom zaustavljala i iz njih su izlazili ljudi. Endi prebraja 12 muškaraca a tada prestade da broji.

— Odlazite — reče Čarli. Glas joj je bio visok i tanak i odzvanjao je u prohladnom vazduhu ranog poslepodneva.

— Zadali ste nam dosta posla — reče Al Endiju, a zatim se obrati Čarli — mila, ne moraš…

— Odlazite! — kriknula je Čarli.

Al slegnu ramenima i slatko se osmehnu.

— Zao mi je, ali mislim da to ne mogu da ti učinim, zlato. Imam naredbe. Niko ne želi da povredi tebe ili tvog oca.

— Lažljivče! Znam da hoćete da ga ubijete! Znam! Tada progovori Endi i iznenadi se kad shvati da mu je glas sasvim miran, i da govori bez uzbuđenja.

— Savetujem vam da poslušate moju kćerku. Vi ste svakako dobro obavešteni zbog čega je tražite. Svakako ste saznali sve i o onom vojniku na aerodromu.

Ođi i Norvil Bejts izmenjaše poglede pune nelagodnosti.

— Uđite u kola pa ćemo o svemu tome da porazgovaramo — reče Al. — Iskreno govoreći, ja ne vidim kako biste odavde nekud mogli da klisnete. Nemate više kuda sem…

— Mi dobro znamo šta se događa — reče Endi. Ljudi koji su bili u poslednjim kolima u koloni počeše polako da se približavaju i da nekako opkoljavaju kuću.

— Molim vas — reče Čarli čoveku čudno žutog lica — nemojte da me prisiljavate da nešto loše učinim.

— Ne vredi, Čarli — obrati joj se Endi. Irv Manders se pojavi na tremu.

— Ljudi, ušli ste neovlašćeno na moje imanje i ja zahtevam da odmah odete odavde.

Tri čoveka iz Radionice približila su se i krenula su prema stepenicama koje su vodile na trem. Zastala su tu, udaljena jedva nekoliko metara od Endija i Čarli, malo ulevo. Čarli im uputi upozoravajući, očajnički pogled i oni malo zastadoše.

— Mi smo vladini ljudi, gospodine — reče Al Stajnovic Irvu niskim, ljubaznim glasom — ovo dvoje tražimo da bismo ih ispitali. Ništa više.

— Ne interesuje me ako ih tražite i zbog ubistva Predsednika — reče Irv nekako čudnim, visokim glasom koji se lomio. — Pokažite mi nalog ili nestanite, do đavola, s mog imanja.

— Nije nam potreban nikakav nalog — glas mu je bio čudesno grub i da bi naglasio svoje reči, Al dodade — nama to nije potrebno.

— A ja smatram da vam je potrebno — reče Irv — i mislim da je najbolje da se sklonite od tih stepenica. To je moja poslednja reč.

— Irve, uđi u kuću — viknula je Norma.

Endi je mogao da oseti da se nešto sakuplja u vazduhu, da se sklapa oko Čarli kao neka vrsta električnog punjenja. Dlačice na njegovoj ruci počeše da se pokreću i kostreše. Pogledao je Čarli i ugledao njeno maleno lice čudesno izmenjeno.

»Dolazi!« — mislio je bespomoćno — »dolazi! O Bože, zaista dolazi.«

— Bežite! — viknuo je na Ala — zar ne shvatate šta će da učini? Zar ne osećate? Nemojte biti ludi, čoveče!

— Molim vas — reč Al i pogleda tri čoveka koja su stajala nešto dalje od kuće: klimnu im glavom a zatim opet pogleda Endija — ako o toj stvari možemo samo tako da razgovaramo…

— Frenk, pazite!— kriknu Irv Manders.

Tri čoveka dalje od kuće nanišaniše u njih i pomerali su puške onako kako su se oni kretali.

— Stanite! Stanite! — viknu jedan od njih — dignite ruke iznad glave…

Čarli se okrete prema njima. Dok je ona to učinila pola tuceta drugih ljudi, a među njima Džon Mejo i Rej Noules, pojaviše se na sporednom ulazu s revolverima na gotovs.

Čarline oči se malo raširiše, a Endi oseti kako je nešto vrelo proletelo pored njega, kao vazdušna lopta.

Tri čoveka koja su stajala s prednje strane kuće stigla su na pola puta do njih, kad im kosa odjednom buknu.

Oglasiše se revolverski hici, neverovatno snažni i veliki iver se otkide sa drvenog stuba na tremu. Norma Manders kriknu a Endi pokleknu. Čarli kao da to ništa nije primećivala. Lice joj je bilo kao da sanja, zaneseno. Mali Mona Lizin osmeh dotaknuo joj je krajeve usana.

»Ona u ovome uživa« — pomisli Endi i oseti nešto kao užas — »da li je zbog toga toliko uplašena? Zato što se to njoj, u stvari, dopada?«

Čarli se opet okrenula prema Alu Štajnovicu. Tri čoveka koja je on poslao na Endija i Čarli zaboravila su svoju odanost bogu, zemlji i Radionici. Pokušavala su očajnički da ugase plamen na svojim glavma. Jezivo su vrištala. Gadan miris sagorele kose odjednom ispuni popodne.

Oglasi se još jedan revolverski hitac. Prozori zadrhtaše.

— Ne pucajte u devojčicu! — vikao je Al — nikako u devojčicu!

Endi je bio preplašen. Bilo je previše ljudi oko njih. Odjednom ga neke ruke ščepaše i povukoše. Osećao se bespomoćno, kao džak.

— Ostavite ga! — vikao Irv Manders stegnutog grla — ostavite…

Još se ču jedan revolverski pucanj koji Norma poprati užasnim krikom, a zatim beskrajnim ponavljanjem imena svog muža.

Čarli pogleda Ala Štajnovica i s njegovog lica odjednom nestade onog izraza samopoverenja i hladnoće. Videlo se da je Al sada strahovito preplašen i da je njegov mir nestao. Njegovo žuto lice postalo je slično siru.

— Ne, nemoj — govorio je nekako čudnim glasom, neprikladnim za ovu priliku — ti ne bi…

Nemoguće je reći kako je sve počelo i odakle su plamenovi krenuli. Njegova kosa se pretvorila u plamenu bukinIJU. Koraknuo je unazad, kriknuo, zaneo se udarivši o kola i napola okrenut prema Norvilu Bejtsu ispružio je zgrčene ruke.

Endi opet oseti ono meko, toplo šištanje vazduha, kao da je svemirska raketa proletela ispred njegovog nosa.

I lice Ala Štajnovica buknu kao šibica.

Za trenutak je stajao tu ispred njih, vrišteći dok mu se lice naziralo ispod providne maske plamena a onda se njegovi udovi pokrenuŠe i on odjuri kao podivljao. Norvil se zanese unazad, što dalje od,njega. Al Stajnovic je sada bio samo plamteća buktinja. Jurio je kao oslepljen prašnjavim drumom a onda se srušio pored trećih kola. Sada više i nije ličio na čoveka. Bio je samo gomila krpa koje gore.

Ljudi na tremu bili su se sledili, stojeći nemo pred ovim nečuvenim i neviđenim prizorom. Tri muškarca čiju je kosu Čarli najpre zapalila uspela su da se spasu. U budućnosti (ma kako im ona kratka bila) oni će izgledati zaista čudno: njihova kosa, i inače kratko ošišana prema pravilima službe, ličila je sada na spaljenu krpu na njihovim temenima, punu pepela.

— Odlazite — vikao je Endi promuklo — odlazite, brzo! Ona nikada ranije nije nešto ovako uradila i ja ne znam da li može da se sada zaustavi.

— Sa mnom je sve u redu, tatice — reče Čarli a glas joj je bio miran, pribran i čudno ravnodušan — sve je u savršenom redu.

Tada su kola počela da eksplodiraju.

Kad je kasnije razmišljao o događajima na farmi Mendersovih, Endi je bio siguran da je plamen suknuo na nekoliko mesta, i to baš tamo gde su bili tankovi za benzin.

Najpre je eksplodirao Alov zeleni »Plimut« uz neki čudan prigušeni zvuk. Vatrena kugla podigla se sa zadnje strane »Plimuta«, suviše sjajna da bi u nju moglo da se gleda. Zadnje staklo izleteJo je iz rama. »Ford« kojim su došli Džon i Rej eksplodirao je sledeći, jedva dve sekunde posle prvih kola. Komadi metala leteli su na sve strane.

— Čarli! — kriknu Endi — Čarli, prestani! Ona reče onim istim mirnim glasom:

— Ne mogu!

Eksplodirala su i treća kola.

Neko je trčao. Neko je trčao iza njega. Ljudi koji su stajali ispred trema počeše da se povlače. Endi je odgurnut, posrnuo je, nije pao. I odjednom je osetio da ga više niko ne drži. Video je da svi nekuda jure, da pokušavaju da pobegnu od nečega. Lica su im bila bleda od straha a oči su im užasnuto kolutale. Jedan od ljudi spaljene kose pokušao je da se prebaci preko plota kojim je bila ograđena mala bašta u kojoj je Norma gajila povrće. Tu je ona sadila i pasulj. Međutim, nogavica mu se zakačila za ogradu i on je pao u mali povrtnjak glavom napred. Pritke za pasulj nisu bile povađene. Nesrećnik je pao tačno na jednu od njih. Pritka mu je probila grkljan i izletela s druge strane vrata s takvim zvukom koji Endi nikada neće zaboraviti. Bacakao se kao uhvaćena pastrmka a iz njegovog vrata virila je pritka kao opasno koplje. Grgotao je, gušeći se u krvi, a krv je crveno bojila njegovu košulju.

Ostala kola su eksplodirala kao prskalica. Vazdušni talas uhvatio je dva čoveka koji su pokušavali da pobegnu. Jedan je odbačen kao krpena lutka, i istog trena ga je plamen zahvatio od grudi nadole. Drugi je bio napunjen zrncima stakla koje je prštalo na sve strane.

Tamni gusti dim počeo je da se diže u vazduh. Iza druma, tamo u daljim, brežuljci i polja ljuljali su se i povijali kroz talase vreline kao da su i oni užasnuti. Kokoške su kao lude jurile na sve strane, kokodačući iz sve snage. Odjednom, tri kokoške su bile zahvaćene vatrom. Jurnule su dalje odatle, ali samo za kratak tren, pretvorene u vatrene lopte s kratkim nogama koje su nešto dalje pale na tlo.

— Čarli, prestani! Sada! Odmah! Prestani!

Vatreni jezik liznu dijagonalno preko dvorišta, prema ogromnom panju na kome je Irv sekao drva. U panj je bila zabodena velika sekira. Plamen je zaigrao luđački oko panja i odjednom je sve gorelo.

— Čarli, pobogu! Prestani!

Neko od agenata je izgubio pištolj između vrata i zapaljenih automobila. Pištolj je ležao na travi. Odjednom ga je zahvatila vatra i meci u njemu počeli su da eksplodiraju u/ oštar zvuk. Pištolj je čudesno poskakivao na travi.

Endi udari Čarli iz sve snage.

Glava joj se zanese unazad od siline šamara ali njene Oči su bile nedužno plave i sasvim odsutne. Onda ga je pogledala, iznenađena, povređena i zbunjena. On odjednom oseti da se našao u kapsuli vreline koja je postajala sve jača. Udahnuo je vazduh i učinilo mu se kao da je udahnuo rastopljeno staklo. Osetio je kako su mu dlačice u nosu postale krte i kako se lome.

»Sagorevanje samo od sebe« — pomislio je — »ja počinjem da tinjam iz čista mira…«

I onda je tog strašnog osećanja vreline nestalo.

Čarli se malo zanela i prinela obe šake licu. A onda, kroz njene malo raširene prste dopre krik, krik užasa i očajanja da se Endi uplašio za svoj um.

— Taaaatiiiiiiceeeee…

Podigao ju je u naručje, mazio je, tešio je.

— Pssst — govorio je — Čarli, mila psssst, smiri se. Prestala je da vrišti i nekako se opustila u njegovom naručju. Shvatio je da se Čarli onesvestila.

14.

Endi je uhvati čvršće i pritisnu je na grudi. Vazduh je bio vreo, zasićen mirisom izgorelog benzina. Vatra je putovala travnjakom i već je bila opasno blizu tremu. Plameni prsti zahvatiše prve stubove. Bilo je jasno da će kuća uskoro izgoreti.

Irv Manders se oslanjao o dovratak kuhinjskih vrata. Odjednom noge mu popustiše. Norma kleknu pored njega. Irva su pogodili u lakat i rana je strahovito krvarila. Norma je iskidala dugačku traku sa dna svoje halijne i sada je pokušavala da zavrne rukav Irvove košulje ne bi li mu previla ranu i zaustavila krvarenje. Lice mu je bilo samrtnički bledo, skoro sivo. Usne su mu bile plave. Disao je sve brže.

Endi koraknu prema njima a Norma se trže unazad kao da želi da zaštiti telo svog muža. Podigla je pogled i Endi se srete s pogledom njenih sjajnih, tvrdih očiju.

— Idite odavde — siknula je — i vodite svoje čudovište sa sobom.

15.

Ođi je trčao kao lud.

»Vetrogonja« ga je udarao ispod pazuha dok je trčao. Nije obraćao kuda staje. Odjednom se našao usred polja. Pao je. Digao se i nastavio da juri. Iskrivio je članak. Naleteo je na mišju rupu i ponovo je pao. Kriknuo je prilikom pada. Ali, ipak se digao i nastavio da juri. Ponekad mu se činilo da juri sasvim sam a ponekad bi mislio da neko juri uz njega. Ali, sve to sada nije bilo važno. Najvažnije je bilo pobeći, pobeći od gomile plamtećih krpa koja je pre deset minuta bila Al Štajnovic, pobeći od kola koja su eksplodirala jedna za drugim, dalje od Brjusa Kuka koji je ležao u malom povrtnjaku probodenog grla. Dalje, dalje, dalje. »Vetrogonja« ispade iz držača, bolno ga udari u koleno i meko pade u travu, zaboravljen. Ođi se dokopao male šume. Sapleo se o palo drvo i prostro po zemlji koliko je dug. Ležao je tu, teško dišući, s jednom rukom ispod tela dok nije osetio da mu ta ruka bolno trne. Ležao je, jecajući od šoka i straha. Mislio je: »Nikad više neću dobiti posao n Njujorku. Gotovo je. Izbačen sam sa svih koloseka. Nikada više neću raditi u Njujorku, pa makar živeo dve stotine godina«.

Posle izvesnog vremena Ođi se podiže i poče da hrama prema drumu.

16.

— Hajde da ga sklonimo s trema — reče Endi, pošto ir prethodno odveo Čarli i ostavio je na travi ispred dvorišnih vrata.

Jedna strana kuće je sada gorela a velike iskre su poletele na trem, krećući se polako kao užareni svici.

— Odlazite odavde — rekla je oštro •— ne dotičite ga.

— Kuća gori — reče Endi — dajte da vam pomognem.

— Odlazite! Već ste dovoljno učinili.

— Perstani s tim, Norma! — Irv je prekorno pogleda — nije njegova krivica za sve ovo što se dogodilo. Umukni i začepi gubicu.

Pogledala ga je, kao da bi htela da mu stavi na znanje da bi ona imala toliko toga da kaže, ali onda je ipak odlučila da ćuti.

— Podigni me — reče Irv — noge kao da su mi od gume. Čini mi se da sam čak i mokraću pustio. Ne bih bio iznenađen. Jedan od tih prokletnika me je pogodio. Ne znam koji. Daj mi ruku, Frenk.

— Ime mi je Endi — reče ovaj i uhvati Irva ispod miške — ne krivim vašu suprugu. Trebalo je da nas ostavite na drumu, jutros.

— Kad bih morao opet da učinim, postupio bih na isti način — reče Irv — prokleti ljudi, kako su samo došli na moju zemlju s revolverima, Kopilad, vladine kurve i … o, Hriste!

— Irve, šta ti je? — viknula je Norma.

— Ćuti, ženo. Sada mi je sve jasno. Dođi Frenk, ili Endi, ili bilo kako da se zoveš. Ovde postaje đavolski toplo.

I bilo je tako. Dok je Endi vukao Irva niz stepenište prema izlazu iz dvorišta, nalet vetra donese čitav oblak varnica. Panj na kome je Irv sekao drva bio je ugljenisan. Od kokošaka nije ništa ostalo sem gomilica finog pepela koji se formirao od perja. Kokoške nisu bile pečene, bile su kremirane.

— Spusti me kod senika — teško je dahtao Irv — želim da razgovaram s tobom.

— Potreban vam je lekar — reče Endi.

— U redu, stići će moj doktor. Ali, šta je to s tvojom devoj čičom?

— Onesvestila se — spustio je Irva pored senika. Irv ga je pogledao. Malo boje kao da mu se vratilo u obraze a sa usana je nestajalo one mrtvačke plave boje. .Iza njih, velika seljačka kuća koja je stajala na Bejling roudu od 1868. godine nestajala je u plamenu.

— Nijedno ljudsko biće ne bi moglo da učini ono što je ona učinila — reče Irv.

— Možda je tako — reče Endi, a zatim pogleda Normu koja je stajala nedaleko, skamenjenog lica koje neće oprostiti — ali mnoga ljudska bića nemaju paralizu ili distrofiju ili leukemiju. Ali dogodi se ponekome. Dogodi se da deca dobiju strašne bolesti.

— Ona je, dakle, bolesna — reče Irv.

Endi nije skidao pogled s Norme dok je govorio:

— Ona je više čudovište nego dete koje se teško razboli i bude primorano da tavori u veštačkim plućima.

— Zao mi je što sam to rekla — reče Norma i obori pogled — ona je slatka devojčica… hranila sam piliće s njom… gledala sam je kako miluje kravu… Ali, gospodine, moja kuća gori a na sve strane su mrtvi ljudi.

— Zao mi je…

— Norma, kuća nam je osigurana — reče Irv i uhvati je zdravom rukom.

— Ali, to neće povratiti fino posuđe koje je majka naredila od svoje majke — reče Norma — izgoreo je i moj pisaći sto i slika koju smo dobili prošlog jula na izložbi. — Suza joj kliznu iz oka i ona je kriomice obrisa rukom. — Izgorela su i sva pisma koja si mi pisao dok si bio u vojsci.

— Kako je vašoj devojčici? — pitao je Irv.

— Ne znam.

— Slušajte, evo šta možete da učinite ako želite. Tu je jedan stari »Vilis« džip, iza senika…

— Irve, nemoj više da zaglibljuješ…

Okrenuo se da je pogleda. Lice mu je bilo orošeno znojem. Iza njih je gorela njihova kuća. Čuli su se praskavi zvuči, kao kad se peče kestenje za Božić.

— Ti ljudi su došli bez ikakvog naloga i dokumenta na moje imanje i pokušali su da ščepaju ovog čoveka i njegovo i lete — rekao je. — A oni su bili moji gosti koje sam ja pozvao da dođu kod nas, kao što se radi u civilizovanim zemljama gde se poštuje zakon. Jedan od onih ljudi je pucao na Bene a drugi je hteo da ubije Endija. Promašio je njegovu r.kivu za santimetar. — Endi se setio kako se razleteo drveni stub iza njegove glave i zadrhtao je. — Ljudi su došli i počinili sve to. Šta sada očekuješ od mene, Norma? Da sedim ovde i da ih prepustim tajnoj policiji? Da budem dobar »Nemac«?

— Ne — reče ona — mislim da to ne bi trebalo…

— I ne morate — reče Endi — a ne morate ni da nam dalje pomažete.

— Ali, ja osećam da moram da vam pomognem — reče Irv — a kad se vrate… a vratiće se, zar ne Endi?

— Da, da vratiće se. Irv, ovom poslu nikad neće biti kraja.

Irv se osmehnuo i pokušao da zvizne.

— To je donekle i dobro. Kad se pojave, uzeću svoju pušku da im poželim dobrodošlicu. A sada vam želim svaku sreću.

— Hvala — reče tiho Endi.

— Moramo da požurimo — reče Irv — ima dosta do građa, ali mora da su videli dim. Doći će vatrogasna kola. Krenuli ste u Vermont. Da li je to istina?

— Jeste — reče Endi.

Čulo se jecanje s njihove leve strane.

— Tata…

Čarli je sedela na travi. Crvene pantalone i zelena bluza bili su prljavi.

— Tatice, šta to gori? Osećam da nešto gori. Jesam li to ja učinila? Šta to gori?

Endi joj priđe i podiže je.

— Sve je u redu — reče i sam se pitajući zašto se deci govore laži mada deca savršeno dobro osećaju kad odrastao čovek laže. — Sve je u redu, kako si mila?

Čarli je gledala preko njegovog ramena u niz spaljenih kola, zgrčeni leš u povrtnjaku, Mandersovu kuću koja je buktala. Trem je bio u plamenu. Vetar je rasterivao dim i vatru ali se još uvek snažno osećao miris izgorelog benzina i paljevine.

— Ja sam to učinila •— reče Čarli i suviše tiho, tako da je jedva mogao da je čuje. Njeno lice opet poče da se grči.

— Malena — reče Irv očajno.

Bacila je pogled prema njemu i tužno promrljala:

— Ja. ..

— Spusti je — reče Irv — želim da razgovaram s njom. Endi je poneo Čarli prema Irvu i spustio je.

— Slušaj me, mila — reče Irv — oni ljudi su hteli da ubiju tvog tatu. Ti si to znala pre nas ostalih, neka sam proklet ako znam kako. Jesam li u pravu?

— Da — reče Čarli, ali oči su joj još bile pune suza — ali, vi ne shvatate, to je kao s onim vojnikom na aerodromu… samo mnogo gore… Nisam mogla više da se suzdržavam. .. Išlo je na sve strane. Spalila sam i vaše kokoške… i skoro sam spalila rođenog oca — sada više nije mogla da zadrži suze, počela je gorko da jeca.

— S tatom je sve u redu. — reče Irv i odjednom zaćuta.

Endi ne reče ništa. Setio se onog strašnog osećanja da je zatvoren u vrelu kapsulu.

— Nikada tako nešto više neću da učinim — rekla je — nikada.

— U redu — reče Endi i stavi joj ruku na rame — u redu je, Čarli.

— Nikada — ponovi ona nešto tišim glasom.

— Ne treba to cla kažeš, malena — reče Irv, gledajući je — ne treba tako da se blokiraš. Učinićeš ono što treba da učiniš. Učinićeš najbolje što budeš mogla. I to je sve što možeš da učiniš. Gospod obično zapošljava one ljude koji ne zaklinju da nešto neće nikada više da rade. Shvataš?

— Ne — šapnu Čarli.

— Mislim da ćeš shvatiti — reče Irv i pogleda Čarli s loliko nežnosti da Endi oseti kako mu se grlo steže od strepnje i straha. Irv se tada obrati ženi: — Dodaj mi taj štap, Norma.

Norma mu pruži štap i poče da mu govori da treba da M smiri dok pomoć ne stigne. Tako je samo Endi čuo kad je Carli dodala još jednom, kao zakletvu: — Nikada više.

17.

— Pogledaj, Endi — reče Irv i poče da crta štapom po prašini — ovo je seoski drum kojim smo mi stigli do farme. Bejlings roud. Ako idete pola kilometra na sever, doći ćete do šumskog druma s desne strane. Obična kola ne bi mogla da prođu tim drumom ali džip može, naročito ako stalno držiš nogu na gasu. Pondekad može da ti se učini da tu uopšte nema druma, ali nije tako, samo idi napred i naći ćeš izlaz. Taj put nije ucrtan ni na jednoj mapi. Ni na jednoj mapi, shvataš li?

Endi klimnu glavom dok je pažljivo pratio kako Irv vrhom štapa crta vijuganje puta kroz šumu.

— Taj put će te odvesti dvanaestak kilometara istočno i, ako se ne izgubite ili ne zaglavite, naći ćete se na putu 152, blizu Houg kornersa. Tu skreni na levo, na sever i vozi kilometar po putu 152. Stići ćeš do drugog šumskog puta. Tu je teren nizak, močvaran. Džip može da prođe, a i ne mora. Nisam išao tim putem skoro pet godina. Ali, to je jedini put za koji znam da ide na istok prema Vermontu i na njemu neće biti blokada. Mislim da ćete uspeti da se izvučete dok oni ne pošalju vaše slike i vaše opise. Želimo vam sve najbolje. Zar ne, Norma?

— Da — reče Norma, ali njen odgovor je bio više nalik na uzdah. Pogledala je Čarli i rekla nešto glasnije: — Spasila si život svom ocu, devojčice. To je nešto što ne srne da se zaboravi.

— Mislite? — upita Čarli, a glas joj je bio tako slab i bezličan da ju je Norma pogledala s očajanjem. Onda se Čarli ipak osmehnu, i Norma joj uzvrati osmehom.

— Ključevi su u džipu — reče Irv, a onda odjednom čudno iskrivi glavu u stranu: — Slušajte!

Čuli su se zvuči sirena službenih kola. Još su bili slabi ali su se približavali.

— To je državna policija — reče Irv. — Bolje je da sada odete, ako već nameravate da to učinite.

— Hajde, Čarli — reče Endi. Ona mu priđe, očiju crvenih od suza. Malog osmeha je nestalo kao zraka sunca koji okleva između oblaka, ali Endiju je već i to što se osmeh • uopšte nalazi na njenim usnama mnogo značilo.

Imala je izraz onih koji su oreživali strahotu, bila je šokirana i povređena. Endi je u tom trenutku zažalio što nema njenu moć: on bi je dobro iskoristio i znao je tačno šta bi s njom učinio.

— Hvala, Irve — reče Endi.

— Zaista mi je žao zbog svega — reče Čarli tihim glasom — žao mi je zbog vaše kuće i zbog kokošaka i… zbog svega ostalog.

— Nije tvoja krivica, malena — reče Irv — sami su to tražili. Pazi na svog oca.

— U redu — reče ona.

Endi je uhvati za ruku i povede je iza senika gde je, ispod provizorne nadstrešnice stajao džip.

Sirene vatrogasnih autobomila sada su se čule nešto glasnije. Bile su sasvim blizu kad je Endi pokrenuo džip i povezao ga preko trave prema drumu. Kuća je sada bila pravi pakao. Čarli nije mogla da gleda taj prizor. Poslednje što je Endi video od Mandersovih bio je Irv sa belim zavojem oko ruke i Norma koja se brižno naginje nad njega. Endi ih je posmatrao u retrovizoru. Irv je zdravom rukom zagrlio Normu. Endi diže ruku i mahnu im. Irv podiže ranjenu ruku i otpozdravi mu. Norma im nije mahnula, možda je mislila na stari porculan koji je nasledila od majke, na svoj pisaći sto, na svoja ljubavna pisma — na sve ono što novac od osiguranja neće moći da im vrati.

18.

Našli su šumski drum baš tamo gde im je Irv objasnio da će ga naći. Endi pritisnu gas i džip krete na težak teren.

— Drži se, Čarli — reče — malo ćemo skakati.

Čarli se poslušno uhvati za ivicu sedišta. Lice joj je bilo belo, bez ikakvog izraza. Endi je pogleda i oseti čudnu uznemirenost. »Koliba« — pomislio je — »koliba Granter Mekgija na Tašmor ribnjaku. Kad bismo samo stigli do tamo. Tamo bismo mogli da se odmorimo. Tu će se Čarli povratiti a onda ćemo početi da smišljamo šta ćemo dalje. ‘O tome ću misliti sutra’ — kao što bi rekla Skarlet u ‘Prohujalo sa vihorom’. Sutra je novi dan.«

Džip je polako stenjao šumskim putem po kojem je raslo nisko žbunje, pa čak i dvetri male jelke. Ovaj put je prokrčen pre desetak godina i verovatno niko otada nije brinuo o njemu. Možda ga niko nije koristio, tu i tamo tek po neki zalutali lovac. Šest kilometara tog puta kroz šumu bilo je pravo iskušenje. Endi je morao nekoliko puta da se zaustavi da bi sklonio drveće koje je zakrčilo prolaz. Kad se još jednom zaustavio i podigao glavu dok mu je srce luđački udaralo, ugledao je krupnu srnu kako, nekako zamišljeno, posmatra svojim lepim očima. Zadržala se nekoliko trenutaka, a zatim se okrenula i otišla u šumu mahnuvši svojim belim repom. Endi se okrete da pogleda Čarli i vide da ona posmatra odlazak srne s velikim interesovanjem. Bilo je jasno da je dolazak srne za nju ravan čudu… Endi ponovo oseti da mu se vraćaju hrabrost i optimizam. Nešto dalje, naišli su na malo bolji put i oko 15 časova stigli su do puta 152.

19.

Orvil Džejmison, ili skraćeno nazvan Ođi jedva se kretao zbog povređenog članka. Zastao je i više pao nego što je seo na ivicu Bejlings rouda, oko pola kilometra dalje od Mandersove farme. Uključio je svoj vokitoki. Njegova poruka bila je upućena komandnom mestu koje je privremeno bilo smešteno u kamionetu parkiranom na glavnoj ulici Hastings Glena. U kamionetu je bila kompletna radio oprema i moćni odašiljač. Ođijev izveštaj je bio smušen, isprekidan. Takav je poslat dalje u Njujork odakle je, pak, prosleđen u Longmont u Virdžiniji gde ga je saslušao Ođijev pretpostavljeni. Kep.

Kepovo lice nije više bilo onako blistavo i radosno kakvo je bilo tog jutra kad se biciklom dovezao na posao. Ođijev izveštaj je bio skoro neverovatan: znali su da devojčica poseduje nešto, ali ova priča o paljevini i klanici bilo je za Kepa kao grom iz vedrog neba. Četvorica ili šestorica mrtvih, ostali preplašeni, razjureni po šumi. Jedan civil je ranjen. Šest službenih kola je spaljeno a i kuća je izgorela do temelja. Problem je bio i taj građanin. On je pričao svakome ko je hteo da ga sluša da je grupa neonacista upala na njegovo imanje i pokušala, bez naloga za hapšenje, da kidnapuje malu devojčicu i njenog oca koje je on dobrovoljno pozvao na ručak.

Kad je Ođi završio izveštaj kojem, u stvari, nije bilo kraja (jer je on odjednom sve počeo da ponavlja, od samog početka očigledno u nekoj vrsti šoka), Kep spusti slušalicu i zavali se u svoju duboku stolicu za ljuljanje, trudeći se da sredi misli i da sve dovede na svoje mesto. Nije mogao da se seti još jedne slične operacije koja je krenula ovako naopako, i to na američkom tlu.

Kancelarija je bila mračna i puna senki jer je sunce zašlo iza ugla zgrade. Kep se nije potrudio da upali svetlost. Rejčel ga je pozvala preko interfona i on joj jednostavno reče da ne želi ni sa kim da razgovara. Baš ni sa kim.

Odjednom oseti da je veoma star.

Čuo je Venlesa kako govori: »Ja govorim o destruktivnoj moći«. To je sada bilo jasno da postoji ali, gde je mala? »Imaćemo je« — pomislio je, zagledavši se preko sobe — »da, da mi moramo da je imamo. Moramo da je nađemo«.

Pozvao je Rejčel.

— Želeo bih da razgovaram s Orvilom Džejmisonom, čim bude prebačen ovde — reče — i hteo bih da govorim |a generalom Brakmenom iz Vašingtona. To je prioritetni poziv. Imamo veoma nezgodnu situaciju u državi Njujork i Ja želim, lično da mu to saopštim.

— Da, gospodine — reče Rejčel s puno poštovanja.

— Želim da mi pozovete svih šest zamenika .direktora na sastanak u 19 časova. I to je prioritetno. Isto tako želim da razgovaram sa šefom policije.

Njujorška policija je delimično učestvovala u svemu i Kep je hteo da ih upozori na to. Ako dođe do bacanja blata, želeo je da se jedna lepa, puna kofa blata baci i na njih. Ali je isto želeo da pokaže da ima dobru volju da se svi iz ovog pristojno izvuku.

Malo je zastao, pa reče:

— A kad se javi Džon Rejnberd, recite mu da želim da razgovaram s njim. Imam novi posao za njega.

— Da, gospodine.

Kep se odmaknu od interfona. Zavali se unazad u fotelji i zagleda se u senke.

— Ništa se još nije dogodilo što ne bi moglo da bude sređeno — reče on senkama.

To je bio moto njegovog života. Doduše, nije to bilo napisano i obešeno iznad njegove glave, nije stajao ni kao plaketa na njegovom pisaćem stolu ali, bilo je zabeleženo u njegovom srcu kao istina.

Sve može da bude sređeno. U stvari, u to je verovao sve dok nije primio Ođijev izveštaj. Bila je to filozofija koja je daleko odvela sina siromašnog rudara iz Pensilvanije. I još je verovao u nju, mada mu je sada bila prodrmana iz temelja.

Manders i njegova žena, verovatno, imaju rođake rasejane od Nove Engleske do Kalifornije. Svakako da će se kod nekoga od njih begunci sakriti. Što se tiče štete, nije to tako strašno. Ljudi i kola su potrošna roba, mada će mu biti teško da se navikne da nema Ala Štajnovica. Ko bi njega mogao da zameni? Ta mala i njen otac platiće za ono što su učinili Alu, ako ni zbog čega drugog. On će se sam postarati za to.

Mala, da mala, ona mora da bude uhvaćena živa.

Fascikla Mekgijevih još je bila na njegovom stolu. Ustao je i nervozno počeo da prelistava po njoj. Pitao se gde li se u tom trenutku nalazi Džon Rejnberd.

Vašington, D. C.

1.

U trenutku kad je Kep Holister razmišljao o njemu, Džon Rejnberd je sedeo u svojoj sobi u hotelu »Mejflauer« i gledao neki TV kviz. Bio je sasvim nag. Sedeo je mirno u stolici, skupljenih golih nogu i posmatrao program. Čekao je da padne mrak. A kad padne mrak, čekaće da postane kasno. A kad i to prođe, počeće da čeka ranu zoru. A kad dođe zora i kad se puls hotela sasvim smiri pred jutro, on će prestati da čeka, otićiće u sobu 1217 i ubiće doktora Venlesa. A tada će doći ovamo i misliće o onome što će mu dr Venles reći pre smrti. Onda će, čim zađe sunce, malo odremati.

Džon Rejnberd je bio vrlo miran čovek. On je živeo u miru sa skoro svim i svačim — Kepom, Radionicom, Sjedinjenim Američkim Državama. Živeo je u miru s bogom, satanom, čitavim univerzumom. Ako nije baš bio u miru sa samim sobom, to je bilo zato što njegovo hodočašće još nije bilo završeno. Imao je dosta udaraca, dosta časnih ožiljaka. Nije mu smetalo što su se ljudi okretali od njega sa strahom i gađenjem. Nije mu smetalo što je jedno oko izgubio u Vijetnamu.

Nije bilo važno ni ono što mu plaćaju. Najčešće bi uzeo novac i otišao da kupuje cipele. Mnogo je voleo cipele. Imao je kuću u Flegstafu i, mada je retko sam išao tamo, uvek je davao da se njegove cipele šalju na tu adresu. Kad bi stigao da ode do kuće, divio bi se cipelama najvećih svetskih firmi — Gući, Bali, Bas, Adidas, van Donen. Cipele. Njegova šuma bila je nalik na džunglu gde su na svakom mestu nicale cipele. Hodao bi iz sobe u sobu i divio se svojim cipelama. Ali, kad bi bio sam, hodao je bos. Njegov otac, čistokrvni Čirokez, bio je sahranjen bos. Neko je ukrao pogrebne mokasine.

Sem cipela, Džona Rejnberda interesovale su još samo dve stvari. Prva je bila smrt. Naravno, najpre ga je interesovala sopstvena smrt: pripremao se za taj trenutak više od dve decenije. Sejanje smrti je oduvek bio njegov posao, jedini koji je znao i pomoću kojeg je mogao da zarađuje. Postajao je sve više zainteresovan za smrt što je postajao stariji, kao što bi umetnik postajao više zainteresovan za jačinu osvetljenja na bini, kao što bi se pisac sve više usavršavao u svom poslu ili slepi čovek u čitanju Brajevog pisma. Najviše ga je zanimao onaj trenutak odlaska, nestajanja… trenutak ispuštanja duše… izlazak iz tela i onoga što je ljudsko biće znalo kao život i prelazak u nešto drugo. Pitao se kako to izgleda kad čovek odlazi? Pitao se kako će to biti kad se njemu dogodi? Da li čovek misli da je to samo san iz kojeg će se probuditi? Da li će se naći katolički đavo spreman da ga svojim ostima probode kroz dušu i donese je, do đavola, u pakao kao komad mesa za šiš kebab? Da li je bilo radosti u tome? Da li čovek zna da odlazi? Sta li to oči umirućeg vide?

Rejnberd se nadao da će imati prilike da i sam to otkrije. U njegovom poslu, smrt ze obično bila brza i neočekivana, nešto što se događalo u treptaju oka. Nadao se da će imati vremena da se pripremi za sve kad trenutak njegove smrti bude došao. Nadao se da će imati vremena da oseti sve to, i da nađe odgovore na ta pitanja. On bi obično posmatrao lica svojih žrtava u trenutku kad su umirale, trudeći se da otkrije tajnu u njihovim očima.

Smrt ga je živo zanimala.

Zanimala ga je i ta devojčica oko koje su svi bili toliko zabrinuti. Ta Čarlin Mekgi. Koliko je Kep bio obavešten, Džon Rejnberd je tek nešto znao o Mekgijevima a ništa o onom eksperimentu iz prošlosti kroz koji su prošli. U stvari, Rejnberd je znao skoro isto onoliko koliko i sam Kep. Da je Kep to znao, svakako bi izvukao grdne posledice. Sumnjali su da devojčica poseduje neku natprirodnu moć, ili čak nekoliko moći, istovremeno. Voleo bi da se sretne s tom devojčičom i vidi kakve su njene moći. Znao je i to da je Endi Mekgi čovek koji može da uspostavi, kako je to Kep rekao, »potencijalnu mentalnu dominaciju«. Međutim, sve se to nije mnogo ticalo Džona Rejnberda. On još nije sreo čoveka koji bi mogao da dominira njime.

TV kviz je završen. Počeli su da čitaju vesti. Nijedna nije bila dobra. Džon Rejnberd je sedeo: nije jeo, nije pio, nije pušio. Bio je čist i prazan: spreman je čekao trenutak za ubijanje.

2.

Nešto ranije tog dana, Kep je baš razmišljao o tome kako Rejnberd poseduje neki čudni mir i kako je neverovatno tih. Zaista je bio tih i nečujan. Doktor Venles ga uopšte nije čuo kad mu se prišunjao. Probudio se^ iz dubokog sna. Probudio se zato što ga je nečiji prst golicao ispod nosa. Otvorio je oči i učinilo mu se da pred sobom vidi čudovište iz najstrašnijeg košmara. Čudovište se naginjalo nad njegov krevet. Jedno oko je svetlucalo na svetlost koja je dolazila iz kupatila. Uvek je ostavljao upaljenu svetlost u kupatilu kad bi se nalazio na nepoznatom mestu. Na mestu gde je trebalo da se nalazi drugo oko videla sa samo crna rupa.

Venles otvori usta da krikne, ali Džon Rejnberd zatvori njegov nos jednom rukom a drugu mu stavi na usta. Venles je počeo da se guši.

— Pssst — reče Rejnberd. Govorio je nekako zadovoljno, kao majka koja je spremila dete u krevet.

Venles poče da se brani malo odlučnije.

— Ako želite da živite, budite mirni i tihi — reče Itejnberd.

Venles ga pogleda, pokuša da se digne ali onda mirno leže.

— Bićete mirni? — pitao je Rejnberd.

Venles klimnu glavom. Lice mu je bilo sve crvenije. Rejnberd ukloni ruke i Venles poče teško da diše. Mali potočić krvi krenu iz jedne njegove nozdrve.. —- Ko ste vi… Kep vas je poslao…?

—Ja sam Rejnberd — reče ovaj ozbiljno. — Tačno je, Kep me poslao.

Venlesove oči su bile ogromne, videle su se beonjače u tami. Isplazi jezik i obliza usne. Ležeći tako u krevetu sa izgužvanim čaršavima i neuredno zavrnutom pidžamom, ličio je na najstarije dete na svetu.

— Imam para — šaputao je vrlo brzo — imam račun u švajcarskoj banci. Mnogo novca. Može da bude sve vaše. Nikada nikome neću reći. Bog mi je svedok.

— Ne želim vaše pare, doktore Venles — reče Rejnberd.

Venles ga pogleda, levi kraj usana poče luđački da mu se pomiče dok je levi kapak podrhtavao i nekontrolisano se zatvarao.

— Ako želite đa živi sačekate izlazak sunca. — reče Rejnbered — razgovaraćete sa mnom. Naučićete me nečemu. Ovo će biti predavanje samo za jednog slušaoca. Biću veoma pažljiv, dobar učenik. A nagradiću vas vašim životom koji ćete moći da provodite daleko od Kepa i daleko od Radionice. Shvatate?

— Da — reče promuklo Venles. —Slažete se?

— Da… ali šta treba da Učinim?

Rejnberd podiže dva prsta do svojih usana i dr Venles odmah ućuta. Njegove mršave grudi dizale su se i spuštale.

— Reći ću dve reči — poče Rejnberd — i tada može da počne vaše predavanje. U njemu treba da bude sadržano sve što znate, sve o čemu imate teoriju, sve na šta sumnjate. Jeste li spremni da čujete te dve reči, doktore Venles?

— Da — reče Venles.

— Carlin Mekgi — reče Rejnberd i Venles poče da govori.

Govorio je najpre savim polako a onda sve brže i brže. Govorio je kao na predavanju. Ispričao je Rejnberdu konpletnu priču o eksperimentima sa Supstancom 6 i svemu što je potom usledilo. Mnogo toga što je on rekao, Rejnberd je već znao od ranije ali mnogo toga mu je bilo jasnije posle Venlesovih objašnjenja. Profesor je govorio sve ono što je već tog jutra izložio Kepu. Sada je mogao da bude siguran da ga slušaju veoma pažljive uši. Rejnberd je slušao, ponekad bi zadrhtao, pljesnuo rukama ili se kratko zasmejao kad je Venles pričao o tome kako se malo dete nauči da ne piški u gaćice, poredeći se tim napor Čarlinih roditelja da je nauče da kontroliše svoju strašnu moć. Takvo ponašanje ohđabrilo je Venlesa da počne da govori još brže. Kad bi počeo da ponavlja ono što je već rekao, kao što to obično čine starci, Rejnberd bi ga malo više stegao ili bi mu bez reči opet zatvorio nos i usta.

— Izvinite •— reče Rejnberd.

Venles je stenjao i uvijao se pod Rejnberdovom težinom. Rejnberd bi ga, s vremena na vreme, pritisnuo jače, Venles bi počeo da se ogorčenije bori, Rejnberd bi popustio. Rejnberd opet skloni ruke s Venlesovih usta i nosa i doktor poče da diše šišteći. Kao da je neko ekserom probušio veliku automobilsku gumu. Oči su mu bile preplašene, iskolačene kao u poludelog konja… ali jedva da je mogao da ih dobro vidi.

Rejnberd stegnu okovratnik Venlesove pidžame i baci ga na stranu kreveta tako da je hladna bela svetlost iz kupatila pala pravo na njegovo lice.

Ponovo mu je stegao nos.

Muškarac, ponekad, može da preživi i devet minuta kad nema vazduha a da mozak posle tog perioda bez kiseonika ostane neoštećen. Žena može bez vazduha i kiseOnika da izdrži nešto duže, čak 12 minuta, jer ima veći kapacitet pluća i efikasniji sistem razmene kiseonika. Naravno, pošto se svaka žrtva brani, ovaj period je zbog toga mnogo kraći.

Doktor Venles se očajnički borio za život četrdeset sekundi, a onda su njegovi napori da se spase počeli da jenjavaju. Njegove pesnice su slabo udarale u granitno lice Džona Rejnberda. Njegove pete su lupale o tepih u istom ritmu, ali bez ikakve snage. Počeo je da se gubi ispod Rejnberdove grube šake.

To je bio taj trenutak.

Rejnberd se nagnu unapred i zagleda se dečjom radonalošću u oči umirućeg čoveka.

Ali, ničeg novog, uvek isto, potpuno isto. Oči kao da nisu odražavale užasni strah nego neko iznenađenje. Nije to bilo ni čuđenje, ni zbunjenost nego baš iznaneđenje. Za trenutak, ta dva oka koja su izražavala iznenađenje fisirala jedino Rejnberdovo oko i Rejnebrd oseti da ga taj čovek vidi. Možda ga je i video, kao u nekoj izmaglici koja je postajala sve neprozirnija jer se doktor sada brzo gubio. A tada se njegove oči samo zastakliše. Doktora Džozefa Venlesa nije više bilo u »Mejflauer« hotelu. Rejnebrd je sedeo na krevetu, a pored njega je bila mrtva lutka čovečje veličine.

Rejnberd je sedeo, sasvim mirno, s jednom rukom još preko ustiju te bez životne lutke dok je prstima druge još stezao nozdrve. Nije hteo ništa da reskira. Hteo je da bude siguran. Ostaće tako još najmanje deset minuta.

Razmišljao je o tome što mu je Venles rekao o Čarlin Mekgi. Da li je moguće da malo dete ima tako neverovatnu moć? Pretpostavljao je da je to, možda, tačno. Kad je bio u Kalkuti, video je kako se čovek probada noževima. Zabadao je noževe u noge, stomak, grudi, vrat a onda ih je izvlačio a na telu se nisu videle ni rane ni krv. To je zaista video svojim očima, i u to je verovao da je moguće. I sem toga, bilo je vrlo… interesantno.

Dugo su mu se misli vrtele oko tih događaja i onda je odjednom sam sebe uhvatio kako razmišlja o tome kako bi to izgledalo ubiti dete. Nikada nije svesno učinio nešto tako. Nikada još nije direktno ubio clete, mada je jednom postavio bombu u avionu. Kad je eksplodirala, poginulo je 67 ljudi. Verovatno je među njima bilo i neko dete. Ali, to nije bilo isto, bilo je to nekako bezlično. U njegovom poslu retko se kad zahtevalo ubistvo deteta. Oni nisu bili teroristička organizacija, mada bi neki kongresmeni želeli da se veruje da je tako.

Oni su, međutim, bili ipak naučna organizacija.

Možda bi rezultat s cletetom bio drugačiji. Možda bi, najzad, dobio odgovore na svoja pitanja. Možda bi u dečjim očima video nešto drugo a ne iznenađenje, možda bi video još neko osećanje zbog kojeg se ne bi osećao tako praznim i tužnim — da, on je bio tužan posle svega. To je bila prava istina.

Možda bi u smrti deteta mogao da otkrije ono što mu je bilo potrebno da sazna i da dokuči.

Dete kao Čarli Mekgi bi možda moglo da mu pomogne.

— Moj život je prav kao put u pustinji — reče tiho Džon Rejnberd. Bio je zagledan u plave klikere koji su, do malopre, bili plave oči dr Venlesa.

— Ali, tvom životu više nema puta, dobri moj prijatelju, prijatelju moj.

Poljubio je najpre jedan obraz dr Venlesa, a zatim je spustio poljubac i na drugi obraz. Spustio je leš zatim na ležaj i navukao je beli čaršav preko njega, pokrivši mu i lice. Čaršav se spuštao na mrtvo telo lako, polagano, kao padobran. Kad se izravnao, videlo se malo uzvišenje na mestu gde je bio Venlesov nos. Kao na beloj livadi.

Rejnberd izađe iz sobe.

Te noći je dugo razmišljao o devojčici koja po sopstvenoj volji, iz čista mira, može da zapali vatru bilo gde i na bilo kom mestu. Zaista je mnogo razmišljao o njoj. Pitao se gde li je sada to dete, o čemu razmišlja, šta li sanja. Odjednom je osetio beskrajnu nežnost prema toj maloj devojčici, osetio je želju da je zaštiti.

Kad se najzad prepustio snu, negde oko šest časova u -jutro, došao je do zaključka: ta devojčica će biti njegova. Bio je savršeno siguran u to.

Tašmor, Vermont

1.

Endi i Carli Mekgi stigli su pred kolibu na ribnjaku Tašmor, dva dana posle događaja na Mandersovoj farmi. Džip nije bio najbolje održavan i blatnjav put je samo još pogoršao njegovo opšte stanje.

Kad se sumrak spustio tog beskonačnog dana koji je počeo u Hastings Glenu, bili su na kraju drugog i lošijeg puta koji je vodio kroz šumu. Ispred njih, skriven šikarom i žbunjem, nazirao se Put 22. Mada nisu mogli da vide kolovoz, čuli su povremeno šištanje i brundanje motora automobila i kamiona koji su tuda prolazili. Spavali su te noći u džipu, sklupčani jedno uz drugo. Ujutru — to je sada bilo juče ujutru — krenuli su rano na put, već posle pet časova, kad se zora samo nazirala na Istoku.

Čarli je bila veoma bleda, potpuno iscrpljena. Nije ga pitala šta će biti ako su putevi prema istoku blokirani. To je bar bilo jednostavno: ako su svi putevi blokirani, biće uhvaćeni i to će biti kraj. Nisu mogli ni da napuste džip, jer Čarli nije mogla da hoda a nije mogao ni on.

Tako se Endi prebacio preko autoputa i čitavog tog dana su lunjali drugorazrednim drumovima ispod sivog i niskog oktobarskog neba koje je obećavalo kišu, ali koja nikako nije padala. Čarli je mnogo spavala. Endi je bio zabrinut zbog nje — brinuo je, jer mu se činilo da ona previše spava, da koristi san na neki čudan, nezdravi način, kao da želi da pobegne od svega onoga što se dogodilo, umesto da | tim i suoči s istinom.

Dva puta su zastali u usputnim restoranima i jeli su pljeskavice i pomfrit. Kad su drugi put stali potrošio je novčanicu od pet dolara koju mu je dao vozač kamiona, l’otrošili su skoro sav sitniš koji su imali. Mora da je nešto ni I niša poispadalo iz njegovih džepova na Mandersovoj farmi, kad su ga vukli. Nije se sećao. Nešto drugo se dogodilo što ga je radovalo: ona mrtva mesta na njegovom licu nestala su preko noći. Baš dobro.

Čarli je slabo jela. Ostavila je i pljeskavicu i pomfrit.

Prošle noći su izašli na autoput jedan sat pošto se smrklo. Sve je bilo pusto. Nigde nikoga. Bila je jesen i vreme izleta je davno prošlo. Na velikoj drvenoj tabli pisalo je upozorenje: Zabranjeno kampovanje, Zabranjeno paljenje vatre, Pse držite na lancu, 500 dolara kazna za bacanje đubreta.

— Ovde stvarno vole goste — promrmlja Endi i poveze kola na parking prema malom brbljavom potoku. On i Čarli izađoše iz kola i priđoše bez reči vodi. Nije bilo hladno. Nebo je bilo oblačno. Nisu se videle zvezde. Bilo je veoma mračno. Seli su na obalu i slušali nekoliko trenutaka šta potočić priča. Uhvatio je Čarli za ruku. Ona tada gorko zajeca. Potresali su je snažni jecaji koji kao da su joj kidali srce.

Stegao ju je u zagrljaj i nežno je ljuljao.

— Čarli — mrmljao je — Čarli, Čarli nemoj da plačeš. Nemoj da plačeš.

— Tatice, nemoj da me teraš da to još nekada uradim — jecala je — jer ako to budeš tražio opet od mene, ja ću radije da se ubijem… molim te… nikada više…

— Volim te — reče on — molim te smiri se i prestani da govoriš da ćeš se ubiti. To je ludilo.

— Nije — reče ona — nije. Obećaj mi, tatice. Razmišljao je neko vreme a zatim sasvim sporo reče:

— Ne znam da li to mogu da ti obećam, Čarli. Ali pokušaću. Da li će ti to biti dovoljno?

Njeno Gutanje bilo je dovoljan odgovor.

— I ja sam se preplašio — reče on tiho — i tata se preplašio. Molim te da mi Veruješ.

I tu noć su proveli u džipu. Krenuli su dalje u šest ujutro. Oblaci su se razišli i u deset sati imali su divan, sunčan topli dan babljeg leta. Uskoro su prešli granicu Vermonta i na sve strane po voćnjacima mogli su videti ljude na merdevinama kako beru jabuke. Pakovali su ih u velike košare i tovarili na kamione.

Oko 11.30 izađoše na put 34 a zatim skrenuše na uzani prašnjav putić na početku kojeg je stajala tabla sa natpisom: Privatno vlasništvo. Endi oseti neko čudesno uzbuđenje u grdima. Uspeli su da stignu do malog imanja Grantera Mekgija. Stigli su uprkos svemu.

Vozili su se polako prema ribnjaku koji nije bio udaljen više od kilometar i po. Oktobarsko lišće, crveno i zlatno, vitlalo se ispred haube džipa. Kad je kroz granje počela da prosijava ravna površina vode, put se razdeli na dva pravca. Težak gvozdeni lanac zatvarao je uži put i sa njega je visila tabla: Zabranjen prolaz prema naređenju oblasnog šerifa. Lanac je bio zarđao a tabla izrešetana\ kuglicama iz vazdušne puške. Ali, to je sve bilo nevažno i sve se to odigralo davno.

On izađe od džipa i izvadi privesak s ključevima. Na privesku je bio ukras od kože s njegovim inicijalima: A M G. Slova su bila skoro sasvim izlizana. Viki mi je poklonila taj privesak za jednu Novu godinu, godinu dana pre nešto što je Čarli bila rođena.

Stajao je jedno vreme ispred gvozdenog lanca zagledan u kožnu pločicu a zatim je počeo da razgleda ključeve. Imao je šest različitih ključeva. Ključevi su čudne stvari: čovek može da pomoću ključeva rekonstruiše svoj život. Pretpostavljao je da neki ljudi koji su znali bolje da srede život od njega jednostavno bace ključeve koji im više neće biti potrebni, kao što neki ljudi imaju smisla za red i organizaciju pa svakih šest meseci pretresaju svoje novčanike i bez samilosti bacaju nepotrebne stvari. Endi to nikada nije radio niti dospevao da tako nešto učini.

Na alki za ključeve stajao je ključ kojim je otvarao vrata na istočnom krilu Prens hola u Harisonu, gde se nalazila njegova kancelarija. Na alci je bio i ključ od vrata kancelarije. Bila je na Odeljenju za engleski jezik i književnost. Tu je bio i ključ od kuće u Harisonu koju je ponlednji put video onog dana kad su ljudi iz Radionice ubili njegovu ženu i kidnapovali njegovu kćerku. Bila su tu još dva ili tri ključa koje nije mogao da identifikuje. Zaista su ključevi čudne stvari.

Pogled mu se zamaglio. Odjednom je osetio da mu .1 rasno nedostaje Viki. Bila mu je potrebna više nego ikada pre. Prvi put je osetio tako snažnu potrebu za njom otkako su on i Čarli krenuli na ovaj put, kome se kraj nije nazirao. Bio je veoma umoran, uplašen i pun besa. Da se u tom trenutku ispred njega isprečio neki čovek iz Radionice i da mu je neko dao Tompsonovu pušku za podvodni ribolov.

— Tatice? — bio je to radoznali glas Čarli — zar ne možeš da nađeš ključ?

— Evo, našao sam ga — reče i pokaza joj mali »Jel« ključ, skriven među ostalima. Na njemu je urezao velika slova »TR« svojim džepnim nožićem da bi obeležio da je tok Ijuč od imanja na Tašmor ribnjaku.

Poslednji put su bili ovde one godine kad je Čarli rođena. Endi je jedva otključao zarđalu bravicu. Najzad, katanac je bio otvoren i on je spustio lanac na prostirku od lišća.

Provezao je džip kroz usku kapiju i, pošto je prethodno podigao lanac, opet je zaključao katanac.

Put je bio u veoma lošem stanju. Endi je to sa zadovoljstvom primetio. Kad su dolazili ovamo redovno, svakog leta, i ostajali po tri—četiri nedelje, on bi uvek našao vremena da se malo pozabavi putem i pokrije one najgore rupe. Donosio bi kamenje iz kamenoloma Sema Pita, sekao bi žbunje a ponekad bi nagovorio i samog Sema da dođe i pomogne mu da izvuku panjeve. Put za kamp bio je nešto širi i vodio je prema kamp kućicama i kolibama raspoređenim duž obale. Ti ljudi su se sastajali nekoliko puta godišnje, brinuli o svojoj imovini, dogovarali se o opravci puta. Granterovo imanje bilo je jedini privatni posed u ovom kraju. Granter je svojevremeno kupio budzašto taj komad zemlje u teškim godinama ekonomske krize.

Nekada su ovamo dolazili svojim starim porodičnim »Fordom« — karavanom. Endi se pitao da li bi »Ford« uspeo sada da se prebaci do kućice. Čak je i džip, uprkos visoko postavljenoj osovini, nekoliko puta udario o tlo. Endi nije brinuo zbog toga. To je moglo da znači jedino da niko nije bio već dugo na ovom mestu.

— Ima li tamo struje? — pitala je Čarli.

— Nema, nema ni telefona — reče on, a u sebi pomisli:

»Ne bismo smeli ni da koristimo struju. To bi bilo kao da smo istakli znak: Ovde smo. Znam da ima kerozinskih lampi i dve velike peći na naftu. Ukoliko nije sve razneto«. Malo je brinuo zbog toga, jer je u međuvremenu nafta toliko poskupela da je bilo vredno pomučiti se i ukrasti burice.

— Da li ćemo tamo… — htela je da pita Čarli.

— Dođavola! — opsovao je besno Endi kad je ugledao drvo koje mu je preprečilo put. Nije smeo da ostavi džip tek tako, na drumu. To bi bilo isuviše upadljivo.

Pomilovao ju je po kosi.

— Hajdemo — reče.

— Izašli su iz džipa. Čarli se bez problema provuče ispod pale breze a Endi je preskoči, pazeći da se ne povredi. Lišće je prijatno pucketalo ispod njihovih nogu dok su išli prema kući, a šuma je fino mirisala na jesen. Veverica ih je posmatrala s drveta, a zatim je krenula polako za njima. Videli su kako kroz granje blista ribnjak u daljini.

— Šta si ono htela da pitaš kad smo stigli do onog palog drveta? — upita je Endi.

— Da li ćemo imati dovoljno nafte ako ostanemo ovde preko zime?

— Nećemo, ali biće nam dovoljno u početku. A onda ću ja naseći puno drva a i ti ćeš sakupiti mnogo suvih’ grana.

Desetak minuta kasnije put se raširio i oni su izašli na čistinu. Stigli su. Stajali su mirno neko vreme. Endi nije znao šta Čarli oseća, ali njega su uspomene ophrvale i osećao je neku čudnu tugu. Mislio je na dane koji se neće vratiti, na ustajanje u zoru, odlazak u ribolov, na šaru na Granterovih čizama.

Koliba je imala pet prostorija. Bila je sagrađena od drvenih oblica i imala je kameni temelj. Široka terasa pružala se preko ribnjaka. Koliba je bila baš onakva kakvu je Endi pamtio. Skoro mu se učinilo da će se Granter sada pojaviti na vratima u jednoj od svojih zelenocrno kariranih košulja, mašući mu i pitajući ga ima li dozvolu za pecanje jer smeđe pastrmke grizu k’o lude, odmah posle zalaska sunca.

Bilo je ovo dobro mesto. Bezbedno mesto. Tamo daleko, s druge strane ribnjaka, veselo su se presijavale iglice zelenih jelki. »Glupo drveće« — rekao je jednom Granter — »ne znaju da razlikuju zimu od leta. Stalno se zeleni«. Nikakvog znaka civilizacije. Još se nisu setili da tu izgrade trgovinski centar ili lunapark. Ovde je još vetar šaputao u drveću. Na krovu se hvatala zelena, šumska mahovina a iglice borova klizile su niz drvene oluke. On je rastao ovde. Još kao sasvim malom dečaku, Granter mu je pokazao kako da namesti mamac na udicu. Imao je svoju spavaću sobu ovde, obloženu javorovim drvetom. Sanjao je svoje dečačke snove u uskom krevetu a budilo ga je pljuskanje vođe ispod terase. Ovde je dolazio i kao odrastao muškarac i vodio je ljubav u velikom krevetu sa svojom ženom, u krevetu u kome su nekada spavali Granter i njegova žena…

— Nedostaje ti mama, zar ne? .— odjednom reče Čarli, čudno promenjenim glasom.

— Da — reče on iskreno — mnogo mi nedostaje.

— I meni — reče Čarli — vi ste se ovde divno provodili, zar ne?

— Jesmo — reče on — hajdemo, Čarli. Zadržala se malo i zagledala se u njega.

— Tatice, da li će se ikada stvari srediti? Da li ću opet moći lepo da idem u školu i igram se sa decom?

Razmišljao je o tome da li da je mirno slaže, ali to nije nikuda vodilo.

— Ne znam — reče baš ono što je i mislio, pokušavajući bezuspešno da se osmehne — zaista ne znam, Čarli.

2.

Granterov alat i drugi pribor bili su uredno složeni i raspoređeni u spremištu za čamce. Endi se obradovao i iznenadio kad je uza zid ugledao dva reda pedantno poredanih i iscepanih drva za loženje. Ta drva je delimično i sam nacepao, i bila su još pokrivena starim pocepanim džakom koji je on bacio preko njih. Dva reda drva neće im biti dovoljno da proguraju zimu, ali, dok iscepka sva ona drva koja su pala i veliku brezu koja je zakrčila put, biti to prilična gomila.

Uzeo je sekiru i vratio se do velike breze na putu. Rasekao ju je na dva dela i odvukao ih u stranu da bi džip mogao da prođe. Kad je završio sa tim već je pao mrak. Bio je umoran i gladan. Srećom niko nije pokrao njihovu dobro snabdevenu ostavu. Ako su pljačkaške bande obilazile ovaj kraj u poslednjih šest godina, radije su se zadržavale na južnoj, bogatijoj strani ribnjaka. Pet polica bilo je puno. Bile su tu dobre »Kempbelove« supe, »Vajmanove sardine« i odlična govedina u konzervi. Bilo je i dosta povrća u konzervama. U jednom uglu on ugleda pola sanduka hrane za pse. Bile su to omiljene konzerve Granterovog dobrog starog psa Bimba. I to je moglo da se pojede, ali Endi se nadao da neće biti potrebno.

Dok je Čarli pregledala knjige na policama u velikoj dnevnoj sobi, Endi je otišao u mali podrum u koji se spuštalo niz tri stepenika. Kresnuo je šibicu. Na jednoj polici sa strane našao je četiri flaše najboljeg viskija. Upalio je i drugu šibicu da bi još malo razgledao policu. Našao je karte za poker koje je Granter brižljivo krio od svoje žene Halde koja nije imala razumevanja za prostačke i primitivne muške zabave. Ona je bila puritanka, ateista i ovo je bila jedna od malih tajni koje je Granter podelio sa Endijem, godinu dana pre svoje smrti. Šibica se ugasi i on napipa neki šuškavi papir pored karata. Upalio je još jednu šibicu i ugledao novčanice. Moglo je da bude nekih osamdeset dolara. Granter je to nazivao svojim crnim fondom. Šibca mu opet opali prste i on gurnu karte i novac natrag u sklonište, zadovoljan što zna da tu postoje. Vratio se u veliku dnevnu sobu.

— Može li čorba od paradajza? — upitao je Čarli.

Primetio je da je ona pronašla sve njegove stare knjige o Vini Puu i Kristoferu Robinu, i sada je baš čitala najzanimljivi deo o magarcu Iaru.

— Može — odgovori ona i ne podigavši pogled. Zagrejao je čorbu u loncu i otvorio konzerve sardine, jednu za sebe, jednu za nju. Pošto je pažljivo navukao zastore, upalio je fitilj kerozinske lampe i stavio je nasred stola. Seli su i jeli, ćuteći. Kasnije, on je popušio cigaretu čiji je vrh zaplio na fitilju kerozinske lampe. Čarli je pronašla odeću bake Mekgi, pa se oblačila i udešavala.

Kad ju je posle svega fino ušuškao u krevetu, pitao ju je kako se oseća.

— Bezbedno — rekla je ona bez oklevanja — laku noć, tatice.

Ako je Čarli ovde bila zadovoljna, bio je i on. Sedeo je jedno vreme pored nje, ali ona je ubrzo zaspala. Odlučio je da i sam krene na počinak. Pomislio je da će biti dobro ako ostavi širom otvorena vrata ukoliko se Čarli u toku noći uznemiri.

3.

Pre nego što će ugasiti svetlost, Endi se ponovo spustio u podrum. Uzeo je jednu flašu viskija i nasuo malo žestokog pića u čašu za vodu. S čašom u ruci izašao je na terasu. Seo je u platnenu stolicu i zagledao se u tamu kroz koju se naslućivala površina vode. Bilo je prohladno, ali gutljajdva dobrog viskija zagrejali su ga. Prvi put posle onog strašnog lova i bega po Trećoj aveniji i on se osećao bezbedno i nekako mirno.

Pušio je i gledao preko Tašmor ribnjaka.

Bio je miran. Mislio je da je bezbedan. Nije imao to osećanje punih 14 meseci otkako se Radionica umešala u njihove živote onog strašnog avgustovskog dana. Otada su se stalno skrivali ili bežali; uglavnom, za njega i Čarli nije bilo mira.

Sećao se kako je razgovarao sa Kvinsijem telefonom dok je osećao miris sagorelog tepiha u nozdrvima. On je bio u Ohaju a Kvinsi daleko, čak u Kaliforniji. Uvek ju je, u svojim retkim pismima, nazivao Magičnom kraljevinom zemljotresa. »Sjajna stvar« — rekao mu je tada Kvinsi — »treba ih zatvoriti negde da bi 220 miliona Amerikanaca živelo bezbedno… Siguran sam da oni ne žele ništa drugo nego da uhvate to dete i zatvore ga u malu prostoriju da bi videli da li ono može da sačuva svet i demokratiju. Mislim da je to sve što ja mogu da ti kažem, stari moj, sem još nečega… čuvaj mi se dobro. Krij se.«

Endi je mislio da je tada bio preplašen. Nije znao kako, u stvari, čovek može da bude preplašen. Shvatio je to tek onda kad je došao kući i zatekao svoju ženu mrtvu, a sa svakog prsta bio joj je iščupan nokat. Čupali su joj nokat po nokat, ne bi li je naterali da progovori i kaže im gde se krije Čarli. A Čarli je slučajno otišla na dva dana u kuću svoje prijateljice Teri Dagan. Planirali su da kasnije i oni pozovu Teri kod sebe u goste.

Sada, dok je sedeo na terasi iznad vode, pušeći, Endi je najzad mogao da rekonstruiše šta se zbilo mada je svojevremeno osećao samo slepi bes i paniku: bila je to šlepa sreća (ili možda nešto više od sreće) što je bio nesposoban da se nosi s njima.

Čitava porodica je bila pod prismotrom. Ko zna koliko su ih već posmatrali. A kad Čarli nije došla kući te srede uveče i kad je nije bilo ni u četvrtak u jutro, ni u četvrtak uveče, mora da su pomislili da su on i Viki uspeli da na neki način izbegnu njihovom praćenju. Nije im palo na pamet da je Čarli na kilometar—dva daleko, u kući prijateljice. Umesto toga, pomislili su da su nekako uspeli da je sakriju i da će i oni uskoro nestati za njom.

Bila je to luda, glupa greška ali nije bila prva od strane Radionice. Endi se dobro sećao jednog teksta o propustima ove ugledne vladine organizacije. Tako su, na primer, oni bili umešani u neuspeli pokušaj izlaska na kraj s teroristima koji su oteli putnički avion: sasvim nepotrebno, 60 ljudi je izgubilo živote. Greška je bila i to što su prodavali heroin Organizaciji da bi od nje dobili informacije o bezopasnim grupama u Majamiju.

Posle serije kolosalnih gafova bilo je lako razumeti kako su agenti zaduženi da prate porodicu Mekgi mogli da pomisle da je to što je mala Čarli otišla na dva dana n goste kod prijateljice, u stvari, dobro smišljen beg. Kao što bi Kvinsi rekao (a možda je to i rekao) da najsposobniji od hiljadu i više zaposlenih u Radionici moraju da se zaposle u privatnom sektoru, uskoro bi ostali bez posla.

Ali, bilo je grešaka na obe strane, razmišljao je sada Endi — i mada je pomisao na to sada izazivala manje oštar bol nego pre, ipak je i sada još osećao krivicu. Bio je preplašen onim što mu je Kvinsi sugerirao da može da se dogodi, onog dana kad se Čarli saplela i pala niz stepenice. Očigledno da se tada nije dovoljno preplašio. Da se tada strašno uplašio, možda bi se već tada negde dobro skrili.

Isuviše kasno je otkrio da ljudski um reaguje jako sporo, a kao da je hipnotisan kad život porodice počinje da liči na ono što se događa samo drugima i što se ponekad vidi na TV ili na platnu lokalnog bioskopa.

Prisećajući se sada svog razgovora s Kvinsijem osetio je čudnu jezu, baš kao i onda. Stalno je imao osećaj da ga neko posmatra, da prisluškuju njegove razgovore. Činilo mu se da rizikuje da odvuku njega i njegovu porodicu u neku podrumsku prostoriju neke vladine ustanove. Osećao je neodoljivu želju da se osmehne i da s ironijom odbaci upozorenja koja su mu slali instinkti.

Na ribnjaku se odjednom oseti neko komešanje u tami. Jato pataka podiže se i odlete prema zapadu. Mesec je izašao i njegova srebrnasta svetlost razli se po njihovim raširenim krilima. Endi zapali drugu cigaretu. Suviše je pušio, ali uskoro će mu biti pružena prilika da se odvikne te gadne navike. Imao je još samo četiri ili pet kutija cigareta.

Tačno je znao da prisluškuju njihove telefonske razgovore. Kad god bi bila podignuta slušalica, čuo se zvuk kao da je neko negde, u isto vreme, podigao slušalicu. Nekoliko puta, dok je razgovarao sa studentima ili kolegama, veza se prekidala. Sumnjao je da su postavljeni mikrofoni po čitavoj kući, ali nikada nije detaljno pretražio kuću da bi ih otkrio. Da je to učinio, svakako bi ih našao. Nekoliko puta je posumnjao — ne, u to je bio sasvim siguran da ih prate.

Ziveli su u oblasti Lejklend u Harisonu. Lejklend je bio tipično američko predgrađe. Sve kuće su bile Iste. Ako bi čovek malo više popio, morao bi da kruži nekoliko puta po svim ulicama dok ne bi otkrio svoju kuću. Ljudi iz susedstva mahom su radili u fabrici IBM, smeštenoj van građa, ili su predavali na koledžu. Nisu bili ni bogati ni siromašni. Ziveli su jednostavno i udobno.

Svi su se međusobno poznavali. Na ulici bi pozdravili gospođu Bekon koja je izgubila supruga i otada se venčala s votkom — što se dobro i videlo na njenom licu i stasu. Dve devojke u belom »Jaguaru« koje su stanovale u kući na uglu bile su neodoljive. Endi se ponekad pitao, dok ih je pozdravljao s dva prsta u obliku slova »V«, kako bi to izgledalo provesti noć s jednom od njih — ili možda sa obe. Sa gospodinom Hemondom uvek je razgovarao o bejzbolu dok je ovaj doterivao i potkresivao svoju živicu. Hemond je radio u IBM-u i mogao je beskrajno dugo da priča o električnim mašinama i kompjuterima.

Ali, nisu bil važni ni opasni ni gospođa Bekon, ni gospodin Hemond ni one dve breskve u »Jaguaru«. Čovek se na njih navikne i smatra ih delom okoline.

No, u mesecima pre nego što je Viki ubijena i pre nego što je Čarli odvučena iz kuće Dagenovih, u Lejlendu su se pojavili ljudi koji se nisu uklapali u uobičajenu sliku svakodnevnice. Endi nije hteo o tome da razmišlja, ubeđujući sam sebe da bi bilo suviše glupo i ludo da plaši Viki zbog nekih svojih sumnji — posle onog razgovora s Kvinsijem. Nije hteo da ona pomisli da je postao paranoik posle tog razgovora. Ali, razloga za zabrinutost je bilo.

Ljudi u svetlosivom kombiju. Čovek crvene kose koga je prvo video naslonjenog jedne noći na volan »AMC Matadora«: zatim dve nedelje kasnije, opet noću, primetio ga je iza volana »Plimut eroua« a deset dana posle toga, na sedištu do vozača u svtelosivom kombiju. Suviše trgovačkih putnika zvonilo je na njihova vrata. Bilo je večeri kad bi se vratili kući iz grada gde su vodili Čarli da vidi najnoviji Diznijev film ili da kupuju — kad je on imao osećaj da je neko u njihovom odsustvu lunjao kroz njihovu kuću, da su stvari malo pomaknute.

Imao je utisak da ih prate.

Ali nije verovao da će se usuditi da preduzmu nešto više od običnog posmatranja. To je bila njegova najveća i najluđa greška. Još je bio ubeđen da su oni sve to uradili zahvaljujući tome što ih je zahvatila panika. Sigurno su planirali da ščepaju Čarli i njega. Viki se i onako, hteli da ubijer ona im je bila nekorisna. Njena najveća parapsihološka moć ogledala se u tome da mislima može da zatvori vrata frižidera u kuhinji dok ona sedi u dnevnoj sobi. Kome je ona bila potrebna?

Ipak, sve je ukazivalo na to da su delali u panici kad su videli da je mala Čarli nestala. Sigurno bi čekali da je kojim slučajem nestao Endi, ali sa malom nisu smeli da rizikuju. Čarli je bila ta za koju su bili zainteresovani. Endi je sada bio sasvim siguran u to.

Ustao je i ispružio se, slušajući kako mu zglobovi nezdravo pucketaju. Vreme je da ide u krevet, vreme je da odbaci te stare uznemirujuće uspomene. Ne može da provede ostatak života u razmišljanju o tome kako je on kriv što je Viki mrtva. A i taj ostatak života možda neće biti preterano dug. Sve mu je bilo jasno posle onih događaja na farmi Irva Mandersa. Endiju je bilo jasno da su se oni odlučili čvrsto da ga ubiju. Zeleli su jedino Čarli živu. On ih više nije interesovao.

Legao je. Zaspao je ubrzo. Ali, imao je teške snove. Stlno iz početka pred očima mu je sukao plamen koji hvata suvu travu u dvorištu, zahvata panj za cepanje drva, hvata jednu po jednu kokošku. U snu je ponovo osetio i toplotnu kapsulu koja se onda formirala oko njega, postajući sve vrelija i vrelija.

Rekla je da više neće iz čista mira paliti vatru.

Možda je to i bilo najbolje.

Mesec je sijao preko ribnjaka Tašmor u Bredfordu, Nju Hempšajer. Cela Nova Engleska bila je okupana mesečinom. Mesec je obasjavao i Longmont, na jugu, u Virdžiniji.

4.

Endi Mekgi je povremeno imao predosećanje nešto slično upozorenju, nešto što mu je nagoveštavalo šta će se dogoditi u skoroj budućnosti. To mu se događalo još od vremena kada je bio podvrgnut eksperimentu za koji su se on i Viki dobrovoljno prijavili u Džejson Girni Hol. Nije znao da li je ta uznemirenost neka vrsta proročkog dara, ali naučio je jedno — uvek je verovao svom predosećanju.

A tog avgustovskog dana 1980. godine osetio je veoma snažno da se nešto priprema.

Uznemirenost je počela još za vreme ručka u Baki rumu, u restoranu smeštenom na vrhu Palate Union. Mogao je tačno da se seti trenutka u kome je osetio uznemirenost. On, Iv O’ Brajen, Bil Valase i Don Grabovski, sve drugari sa Katedre za engleski jezik, dobri prijatelji, došli su ovamo da ručaju. Naručili su piletinu s pirinčem. Kao i obično neko je ispričao dobru šalu o Poljacima. Don je predano skupljao sve viceve i šale o svojim sunarodnicima. I Iv je bio spreman da ispriča jednu poljsku šalu za Dona. Bila je to kao zagonetka. Postavljalo se pitanje kako se razlikuju poljske merdevine od običnih. Niko nije znao. Iv je s uživanjem objasnio: na poslednjoj prečki poljskih merdevina piše: Stop! Svi su prsnuti u neobuzdani smeh. Odjednom u Endijevoj svesti javio se sasvim tih glas:

»Nešto nije u redu kod kuće«.

To je bilo sve. Ali, to mu je bilo više nego dovoljno. Osećaj nelagodnosti počeo je da se razvija i jača. Kao njegove glavobolje kad bi nekog na nešto prisilio ili kad bi sam učinio nešto da zadovolji svoju radoznalost, kad bi se premorio. No ovo nije imalo veze s razumom: bilo je to kao da se sva njegova osećanja sakupljaju, istežu i namataju na veliko klupče slično koncu. A onda, kao da je to klupče rasula neka razigrana mačka pa su se svi krajevi izmešali.

Odjednom je prestao da se dobro oseća. Piletina mu više nije bila ukusna. Stomak je počeo da treperi a srce mu je udaralo kao ludo, kao da ga je neko strahovito preplašio. Onda su prsti njegove desne ruke počeli da trnu, kao da ga bole, kao da ih je pritisnuo vratima.

Iznenada je ustao. Kapljice hladnog znoja pojavile su mu se na čelu.

— Izvinite, nije mi dobro — reče drugarima — Bile, da li bi mogao da preuzmeš moje studente u 13 časova?

— One buduće mlade pesnike? Što da ne? Nema problema. Šta ti je?

— Ne znam. Možda sam pojeo nešto što mi nije prijalo.

— Bled si — reče Don Grabovski — trebalo bi da svratiš do ambulante.

— Možda i hoću — reče Endi.

Krenuo je prema izlazu, ali bez namere da ide u bolnicu. Bilo je 15. minuta do dvanaest. Divan topao dan. Držali su poslednja predavanja. Podigao je ruku da pozdravi Iva, Bila i Dona i požurio je napolje. Od toga dana nije više video nijednog od njih.

Zastao je u širokom holu palate i krenuo prema telefonskim govornicama. Nazvao je svoj kućni broj telefona. Niko se nije javljao. Nije se uznemirio. Znao je da je Carli kod Daganovih a Viki je sigurno izašla u kupovinu. Možda je otišla kod frizera ili na ručak sa Ajlin Bejkon. Uprkos svemu, on ponovo snažno oseti uznemirenost i jasnije nego ikada shvati da nešto nije u redu kod kuće. U njegovom umu sada je sve vrištalo od uznemirenosti.

Izašao je iz zgrade i napola hodajući, napola trčeći išao je prema parkingu gde je ostavio svoj »karavan«. Vozio je preko grada prema Lejklendu. Vozio je nesigurno i krivudavo. Prošao je kroz crveno svetio na jednom raskršću, skoro je srušio hipika na biciklu. Hipik mu pokaza uzdignuti srednji prst leve ruke. Endi to i ne primeti. Srce mu je udaralo tri puta brže nego što je normalno. Osećao je neverovatnu vrelinu.

Ziveli su na Konifer Plejsu, u Lejklendu, u zgradama sazidanim pedesetih godina gde su ulice nosile imena drveća i žbunja. U podnevnoj avgustovskoj vrelini kraj je bio kao napušten. To je samo još više pojačalo njegovo predosećanje da se nešto strašno dogodilo. Malo kola bilo je parkirano sa strane, pa su ulice zbog toga izgledale nekako šire. Iako su se tu i tamo igrale grupice dece on nije mogao da se oslobodi strašnog osećanja uznemirenosti i napuštenosti. Deca su jela sendviče. Gospođa Flin iz Ulice lovora prošla je s torbom punom namirnica. Na sve strane prskale su pumpe za veštačku kišu, razbacujući kapljice vode po zelenoj travi.

Oštro je skrenuo prema ulazu u svoju garažu, i zaustavio kola. Prešao je preko cementirane staze koja je popucala na mnogo mesta i koju se stalno spremao da popravi ali nije nikako stizao. Pete su mu zloslutno udarale po cementu. Primetio je da su »venecijane« na ogromnom prozoru dnevne sobe bile spuštene, što je kući davalo nekako tajanstvenost i preteći izgled a što mu se ni najmanje oije dopadalo. Da li je ona spuštala tu roletnu preko dana? Nije to znao. Odjednom je shvatio da mnogo toga nije znao o tome šta ona radi kad on ode na posao.

Posegnuo je za jabukom na vratima, ali ona se ne okrete u njegovoj šaci nego nekako skliznu kroz prste. Da li je zaključala vrata pre nego što je otišla? Nije znao. Njegov užas je sada rastao do neslućenih granica. A onda se javilo nešto kao mala pauza (kasnije je to odbijao da prizna sam sebi), bio je to vrlo kratak tren u kome nije osećao ništa drugo nego želju da se okrene i ode što dalje od tih zaključanih vrata. Želeo je da pobegne. Bez obzira na Viki, bez obzira na Čarli, bez obzira na kajanje koje bi došlo kasnije.

Želeo je samo da beži.

Ali, umesto toga on posegnu u džep-.i potraži svoje ključeve.

U nervozi, ispusti celi svežanj i saže se da ih podigne — bio je tu ključ od kola, ključ za levo krilo Prins Hola, tamni ključ kojim se otključavao lokot na lancu Granterovog puta što je vodilo na imanje koje su svakog leta obilazili. Ključevi se gomilaju na čudan način.

Izvukao je ključ od ulaznih vrata svoje kuće. Otključao ih je. Ušao je. Vrata se zalupiše za njim. Svetlost u dnevnoj sobi bila je prigušena, nekako čudno žućkasta. Bilo je toplo i veoma mirno. Bože, kako je bilo mirno.

— Viki?

Nikakvog odgovora. Ali, to još nije značilo ništa opasno što se ona ne javlja. Svakako je obukla svoje najudobnije cipele, kako je volela da govori i otišla je u kupovinu ili u posetu. Ali, ona nije uradila ništa slično. Sada je bio siguran u to. A njegova šaka, prsti na desnoj šaci… zašto su mu tako trnuli, zašto ga bole?

— Viki?

Ušao je u kuhinju. Video je mali sto sa tri stolice oko njega. On, Viki i Čarli obično su tu doručkovali. Jedna od stolica ležala je prevrnuta kao mrtav pas. Slanik je bio prevrnut i so se prosula po ploči stola. Ne razmišljajući /.usto to čini, Endi uze malo soli između palca i kažiprsta i mrmljajući u bradu, kao što su pre njega činili njegov otac i deda Granter reče:

— Neka nesreća bude dalje od ovog doma.

Na šporetu je stajao lonac sa supom. Bila je hladna. Prazna konzerva iz koje je bila istresena supa stajala je sa strane. Ručak za jednu osobu. Ali gde je bila ta osoba?

— Viki?

Pošao je niz stepenice. Dole je bila tama. Dole se prao veš, ali sada tamo nije bilo nikog. Nikakvog odgovora.

Ponovo se osvrnuo oko sebe i razgledao kuhinju. Bila je veoma uredna i čista. Dva Čarlina crteža koje je napravila u Maloj školi još u julu, bili su zakačeni na frižideru malim magnetima u obliku povrća. Račun za struju i telefon bili su zakačeni velikom štipaljkom na kojoj je pisalo: PROKLETI RAČUNI! Sve vrlo uredno i sve na svom mestu.

Sem što je stolica bila prevrnuta i što je so bila prosuta.

Endi se pope na gornji sprat, pogleda u Čarlinu sobu, u njihovu sobu, u sobu za goste. Ništa. Prošao je opet kroz kuhinju, upalio je svetlost na stepeništu i sišao u podrum. Vešmašina »Mejtag« nije radila. Vrata su bila otvorena. Aparat za sušenje veša buljio je u njega tamnim, staklenim okom svojih vrata. Između njih je visio plakat koji je od nekuda dovukla Viki, na kojem je pisalo nešto duhovito. Ali, sada mu ništa nije bilo ni smešno ni duhovito. Krenuo je dalje prema velikoj prostoriji u kojoj su on i njegova porodica imali sve što je potrebno za razne vrste hobija. Tražio je prekidač po zidu, luđački siguran da će svakog trena nečiji ledeni prsti da se sklope oko njegove šake i povedu je prema prekidaču. Kad ga je najzad našao i pritisnuo, prostorijom se rasu fluorescentna svetlost.

Bila je to lepa prostorija. Velika i prostrana. Provao je mnoge časove ovde, popravljajući nešto, smejući se ponekad sam sebi što je ipak postao ono za šta se zaklinjao da nikada neće postati: otac porodice, srećan u svom gnezdu, koji brine o svojim stvarima. I Viki i Čarli su ovde provodile dosta vremena. Imali su tu i tv aparata, veliki sto za pingpong, veliki sto za kartanje. Na jednoj polici bile su poredane razne društvene igre. Na jednom zidu bili su zakačeni počeci raznih mustri koje je Viki heklala i plela, nikada nemajući strpljenja da napravi čitav pokrivač. Bila je tu i polica sa Čarlinim knjigama, uredno složenim po abecednom redu. Abeceda je oduševljavala Čarli još od one daleke zimske večeri kad ju je on njoj naučio.

Sjajna prostorija.

Sasvim prazna.

Pokušao je da se smiri. Pokušao je da se opusti. Bez uspeha. Predosećanje, uznemirenost, bez obzira kako to nazvali, bilo je pogrešno. Viki jednostavno nije bila u kući. Ugasio je svetlost i vratio se u prostoriju za pranje i sušenje veša.

Mašina za pranje veša još je zjapila. Zalupio je vrata bez razmišljanja, baš onako isto kao što je bacio zrnca soli preko ramena. Na staklenom prozorčetu ugledao je krv. Trag krvi. Tri ili četiri kapljice. Ali, to je zaista bila krv.

Endi je zastao, buljeći u te kapi. Ovde je bilo hladnije nego gore u stanu, bilo je mnogo hladnije, bilo je ledeno kao u mrtvačnici. Bacio je pogled na pod. I tu je još bilo krvi. Nije se još bila ni sasušila. Neki čudan zvuk, nešto nalik na šapat, na šištanje, na ugušeni krik, doprlo je iz njegovog grla.

Počeo je da hoda unaokolo po vešernici. Zidovi su bili okrečni belom bojom. Otvorio je korpu za prljav veš. Bila je prazna. Samo jedna sokna na dnu. Pogledao je u plakar ispod lavaboa. Ništa, samo praškovi za pranje, vim, sredstva za pranje poda. Pogledao je ispod stepeništa. Paučina i jedna plastična noga neke stare Čarline lutke koja je tu ko zna otkada strpljivo ležala, čekajući da bude otkrivena.

Otvorio je uska vrata plakara između mašine za pranje veša i aparata za sušenje. Daska za peglanje polete prema njemu i on tada na dnu plakara ugleda nju — vezanih nogu tako da su joj kolena dodirivala bradu, očiju širom otvorenih i sleđenih, mrtvih. U usta,Viki Tomlinson Mekgi bila je ugurana krpa za prašinu. Osećao se sladak i težak miris sredstva za poliranje nameštaja.

Zagrcnuo se, hteo je da povrati, zateturao se unazad. Zamahao je rukama ispred sebe kao da želi da otera tu strašnu viziju. Njegova ruka dotaknu dugme aparata za sušenje i “on poče zujeći da radi. U njemu je bilo rublja i ono poče da se okreće lupajući dugmetima o metalne zidove aparata. Endi kriknu a zatim jurnu prema vratima. Jurnuo je uz stepenice, skrenuo u kuhinju, okliznuo se na linoleumu i pao pravo licem na pod. Seo je. Teško je disao.

Slika se vraćala u njegovu svest. Vraćala se kao u usporenom filmu, kao ponovljeni snimak s neke fudbalske utakmice da se dobro vidi kako lopta upada u mrežu. Ta slika nebrojano puta će ga proganjati i danju i noću. Videće uvek iznova otvorena vrata, dasku za peglanje koja se uz metalni zvuk ruši prema njemu, podsećajući ga neodoljivo na zvuk giljotine koja se obrušava, i svoju zgrčenu ženu s krpom za prašinu kojom je glancala nameštaj u ustima. Ta slika mu se javljala u mašti i znao je da će opet kriknuti, pa je zato gurnuo stisnutu pesnicu u usta i ujeo se do bola. Krik koji je hteo da ispusti sada je bio prigušan, nalik na urlik. Učinio je to dva puta i nešto se oslobodilo iz njega, smirio se. Ali, bio je to lažni mir šoka, međutim, koristilo je. Ogromni strah i neopisivi užas iščileli su. Misao koja mu se prikrala u mozak bila je sada sasvim ledena i savim ju je mirno vrteo po glavi. Razmišljao je sasvim hladno o — ČARLI!

Ustao je. Krenuo prema telefonu a onda se vratio na stepenice. Stajao je na njima jedno vreme, grizući usne, trudeći se da se smiri a onda se vratio u vešernicu. Aparata za sušenje veša okretao se i okretao. U njemu su bile samo jedne njegove farmerke i metalno dugme na šlicu udaralo je o metalne zidove. Ugasio je aparat za sušenje veša i pogledao u mali plakar.

— Viki — rekao je nežno.

Buljila je u njega svojim mrtvim očima. Njegova žena. Šetao je s njom, držao je za ruku, vodio ljubav s njom u tami noći. Setio se kad je suviše popila na jednoj zabavi kako joj se smučilo i kako joj je držao glavu dok je povraćala. Sećao se kako je prao kola pred garažom i kako je ušao u garažu da uzme kutiju s voskom za glancanje kola. A ona je uhvatila crevo s vodom i gurnula mu ga otpozadi u pantalone. Sećao se njihovog venčanja i trenutka kad ju je poljubio pred svima, sećajući se tog poljubca, njenih svežih, mekih, zrelih usana.

— Viki — rekao je ponovo i ispustio dug, drhtav uzdah.

Izvukao ju je iz plakara i izvadio krpu iz njenih usta. Glava joj je bespomoćno pala na jedno rame pa na drugo. Video je da joj je desna ruka krvava i da je otuda curila krv po podu. Nekoliko nokata joj je bilo iščupano. Uska traka krvi spuštala se iz obe njene nozdrve i to je bilo sve. Vrat joj je bio slomljen jednim jedinim snažnim udarcem.

— Viki — šapnuo je.

»Čarli« — odgovorio mu je šapat u mozgu.

U miru koji je sada ispunjavao njegovo biće shvatio je da je sada najvažnije da.spase Čarli, da je ona sada važnija od svega. Žaljenje je morao da ostavi za budućnost.

Vratio se u veliku prostoriju ne trudeći se da upali svetlost. Iza velikog stola za pingpong nalazio se kauč prekriven nekim starim pokrivačem. Uzeo je pokrivač i vratio se u vešernicu. Pokrio je Vikino telo. Nekako mu je bilo teže da pogleda na to beživotno telo ispod pokrivača. Kao da je bio hipnotisan. Zar se ona više nikada neće pokrenuti? Da li je to moguće?

Otkrio je njenu glavu i poljubio joj usne. Bile su ledene.

»Iščupali su joj nokte« — kriknuo je njegov um — »Isuse Hriste, mučili su je, čupali su joj nokte«.

Znao je zašto su to učinili. Zeleli su da saznaju gde je Čarli. Nekako su joj izgubili trag kad je otišla u kuću Teri Dagan, umesto da se vrati svojoj kući posle boravka u zabavištu. Uspaničili su se i sada je bilo gotovo s fazom posmatranja. Viki je bila mrtva — ili zato što im je tako bilo naređeno ili zato što je neko od ljudi iz Radionice preterao u svom poslu. Kleknuo je pored Viki i pomislio da je možda njena moć kojom je zatvarala vrata od frižidera s druge strane kuhinje bila pojačana strahom, pa je mogla da učini i nešto više. Možda je uspela jednog od njih da obori na kolena. Pomislio je da je grdna šteta što nije imala toliku snagu da ih baci brzinom od 60 kilometara na čas o zid i porazbija im glave.

Ali, bilo šta da je učinila mora da su postali nervozni zbog toga. Možda su dobili čak i ovakvo upozorenje: »Žena je krajnje opasna. Ako učini bilo šta što bi moglo da ugrozi čitavu operaciju, uklonite je. Brzo«.

Ili, možda jednostavno nisu voleli da ostavljaju svedoke za sobom.

Ali, ta krv. Mora da razmisli o tragovima krvi koji su još bili lepljivi, ne savim osušeni, kad ih je on otkrio. Znači da su oni otišli iz kuće malo pre njegovog dolaska.

Sada je mnogo jače čuo krik u svom mozgu: ČARLI!

Ponovo je poljubio svoju ženu i rekao:

— Viki, vratiću se.

Ali, više nikada nije video Viki.

Popeo se i potražio Vikin telefonski imenik da bi nazvao Daganove. Okrenuo je broj. Javila se Džoan Dagan.

— Zdravo, Džoan, — rekao je a šok mu je pomagao da mu glas bude savršeno miran i običan — da li mogu da dobijem Čarli?

— Čarli? — gospođa Dagan je zvučala nekako sumnjičavo — pa… ona je otišla s ona vaša dva prijatelja. Oni učitelji… zar to nije bilo u redu?

Nešto se u njemu otkačilo i eksplodiralo. Možda je to bilo njegovo srce. Ali, nije bilo nikakve svrhe da uspaniči tu dobru ženu koju je sreo samo četiri ili pet puta. To ne bi pomoglo ni njemu ni Čarli.

— Prokletstvo — reče — nadao sam se da ću je još zateći kod vas.

Glas gospođe Dagan je postao nekako slabiji.

— Teri, kad je Čarli otišla?

Čulo se kako dečji glasić nešto odgovara. Nije mogao da razabere šta dete govori. Osećao je kako mu se šaka kojom je držao slušalicu znoji.

— Kaže da je Čarli otišla pre petnaestak minuta — žena kao da se izvinjavala — prala sam veš i nisam imala sat. Jedan od njih je došao u vešernicu i rekao mi da su došli po malu. Zar nešto nije u redu, gospodine Mekgi? Čovek je izgledao pristojno…

Neki luđački impuls nagonio ga je da se nasmeje i kaže veselo: »Prali ste veš? I moja žena je radila to isto. Našao sam je ubijenu u plakaru iza daske za peglanje. Vi ste danas imali više sreće od nje, Džoan«.

Glasno je rekao:

— Sasvim je u redu. Nadam se da će doći ovamo, pravo kući?

Ovo pitanje se odnosilo na Teri koja reče da ne zna. »Sjajno« — pomisli Endi — »život moje kćeri je u rukama druge šestogodišnje đevojčice«.

Uzdahnuo je.

— Moram da odem do samousluge na uglu — reče gospođi Dagan — da li biste pitali Teri da li su imali kola ili kamionet? U slučaju da ih sretnem.

Sada je sasvim jasno čuo šta govori Teri.

— Imali su kamionet. Otišli su sivim kamionetom, istim onakvim kakav ima otac Dona Pasioka.

— Hvala — reče on, a gospođa Dagan odgovori da nije vredno pomena.

Ponovo je osetio snažan poriv, ali ovog puta sa željom da krikne: »Moja žena je mrtva« — hteo je da zaurla u slušalicu — »Moja žena je mrtva a zašto ste vi prali veš dok su moju devojčicu odvodili nepoznati ljudi u sivom kamionetu?«

Ali, umesto da krikne to, ili bilo šta drugo u slušalicu on ju je samo mirno spustio na mesto i izašao je iz kuće. Vrelina avgustovskog dana ga udari tako da se skoro zateturao. Da li je bilo toliko toplo kad je došao ovamo? Sada kao da je bilo mnogo toplije. U međuvremenu je dolazio poštar. Iz poštanskog sandučeta je virio neki šareni papir, najverovatnije neka reklama, što ranije nije bio primetio. Poštar je dolazio dok je on dole u podrumu stezao u naručju svoju mrtvu ženu. Njegova jadna mrtva Viki: iščupali su joj nokte. Bilo je to mnogo čudnije od načina na koji se sakupljaju ključevi — bilo je nekog čuda u tome što čovek ne zna s koje strane ga vreba smrt. Čovek pokušava da se zaštiti na razne načine i sa raznih strana i onda ga smrt ščepa sa strane sa koje je to najmanje očekivao.

»Pokreni se« — naredio je sam sebi — »imaju samo 15 minuta prednosti. To nije mnogo. Trag još nije hladan.«

To je moglo da bude tačno, ukoliko je Teri Dagan umela da razlikuje 15 minuta od pola časa ili dva časa. U svakom slučaju, trebalo je da krene. Nije sada smeo da se zadržava oko toga.

Krenuo je. Prišao je kolima, otvorio je vrata i još jednom bacio pogled na svoju kuću koju još nije bio sasvim isplatio. Banka je dopuštala da se godišnje kasni dva meseca, ali njemu to nije bilo potrebno. Uvek je uredno uplaćivao uplatnice. Obuhvatio je pogledom kuću koja se širila na suncu i njegove oči opet se zadržaše na crvenom reklamnom papiru koji je virio iz poštanskog sandučeta. Ponovo oseti ledeni dah smrti. Njegove oči napuniše se suzama a zubi se čvrsto stegoše.

Uskočio je u kola i krenuo prema ulici u kojoj je bila kuća male Teri Dagan. Nije očekivao da će naći trag, ali imao je neku šlepu nadu da će uspeti nešto da otkrije. Od tada više nikada nije video svoju kuću na Konifer Plejsu.

Sada je vozio nekako sigurnije. Sada kada je znao ono najgore, vozio je dobro. Upalio je radio. Čuo je Boba Segera kako peva »Uvek isto«.

Vozio je preko Lejklenda krećući se najvećom dozvoljenom brzinom. U jednom užasnom trenutku shvatio je da je zaboravio ime ulice u kojoj su stanovali Daganovi a onda mu je odjednom sinulo kako se zove. Daganovi su živeli na Blasmor Plejsu. On i Viki su se šalili na račun tog imena. Nema sumnje da je kuće na tom mestu projektovao Bil Blas. Osmehnuo se na tu pomisao i istina o njenoj smrti odjednom ga ponovo udari svom žestinom.

Stigao je za deset minuta. Blasmor Plejs je bio ćorsokak. Nigde ni pomena o sivom kamionetu. U dnu ulice videla se ograda školskog dvorišta.

Endi je parkirao svoja kola na raskršću Blasmor Plejsa i Ridž Strita. Na uglu je bila zelenobela kuća. Prskalice na travnjacima radile su bez prestanka. Ispred kuće su bila dva deteta. Dečak i devojčica, ne stariji od deset godina. Vozili su se na skejtbordu. Devojčica je imala šorts i videlo se da ima ogrebotine na oba kolena.

Izašao je iz kola i krenuo prema njima. Odmerili su ga dobro, od glave do pete.

— Zdravo — reče on — tražim svoju kćerku. Prošla je ovuda pre jedno pola časa u sivom kamionetu. Bila je… sa nekim mojim prijateljima. Da li ste primetili sivi kamionet?

Dečko nezainteresovano slegnu ramenima. Devojčica upita:

— Jeste li zabrinuti zbog nje, gospodine?

— Videla si kamionet, zar ne? — reče Endi ljubazno i oproba malo svoju moć na njoj, tek toliko da bi bila spremna da sarađuje. Da ju je »gurnuo« previše ona bi bila spremna da kaže da je videla kamionet i da je on otišao u bilo kom pravcu, čak i prema nebu.

— Da, videla sam komionet — reče ona i skoči na skejtbord, vodeći ga pravo prema hidrantu — otišao je ovuda.

Pokazala je prema Blasmor Plejsu i raskrsnici sa Avenijom Karlajl. Endi je i mislio da je kamionet otišao u tom pravcu, ali bilo je bolje da bude siguran.

— Hvala — reče on i vrati se u kola.

— Brinete zbog nje? — ponovi devojčica pitanje.

— Da, malo •— reče Endi.

On okrete kola i doveze se do raskrsnice Blasmor Plejsa i Avenije Karlajl. Sve je bilo beznadežno, beskrajno beznadežno. Osetio je da ga hvata panika. Bio je to tek početak panike, ali znao je da će ona da naraste. Odbacio je paniku i naterao samog sebe da se koncentriše i potrudi se da sledi trag kamioneta. Ako je trebalo da koristi svoje natprirodne sposobnosti, učiniće i to. Mogao je da koristi tu svoju sposobnost u manjim količinama a da se ne povredi. Neće mu biti teško ako je koristi samo malo. Bio je zahvalan bogu što nije koristio svoj talent — ili prokletstvo, ako je neko želeo to tako da nazove — tokom čitavog leta. Bio je spreman, pun energije i željan da je iskoristi na najbolji mogući način.

Avenija Karlajl bila je široka, sa dve kolovozne trake i regulisanim sistemom saobraćajnih signala. S desne strane je video servis za pranje kola, s leve benzisku pumpu i prodavnicu fotoaparata. Ako su skrenuli levo išli su prema centru grada, a ako su skrenuli desno išli su prema međudržavnom putu 80 i aerodromu.

Endi skrenu prema servisu za pranje kola. Pojavi se mladić s ćubom crvene kose na glavi. Jeo je sendvič.

— Ne radimo, čoveče — reče pre nego što je Endi i otvorio usta — pokvarila nam se prskalica pre jednog časa. Servis je zatvoren.

— Ne želim da operem kola — reče Endi — tražim sivi komionet koji je prošao preko ove raskrsnice pre otprilke pola časa. Moja kćerka je bila u njemu. Malo sam zabrinut zbog nje.

— Hoćete da kažete da ju je neko ukrao? — i dalje je s uživanjem jeo svoj sendvič.

— Ne, ništa tako ne bih rekao — reče Endi — ali da li ste videli kamionet?

— Sivi kamionet? Momče, da li ti shvataš koliko kola prođe ovuda za jedan čas? Ili za pola časa? Ovo je veoma živa ulica, čoveče. Karlajl je veoma živa ulica, čoveče.

Endi pokaza prstom preko ramena.

— Kamionet je došao iz pravca Blasmor Plejsa. S te strane ne dolazi mnogo kola — bio je spreman da ga malo »gurne«, da mu pomogne da se seti, ali shvatio je da to neće biti potrebno.

Mladićeve oči odjednom sinuse. Skoro se zadavio svojim sendvičem od uzbuđenja.

— Da, svakako, jeste — požurio je da objasni — video sam taj kamionet. I reći ću vam zašto sam ga zapamtio. Jurnuo je preko našeg tarmaka da bi prošao na vreme kroz zeleno svetio na semaforu. Mene baš briga za to, ali šef poludi kad to vozači urade. Ne znam zašto ga to toliko razbesni. Trebalo bi da brine o nečem drugom.

— To znači da su krenuli prema aerodromu.

Crvenokosi potvrdno klimnu glavom i sa sendvičom u ruci pokaza prema aerodromu.

— Nadam se da ćete naći svoju kćerku, čoveče. Ali, ako ste stvarno zabrinuti najbolje da pozovete policiju.

— Ne verujem da bi mi mnogo pomogli — reče Endi — bar ne u ovoj prilici.

Prišao je kolima, sada je i on prešao preko tarmaka i uključio se u saobraćaj na Aveniji Karlajl. Ovaj deo grada bio je prepun servisa za pranje i opravku kola, ekspresrestorana, pijaca sa polovnim kolima. Vozio je prema zapadu. Ugledao je reklame za bioskop na otvorenom. Davali su se filmovi »Osmeh leša«, i »Krvavi trgovci smrti«. Ponovo je čuo metalni zvuk daske za peglanje koja se ruši iz plakara, kao giljotina. Stomak mu se okrete.

Nastavio je da vozi.

Naišao je na tablu na kojoj je pisalo ODMOR. Bila je to servisna stanica, mala fontana i javni toalet. Na parkingu je bilo nekoliko automobila i sivi kamionet.

Bio je siguran da je to taj. Srce mu je udaralo u grudima.

Parkirao se ispred sivog kamioneta. Bio je prazan. Sada je osećo lupanje srca u očnim jabučicama.

Nekoliko porodica je ručalo na stolovima za piknik.

Jedna četvoročlana porodica, je završila ručak, i razčišćavala sto.

Sa vrata na kojima je pisalo „Muški Wc“ izašla je Čarli u pratnji dva muškarca koji nisu bili stariji od trideset godina. Nosili su sportske sakoe, otvorene košulje i tamne pantalone. Čarlino lice bilo je bledo. Videlo se da je u šoku. Pogledala je u jednog pa u drugog muškarca, pa opet u prvog. Endi oseti kako mu se stomak prevrće. Na leđima je nosila svoj mali ruksak. Išli su prema kamionetu. Čarli reče nešto jednom muškarcu, ali ovaj odmahnu glavom. Ona se okrenu prema drugom. Ovaj samo slegnu ramenima a onda reče nešto svom drugaru preko Čarline glave. Ovaj drugi klimnu glavom. Okrenuli su se i pošli prema maloj fontani s vodom za piće.

Endijevo srce lupalo je brže nego ikada. Adrenalin je kolao njegovim krvotokom. Bio je preplašen, uplašeniji nego ikada pre u životu. Ali, bio je i besan. Bes je sada bio mnogo delotvorniji od mira. Skoro je osećao slatki miris besa. Pred njim su bila dva čoveka koja su ubila njegovu ženu i ukrala njegovu kćer. Zalio ih je, ako nisu izravnali svoje račune s bogom.

Kad su prišli fontani s vodom za piće okrenuli su leđa Endiju. Endi je izašao iz svojih kola i stao iza kamioneta.

Četvoročlana porodica koja je završila ručak išla je prema svom »Fordu«, smestila se u kola i sada je krenula prema izlazu s parkinga. Majka baci pogled na Endija, ali bez radoznalosti i čuđenja, onako kao što se posmatraju ljudi na dugim putovanjima. Kola odoše sa parkinga i Endi primeti da imaju registarske tablice Mičigena. Sada su na parkingu bila tri automobila, sivi kamionet i Endijev karavan. Jedan automobil je pripadao devojkama. Jedan čovek je stajao pred mapom puteva i s rukama u džepovima proučavao je pravac puta 80.

Endiju nije bilo jasno šta treba da radi.

Čarli se napila vode. I jedan od muškaraca se nagnu nad fontanu i napi se vode. Onda svi troje krenuše prema kamionetu. Endi ih je pratio iza levog ugla kamioneta. Čarli je bila preplašena, užasno preplašena. Videlo se da je plakala. Endi pokuša da otvori zadnja vrata kamioneta ni sam ne znajući zašto to čini, ali svejedno mu to i nije pomoglo. V rata su bila zaključana.

Odjednom je stao ispred njih u svoj veličini.

Bili su veoma brzi. Endi vide po njihovim očima da su ga prepoznali. Oni su ga prepoznali pre nego što je Carli shvatila da je to on i pre nego što je sa njenog lica koje se ozarilo počeo da se briše onaj izbezumljeni izraz šoka.

— Tatice! — vrisnula je čudnim glasom, tako da su mladi ljudi s bebom između sebe pogledali prema njima. Jedna od devojaka pored panjeva podiže ruku u vis i zakloni oči od sunca da bi bolje videla šta se to događa.

Čarli je pokušala da jurne prema njemu, ali jedan muškarac je uhvati za ruku i rame i privuče je sebi tako grubo da je skoro zbacio njen ruksak s leđa. Trenutak kasnije, u ruci mu se stvorio revolver. Izvadio ga je negde ispod svog sportskog sakoa, kao mađioničar koji spretno izvodi neki đavolski trik. Stavio je otvor cevi na Čarlinu slepoočnicu.

Drugi čovek je sada krenuo prema Endiju, sklanjajući se od svog drugara i Čarli. I njegova ruka je sada nestala ispod sakoa, ali nije bio tako vest kao njegov drugar. S dosta muke je izvukao revolver.

— Skloni se od kamioneta ako ne želiš da se nešto ružno dogodi tvojoj kćerki —- rekao je prvi čovek.

— Tatice! — kriknula je opet Čarli.

Endi se polako sklanjao od kamioneta. Drugi čovek, koji je bio potpuno ćelav, sada je čvrsto držao revolver u ruci. Usmerio ga je prema Endiju. Bio je udaljen jedva dva metra od njega.

— Iskreno ti savetujem da se skloniš — reče on tiho — ovo je »Kolt 45« i od njega ostaju velike rupe.

Mladi čovek sa ženom i bebom digao se od stola. Nosio je naočare i izgledao je vrlo ozbiljno.

— Sta se to tamo događa? — viknuo je, dok mu se u glasu osećala nepogrešiva strogost profesora s koledža.

Čovek koji je držao Čarli okrete se prema njemu. Cev revolvera sada se okrenula prema njemu tako da može da je vidi.

— Posao za vladu — reče —- ostanite tamo gde ste: sve je u redu.

Mlada žena ga ščepa za ruku i primora ga da sedne. Endi pogleda agenta ispred sebe i reče dubokim, prijatnim glasom:

— Taj revolver je suviše vreo. Ne može da se drži.

Æelavko ga pogleda, očigledno zbunjen. A onda odjednom kriknu i ispusti revolver. Revolver udari u beton i opali. Jedna od devojaka pored panjeva kratko kriknu. Ćelavko se držao za ruku i plesao unaokolo. Plikovi kao od opekotina pojaviše se na njegovom dlanu i počeše da rastu kao testo za hleb.

Muškarac koji je stajao pored Čarli zaprepašćeno je posmatrao svog drugara i njegov revolver je odlutao od Čarline male glave.

— Slep si — reče Endi i »gurnu« ga što je jače mogao, sugerirajući mu slepilo. Užasan bol prolete mu kroz glavu.

Čovek odjednom kriknu. Pustio je Čarli i prineo oba dlana rukama.

— Čarli — reče tiho Endi, i njegova kćerka polete prema njemu i zagrli ga.

Čovek koji je stajao ispred mape polete prema njima da vidi šta se događa.

Æelavko koji je još držao ruku s plikovima, polete prema njima. Lice mu je bilo iskrivljeno od bola.

— Hajde, zaspi — reče Endi i ponovo upotrebi svoju čudnu moć da ga »gurne« u poslušnost. Ćelavko pade k’o proštac. Udari ćelom o tlo. Mlada žena s bebom zaječa.

Endija je sada strahovito bolela glava. Bio je, ipak, |xadovoljan što ranije nije koristio svoju moć i što je bio pun energije. Znao je da će kasnije morati da plati za to što je učinio ovog vrelog letnjeg popodneva.

»Slepac« je bauljao po travi, držeći još ruke na licu i vrišteći. Naleteo je na zeleno ofarbano bure za skupljanje otpadaka, udario se i pao, povukavši bure za sobom i prosuvši sve što je bilo u njemu: ispijene konzerve, otpatke hrane, trulo voće.

— Uh, tatice što sam bila uplašena — reče Čarli i počne nekontrolisano da plače.

— Naša kola su tamo, vidiš ih? •— čuo je Endi svoj glas — uđi u njih, ja dolazim odmah.

— Da li je mama u kolima?

— Nije. Hajde, idi u kola — nije mogao sada da se pomiri sa tim i da joj saopštava strašnu istinu.

Sada je trebalo nekako da se obračuna sa svedocima sa parkinga.

— Šta je to bilo? — pitao je zaprepašćeni čovek koji je posmatrao mapu druma 80.

— Moje oči — urlao je muškarac koji je trenutak ranije držao uperenu cev revolvera u Čarlinu glavu — moje oči, moje oči. Šta si to uradio s mojim očima, kučkin sine?

Teturajući je krenuo prema mapi puta 80 i čovek koji je malopre tu stajao krenu unazad da mu se skloni s puta.

— Čarli, odlazi.

— Hoćeš li i ti doći, tatice?

— Hoću, za sekund. Idi sada.

Čarli ode dok su joj plave kikice poskakivale sa strane. Ruksak joj je još nakrivio visio na leđima.

Endi prođe pored zaspalog agenta, pomisli da uzme njegov revolver, ali nije ga želeo. Prišao je mladom bračnom paru za stolom. »Samo polako, ne preteruj, samo malo. Ne želiš da povrediš ljude«.

Mlada žena zgrabi svoju bebu i privi je u naručje.

— Ne prilazite mi, vi luda osobo — kriknula je. Endi pogleda ženu i čoveka.

— Ovo što se zbilo nije uopšte ništa važno ni značajno — reče on i upotrebi svoju moć. Bol mu razdera glavu i poče da puže po temenu kao pauk… a onda nestade.

Mladi čovek kao da udahnu s olakšenjem.

— Uh … hvala bogu.

Žena se osmehnu. Na nju Endijeva snaga nije previše delovala. Bila je suviše zabrinuta za svoju bebu.

— Divna beba — reče Endi — dečak, zar ne?

Oslepeli agent se zatetura i udari glavom o vrata crvenog »Pintoa« koji, je možda, pripadao devojkama. Zaurlao je. Krv se slivala niz njegovu slepoočnicu.

— Slep sam! — kriknuo je ponovo. Mlada žena se i dalje osmehivala.

— Da, dečak je — reče — zove se Majki.

— Zdravo, Majki — reče Endi i pomilova ćelavu glavicu deteta.

— Ne znam zašto plače — reče majka — do sada je mirno spavao. Mora da je gladan.

— Da, svakako je to — reče njen muž.

— Izvinite — Endi krenu prema mapi. Nije bilo vremena za gubljenje. Plašio se da neko drugi ne skrene na parking.

— Šta je to bilo, čoveče? — pitao je muškarac koji je još stajao pred mapom. — Neka otmica?

— Ne, ništa se nije dogodilo — reče Endi i snagom svoje volje natera ga da poveruje u to. Sada ga je stvarno bolela glava i bilo mu je strašno loše. U glavi mu je odjekivalo.

— Oh — reče čovek kao da se izvinjava — ja sam samo hteo da vidim koliko ima do Šagren folsa odavde. Izvinite.

Čovek se ponovo okrete mapi.

Devojke koje su sedele pored panjeva sada su otišle sve do ograde jednog privatnog imanja da bi bile što dalje od svih. Buljile su u njega širom otvorenih očiju. Slepi muškarac je išao u krug ispruženih ruku. Jecao je i proklinjao.

Endi je polako išao prema devojkama držeći ruke ispred sebe da im pokaže da nema ništa u njima. Obratio im se. Jedna od njih ga je nešto pitala i on joj je odgovorio. Uskoro su obe počele da se osmehuju i klimaju glavom u znak odobravanja. Endi im mahnu rukom i one mu obe mahnuše u znak pozdrava. On tada brzo pređe preko trave prema svom karavanu. Čelo mu je bilo osuto kapljicama ledenog znoja a stomak mu se prevrtao. Mogao je samo da se nada da niko neće doći na parking pre nego što on i Čarli izmaknu odatle, jer on više nije imao ni najmanje snage niti energije da utiče još na nekoga da ih zaboravi. Bio je sasvim iscrpljen. Skliznuo je iza volana i upolio je motor.

— Tatice — reče Čarli, i baci mu se u naručje zabivši lice u njegove grudi. Malo ju je pomazio a zatim krenu unazad sa parkinga. Glava ga je luđački bolela. Osećao je strahovito udaranje. Crni konj. Posle ovakvih napora uvek mu je ta misao dolazila u pamet. Puštao je crnog konja iz štale negde u tami svoje podsvesti i konj će galopirati na sve strane po njegovom mozgu. Znao je da mora da nađe neko mirno mesto gde može da legne smiri se i odmori. I lo brzo. Neće više moći dugo da vozi.

— Crni konj — reče tiho. Dolazio je. Ne… ne… Nije dolazio… već je bio tu. Da, bio je tu. Oslobodio se.

— Tatice, pogledaj — kriknula je Čarli.

Slepac je sada bio tačno ispred njih. Naleteo je na njihov auto. Počeo je da udara pesnicama po haubi, tražeći pomoć. S njihove desne strane mlada majka je počela da doji svoju bebu. Njen muž je čitao neku knjigu s mekim koricama. Čovek koji je pomno proučavao mapu sada je prišao dvema devojkama iz crvenog »Pintoa« i razgovarao je s njima. Možda se nadao da će imati neki brzi doživljaj o kome bi mogao da piše u »Penthauzu«. Ćelavko je još uvek spavao na betonu.

Drugi operativac udarao je po haubi i vikao:

— Pomozite mi! Slep sam. Onaj prokletnik je učinio nešto s mojim očima! Slep sam!

— Tatice — zaječala je Čarli.

U jednom trenutku ludila Endije skoro pritisnuo pedalo za gas. Već je u mašti mogao da zamisli kako gljraaškripale gume, kako bi kola tupo udarila o telo i kakovi se zaljuljali kad bi kola teško prešla preko tela. Taj čovek je oteo Čarli i držao je cev revolvera prislonjen uz njenu slepoočnicu. Možda je on bio baš onaj koji je ugurao krpu od prašine u Vikina usta da ne bi vrištala kad su joj. čupali nokte. Bilo bi tako dobro da ga ubije… ali, po čemu bi se onda on razlikovao od njih?

Umesto toga pritisnu sirenu kola iz sve snage. Opet oseti užasan bol u glavi. Slepi čovek odskoči od kola kao da je udaren. Endi okrete volan i prevoze automobil pored njega. Poslednje što je video u retrovizoru bila je slika slepca kako sedi na pločniku, dok mu je lice bilo iskrivljeno od besa i užasa… i mladu ženu koja podiže svoju bebu Majkla na rame da podrigne.

Uključio se u saobraćaj na putu, i ne gledajući kuda vozi. Sirene su urlale, gume su škripale. Ogramni »Linkoln« zaobiđe njegova kola a vozač zavitla pesnicu prema njemu.

— Tatice, da li ti je dobro?

— Biće mi dobro — reče on, a glas kao da ga je izdavao — Čarli, pogledaj na mapi kad je sledeće skretanje.

Kola su jurila ispred njega. Užasno mu je smetao odsjaj sunca sa hromiranih delova automobila.

— Zakopčaj svoj sigurnosni pojas — reče on Čarli.

Sledeći izlaz s puta bio je u Namersmitu. Nekih dvadesetak kilometara ispred njih. Nekako je uspeo da vozi do tamo. Kasnije je mislio da je smogao snage da to učini samo zbog toga što je bio svestan da Čarli sedi pored njega, da zavisi od njega. Jedino to ga je održavalo da ne sleti s druma. Čarli ga je i dalje održavala snažnim i budnim, spremnim da se nosi sa svim onim što će doći kasnije. To saznanje da je porteban Čarli, da ne bi mogla bez njega, držalo ga je u životu. Čarli Mekgi, čijim je roditeljima nekada davno bilo potrebno dvestotine dolara, pa su iz šale otišli da ih zarade.

Odmah uz skretanje sa puta bio je motel. Endi je uzeo sobu. Dao je lažno ime.

— Traže nas, Čarli — reče — ali, ja moram da spavam. Slede nas. Ali, ja moram da se odmorim. Ostaćemo do noći, to je sve što smemo sebi da dopustimo. Probudi me kad padne mrak.

Ona je još nešto rekla, ali on se već srušio na krevet. Svet je nestao u sivoj izmaglici koja je uskoro postala mrkli mrak u kojem je svega nestalo, čak i njegovog strahovitog bola u glavi. U toj tami nije bilo ni bolova ni snova. Kad ga je Čarli prodrmala da ga probudi, bilo je već prošlo 19 časova. Bilo je strašno toplo avgustovsko veče i sve je bilo nekako lepljivo u toj motelskoj sobi. Odeća mu je bila natopljena znojem. Ona je pokušala da uključi erkondišn, ali nije uspela.

— U redu je — reče on i spusti noge na pod a zatim prinese dlanove slepoočnicama, stežući glavu kao da će da mu prsne.

— Zar ti nije bolje, tatice? — pitala je zabrinuto.

— Malo — reče on i zaista bilo mu je samo malo bolje. — Uskoro ćemo opet stati i pojesti nešto. To će mi, svakako, pomoći.

— Kuda ćemo?

On je polako odmahnuo glavom. U džepu je imao samo onoliko novca koliko je jutros poneo od kuće. Jedva 17 dolara. Imao je svoje »Master čardž« i »Viza« kreditne kartice. Platio je njihovu sobu s 20 dolara koje je uvek držao n posebnoj pregradi novčanika. Voleo je da se šali s Viki i dn kaže da je to »njegov crni fond«. Kako je samo bio u pravu. Više je voleo da plati gotovim novcem nego karticom. Jer da je platio karticom bilo bi to kao da je podigao transparent s natpisom: »Ovim putem su otišli profesor koledža u begu i njegova kćerka«. Za 17 dolara moći će da kupe pljeskavice i da napune rezervoar kola do vrha. Onda će ostati zaista bez penija.

— Ne znam, Čarli — reče — jednostavno, idemo nekuda.

— Kad ćemo se sresti s mamom?

Endi je pogleda i njegova glava opet poče cla odjekuje od bolova. Mislio je na kapljice krvi koje je ugledao na podu vešernice. Mislio je na težak miris voska za čišćenje nameštaja.

— Čarli… — reče on, ali nije mogao da nastavi. Nije bilo ni potrebe. Bilo je suviše strašno.

Ona ga pogleda širom otvorenih očiju. Prinese šaku drhtavim usnama.

— Tatice, ne… nemoj da kažeš da je to… -— Čarli…

— Molim te, reci da nije istina — vrisnula je.

— Čarli, oni ljudi koji su…

— Molim te reci mi da je mama dobro, ona je dobro, ona je dobro!

Bilo je previše toplo u ovoj sobi. Erkodnišn nije radio i zato je bilo užasno toplo. Užasno toplo. Glava ga je bolela. Znoj mu se slivao niz čelo. Nije to više bio ledeni znoj nego vreli, kao zagrejano ulje. Vrelo ulje…

— Ne — govorila je Čarli — ne, ne, ne. Odmahivala je glavom. Njeni plavi repici šibali su oko njene glave. Endi se odjednom, bez ikakvog razloga, seti kako su je Viki i on prvi put poveli u zabavni park.

Odjednom mu postade jasno da je u sobi previše toplo iz drugog razloga… ne zbog erkondišna koji nije radio.

— Čarli! — kriknuo je — Čarli, kada! Voda!

Kriknula je. Okrenula je glavu prema otvorenom kupatilu i odjednom tamo sinu neka plavičasta svetlost kao kad eksplodira sijalica. Glava tuša pade u kadu izgorela, crna. Nekoliko plavih pločica otpade sa zida i sa treskom se sruši na pod.

Jedva je uspeo da je uhvati kad je pala, jecajući.

— Tatice, izvini, izvini…

— U redu je — rekao je on, veoma potresen, zagrlivši je. Iz kupatila se izvijala uska traka dima. Sve pločice su bile popucale i na zidovima i na podu. Kao da je čitavo kupatilo bilo zahvaćeno užasnim toplotnim udarom. Peškiri su se pušili.

— Sve je u redu — govorio je on, grleći je i ljuljajući je da se smiri. — Čarli, obećavam ti da će sve biti u redu, ne znam kako, ali nekako će se sve srediti. Obećavam ti to.

— Hoću mamu — reče ona, jecajući.

Klimnuo je glavom. I on je želeo da je Viki uz njih. Držao je čvrsto prigrljenu Čarli uz sebe, osećajući miris izgorelih peškira i ozona. Skoro ih je spalila.

— Biće sve u redu — govorio joj je, i ljuljao je i da- * lje u zagrljaju, ni sam ne verujući u svoje reči ali bila je to kao neka litanija, kao molitva koju stariji ponavljaju da . smire zaplašeno dete. Bile su to reči koje ljudi govore kad sve krene naopako, i kad znaju da ništa više neće biti kao’ pre. Bila je to svetlost upaljene noćne lampice koja nije mo- -gla da uništi čudovište u plakaru, ali je bar mogla da ga drži na bezbednoj udaljenosti. Bio je to glas koji nije imao nikakve moći, ali morao je da se čuje.

— Sve će biti u redu — nastavio je da joj govori, znajući uostalom kao svi odrasli negde duboko u srcu da ništa nikada više neće biti u redu — sve će biti u redu.

Sada je i on plakao. Nije mogao da se zaustavi. Njegove suze navirale su protiv njegove volje, kao poplava i on ju je samo čvrsto stezao na grudi.

— Čarli, kunem ti se da će nekako sve biti u redu.

5.

Jedino što nisu mogli da mu pripišu — mada su to svakako beskrajno želeli — bilo je ubistvo Viki. Umesto toga, odabrali su da jednostavno izbrišu ono što se dogodilo u vešernici, u podrumu njihove kuće. Tako je bilo manje neprijatnosti za njih. Ponekad — ali ne tako često — Endi se pitao šta li su susedi tamo u Lejlklendu mislili o svemu tome. Možda su Mekgijevi imali bračnu svađu? Možda je to bilo nešto u vezi s drogom ili napastvovanjem deteta? Niko ih u Konifer Plejsu nije mnogo poznavao, ni ti je znao dovoljno o njima. O tom događaju malo se govorilo za večerom, a onda je sve palo u zaborav kad je — posle devet dana — banka stavila njihovu kuću na prodaju.

Sedeći sada na terasi iznad ribnjaka, zagledan u tamu, razmišljajući o svemu kroz šta su prošli, pomislio je da je tog dana imao mnogo više sreće nego što se mogao nadati i nego što je znao, nego što je bio spreman da prizna. Stigao je isuviše kasno da spase Viki, ali je otišao na vreme, pre nego što su stigli oni koji uklanjaju tragove.

U novinama o tom događaju nije bilo ni reči, ni nagoveštaja. Čudna stvar! Profesor engleskog jezika Endi Mekgi i njegova porodica jednostavno su nestali. Radionica se o svemu pobrinula. Nema sumnje da je prijavljeno da je on nestao. Momci s kojima je tog dana ručao, bar toliko bi učinili za njega. Ali, to nikada nije stiglo do javnosti.

— Da samo mogu, i to bi meni pripisali —- reče jedva svestan da govori glasno.

Nisu mogli da mu pripišu ubistvo. Lekarski pregled bi nepobitno utvrdio čas smrti, a Endi se u tom trenu nalazio sa drugovima u restoranu. Čak i da su ga optužili, i čak da nije mogao da dokaže gde je bio u kritično vreme, ne bi bilo motiva za ubistvo.

Dakle tako je bilo. Dva muškarca su ubila Viki a onda su krenula u poteru za Čarli, no prvo su obavestili ekipu za uklanjanje tragova, kako ih je Endi nazvao u svom očaju. Ubrzo posle njegovog odlaska u poteru za Čarli, ne duže od pet minuta, na vratima njegove kuće pojavila se ekipa za uklanjanje tragova. Dok su se ljudi na Konifer plejsu odmarali u popodnevnim časovima, Viki je uklonjena.

Možda su čak mislili — sasvim ispravno — da će žena koja je nestala biti veći problem za Endija, nego mrtva žena. Nema leša, dakle ne zna se tačan sat smrti. Pratičega i onemogući će ga da dela. Naravno, poslaće na sve strane opis nestale žene i njene kćerke ali Endi neće moći slobodno da ode iz grada. Tako je, dakle, odlučeno da ona bude uklonjena i Endi sada nije ni znao da li je propisno sahranjena. Možda je spaljena. Možda… »Do đavola! Zašto se mučim?«

Ustao je i sipao ostatak Granterovog viskija u čašu. Sve je to sada bila prošlost. Nije više vredelo da razmišlja o tome. Ništa više nije moglo da se promeni. Bilo je krajnje vreme da prestane da misli o tome.

Bilo bi dobro kad bi mogao.

Zagledao se u tamne obrise krošnji drveća i jako je stegao čašu s viskijem u desnoj ruci. Tada mu jedna misao • prolete kroz um.

»Čarli, kunem ti se da će sve nekako da se sredi i da . će sve biti u redu«.

6.

Te zime u Tašmoru, posle onog strašnog buđenja u mo- -telu u Ohaju, nekako mu se očajnički činilo da će se njegovo očajničko predviđanje obistiniti.

Nije to bila idilična zima za njih. Odmah posle Božića, Čarli je strohovito nazebla i kašljala je i šmrcala sve do aprila. Tek tada je savim ozdravila. Imala je temperaturu. Endi joj je davao po pola aspirina. Rešavao se da je odvede do lekara u Bredfordu, bez obzira na posledice. Ali, temperatura joj je spala, samo ju je nazeb držao preko cele zime. Endi se trudio da im bude toplo. Toliko je u tome preterivao da je jednom i suviše natrpao peć, pa su skoro izgoreli. I čudnom igrom sudbine, bila je to baš Čarli koja ih je spasila. Odjednom se probudila i shvatila da je u kolibi pretopio.

Proslavili su njegov rođendan 14. decembar, a 24. marta njen. Bilo joj je sada osam godina, i Endi ju je nekako posmatrao kao čudo, kao da je sada vidi poslednji put. Više nije bila mala devojčica. Sad je već prelazila visinu njegovog lakta. Kosa joj je bila porasla. Videlo se da će biti lepotica. Već je sada bila veoma lepa.

Sada su bili bez kola. Džip se smrznuo preko zime i kočnice su mu sasvim otkazale. Endi ga je, ipak, palio svakog dana, više zbog odgovornosti nego zbog toga što se nadao da bi još mogao da mu koristi. Znao je da neće moći ni sa džipom da izađe s Granterovog imanja dok ne prođe zima. Sneg je ležao na sve strane, netaknut. Videli su se samo tragovi veverica, jelena i upornih rakuna koji su uporno obilazili kantu za đubre.

Našao je tri para starinskih skija iza kolibe, ali nijedan par nije odgovarao Čarli. Ali, to mu nije smetalo. Najviše ju je držao u kuću. S kijavicom se još i moglo živeti, alinije hteo da rizikuje da opet nazebe i dobije temperaturu.

Našao je stari par Granterovih cipela za skijanje. Bile su veoma stare a koža je bila ispucala. Doterao ih je, namazao uljem i video da su mu prevelike. Ispunio je prste starim novinama. Mnogo je mislio te zime na Grantera i pitao se šta bi on rekao o njegovom predosećanju.

U nekoliko navrata te zime navlačio je skije i odlazio preko zaleđenog snega do onog mesta gde je mali krivudavi drum vodio prema gradu, smeštenom između bregova, dva kilometara istočno od ribnjaka. Spuštao se zatim veoma obazrivo u gradić.

Odlazio bi obično u svitanje, a trudio se da se vrati do 15 časova. Jednom ga je zahvatila snežna mećava. Mislio je da je gotovo s njim. Bio je oslepeo od snega i vetra, i sasvim je izgubio pravac. Čarli je plakala od sreće, kad je najzad upao u kolibu. Od plača se zagrcnula i dugo kašljala.

Išao je u Bradford da bi se snabdeo hranom i odećom. Trošio je novac koji je našao u kolibi, a kasnije je provalio u tri velika kampa na najudaljenijem delu obale. Nije bio ponosan što je ukrao taj novac. Ali, nije imao drugog izbora. Trebalo je da preživi. Ukrao je i ulje za loženje iz jednog velikog bureta iza kućice na kojoj je pisalo »Konfuzija«.

Nije voleo da ide u Bredford. Nije hteo da starci koji su sedeli iza kasa ili oko trbušastih peći u radnjama pričaju o strancu koji provodi zimu kraj ribnjaka. Priče se šire i ponekada dopru do ušiju do kojih ne bi trebalo da dopru. A bilo bi dovoljno da samo najslabiji šapat dopre do Radionice i da oni povezu Endija, dedu i dedinu kolibu u Tašmoru u državi Vermont. Ali, jednostavno nije znao šta bi drugo. Morali su da jedu a čitavu zimu nisu mogli da provedu jedući sardine iz konzerve. Želeo je sveže voće za Čarli, vitaminske pilule i odeću. Čarli nije imala ništa od odeće sem prljave bluze, crvenih pantalona i i jednih gaćica. Nije bilo sirupa za kašalj, nije bilo svežeg povrća i jedva je našao nekoliko šibica. Svaka kućica u koju je provalio imala je kamin, ali samo je u jednoj našao kutiju šibica.

Mogao je i dalje da provaljuje u kućicu, ali bojao se. Patrole su ih redovno obilazile. A, tu i tamo, neko je i živeo u kućici i tokom zime.

U velikoj robnoj kući u Bredfordu mogao je da kupi sve što mu je bilo potrebno. Kupio je i troje termopantalona i tri debele košulje Čarline veličine. Nije bilo donjeg veša za devojčice, pa je kupio muški. Čarli se zabavljala tom činjenicom, ali joj se veš nije dopao.

Skijanje na Granterovim starim skijama bilo je za Endija i zadovoljstvo i mučenje. Trebalo je da pređe najmanje šest kilometara zaobilaznim putem. Nije voleo da ostavlja Čarli samu. Ne zato što ne bi imao poverenja u nju, nego zato što se bojao da će se vratiti i da je neće zateći u kolibi, ili još gore da će je naći… mrtvu.

Stare čizme napravile su mu žuljeve na nogama, bez obzira na to koliko pari čarapa obukao. Ako je pokušao da ide brže, počela bi da ga boli glava i tada bi se setio mrtve tačke na svom licu i počeo da zamišlja svoj mozak kao staru gumu koja se izlizala od upotrebe i koja će se izduvati. Ako dobije moždani udar nasred tog smrznutog jezera i ako se smrzne, šta će se desiti sa Čarli?

Trudio se da što manje razmišlja o tome na tim svojim putovanjima. Tišina je prijala njegovoj glavi i razbistrila mu je misli. Sam Tašmor ribnjak nije bio širok — Endijev put preko njega do istočne obale nije bio duži od kilometra — ali, ribnjak je bio veoma dugačak. Ponekad bi se osvrnuo i video iza sebe dugačak i dubok trag. Na obali su rasle jelke kao posute prah šećerom. Iznad njega je bilo nemilosrdno plavo zimsko nebo, a u daljini oblaci koji su donosili sneg. S vremena na vreme, čuo bi se krik gavrana i to je bilo sve. Ovo hodanje po snegu na skijama dobro je došlo njegovom telu. Ojačao je. Osećao se udobno u svojoj toploj, novoj odeći i s uživanjem bi brisao kapljice znoja sa čela koje su se sada javljale od zdravog napora. Zaboravio je na tu vrstu zamora dok je učio i držao predavanja, i dok je ispravljao domaće zadatke iz engleskog.

Dok je tako hodao, uživajući u povraćenoj snazi svog tela, razmišljao je o problemu koji su imali on i Čarli. Nešto je moralo da se učini, nešto je trebalo već odavno da se učini ali je to sada sve pripadalo prošlosti. Došli su na Granterovo imanje da tu provedu zimu, ali oni su još bili u bekstvu, još su bili progonjeni. Osećao se nelagodno pred starcima koji su sedeli oko trbušaste peći sa svojim lulama i upućivali mu radoznale poglede kad bi ušao u prodavnicu. Nema sumnje da će oni svojima kod kuće pričati o njemu. On i Čarli su bili saterani u ćošak.

Bio je neprestano besan. Nije bilo pravo da se tako ponašaju prema njemu. Nisu imali nikakvog prava na to. Njegova porodica pripada američkom društvu, njegovi roditelji su američki građani. Njegova žena je ubijena, dete mu je kidnapovano a njih dvoje su lovili kao zečeve za vreme lovne sezone.

Ponovo je počeo da razmišlja o tome kako bi bilo da ispriča nekome ili nekolicini ljudi svoju priču. Možda bi to pomoglo da se opasnost otkloni. Nije to učinio ranije zato što je osećao neku vrstu hipnoze — nešto što ga je skamenilo kad je ugledao Viki mrtvu — i zato što se ta obamrlost i utrnulost nastavljala i dalje da izvesnog stepena. Nije želeo da mu kćerka raste kao mentalno zaostala osoba, skrivena od sveta. Nije želeo da bude smeštena u neku specijalnu ustanovu zbog svog dobra. Ali, što je najgore nastavio je da laže samog sebe. Čak i onda kad je ugledao svoju ženu nabijenu u plakar iza daske za peglanje, s krpom za brisanje prašine u ustima, on je nastavio da laže sebe da će ih ostaviti na miru. »Na kraju će svako svakom vratiti svoje krpice, kao deca u igri« — nastavio je da obmanjuje samog sebe.

Ali, oni nisu bili deca i nisu se igrili krpicama. Čarli je na neki način bila prokažena osoba, obeležena, kao talidomid bebe šezdesetih godina ili devojčice čije su majke pre porođaja uzimale drogu: doktori su jednostavno znali da će te devojčice, kad tad, dobiti vaginalni tumor u četrnaestoj ili šesnaestoj godini. U svemu ovome Čarli nije imala nikakve krivce, ali to nije ni najmanje menjalo čitavu situaciju. Njena neobičnost nije bila vidljiva spolja, bila je sakrivena duboko u njoj. Ono što je učinila na Mendersovoj farmi bilo je zastrašujuće, apsolutno zastrašujuće. Otada se Endi neprestano pitao dokle sežu njene sposobnosti, dokle ona može da tera i dokle može da izdrži. Čitao je mnogo o parapsihologiji. Znao je da su pirokineza i telekineza povezane na čudan i, do sada neobjašnjiv, način. Znao je i to da su oba talenta usko povezana, i da se javljaju istovremeno. Mahom su ih posedovala deca, ne starija od Čarli.

Ona je mogla da izazove sve ono uništenje i pometnju na Mandersovoj farmi a imala je jedva sedam godina. Sada je imala skoro osam. Sta će se dogoditi kad joj bude 12 i kad počne pubertet? Možda ništa. Možda mnogo toga. Rekla je da više nikada neće koristiti svoju snagu, ali ako bude primorana da je koristi? Sta ako to počne da se javlja bez njene volje? Sta tako počne noću da pali vatru u snu, u pubertetu, kao što dečaci nevoljno ejakuliraju? Šta ako Radionica najzad odluči da opozove svoje pse… a Čarli kidnapuje neka strana sila?

Pitanja, pitanja.

Putujući tako preko jezera, mučio je samog sebe. Endi je uazlud pokušavao da nađe neko rešenje. Na kraju je shvatio da će Čarli morati da bude čitavog života pod nekom vrstom kontrole, ako ni zbog čega drugog ono zbog sopstvene bezbednosti. Za nju će to biti neophodno, kao što su distrofičarima neophodna pomagala ili kao što talidomidne bebe imaju mehaničke dodatke umesto deformisanih udova.

Nije se postavljalo pitanje njegove budućnosti. Setio se kako mu se poneke tačke na licu oduzimaju, kako mu se oči podlivaju krvlju. Nijedan čovek ne želi da veruje da mu je datum smrti određen i overen. Ni Endi to nije verovao, ali znao je da dvatri pokušaja snažnog uticaja na ljude mogu da ga ubiju. Znao je da je, i bez toga, njegov životni vek opasno skraćen. Morao je da obezbedi Carli u Mucaju svoje smrti.

Ali, nije hteo da Radionicu uključi u to. Neće njegovo dete biti zatvoreno u ćeliji. To on neće dopustiti.

Razmišljao je mnogo o tome, i najzad je došao do! veoma bolne odluke.

7.

Endi je napisao šest pisama. Skoro sva su bila ista. Dva je napisao senatorima države Ohajo. Jedno je bilo za ženu koja je predstavljala oblast u kojoj je bio Harison. Jedno pismo je bilo za »Njujork tajms«, jedno za »Čikago tribjun« a jedno za »Toledo blejd«. U svim pismima je opisao ono što se dogodilo, počevši od eksperimenta u Džejson Girni Holu pa sve do kraja, do izolacije na koju su primorani on i Čarli na ribnjaku Tašmor.

Kad je završio, dao je jedno pismo Čarli da ga pročita. Čitala je veoma pažljivo i polako. Trebalo joj je skoro čitav sat da ga pročita. Tek tada je ona imala pred očima čitavu priču od početka do kraja.

— Poslaćeš ovo? — pitala je kad je završila sa čitanjem.

— Da — reče on — sutra ujutro. Mislim da ću sutra poslednji put smeti da pređem led.

Najzad je postajalo malo toplije. Led je još bio čvrst, ali sada je neprestano pucao i on nije znao koliko će još moći da ga izdrži.

— Sta će se onda desiti, tatice? Odmahnuo je glavom.

— Nisam siguran. Jedino što mogu da se nadam je da će, kad jednom priča bude objavljena, ljudi koji nas love morati da dignu ruke od nas.

Čarli je klimnula glavom.

— Trebalo je da to uradiš ranije.

— Da — reče on, znajući da misli na ono što je bilo nalik kataklizmi prošle jeseni na Mandersovoj farmi i misleći kako je to moglo da se izbegne — možda je trebalo. Ali, nisam imao prilike da o svemu tome toliko razmišljam kao sada, Čarli. Ja sam samo mislio na to kako da se sklonimo i kako da pobegnemo. A kad je čovek u bekstvu, ne može pravilno da razmišlja. Nadao sam se da će dići ruke od nas i da će nas ostaviti na miru. Ali, to je bila strahovita greška.

— Neće mi dopustiti da tek tako odem? <— reče Čarli — Mislim, neće mi dati da ostanem s tobom? Zar nećemo moći da i dalje budemo zajedno, tatice?

— Moći ćemo — reče on, plašeći se da joj kaže da ni njemu samom nije jasno šta će se desiti pošto pisma budu poslata. Ali, o tome će razmišljati posle.

— Mene brine samo to — reče Čarli •— obećavam da više neću nikada paliti vatru.

— U redu — reče on, i dodirnu njenu kosu. Grlo mu se steglo od nekog neobjašnjivog straha i seti se nečega što se desilo nedaleko odavde. Na to gidinama nije mislio.

Bio je tada napolju sa deda Granterom i ocem. Granter je poklonio Endiju pušku kalibra 22. Endi je video vevericu i hteo je da je ubije. Endijev otac se pobunio, ali Granter ga je ućutkao malim čudnim osmehom.

Endi je naciljao prema životinji onako ga je Granter naučio, pripremivši se da primi trzaj puške kad opali. I to ga je Granter naučio. Veverica je pala kao krpena igračka. Uzbuđen, Endi je pružio pušku Granteru a zatim je požurio prema životinjici. Kad joj prišao bliže zastao je kao gromom ošinut. Životinjica nije bila plišana igračka. Nije još bila mrtva. Pogodio ju je u stražnji deo. Životinjica se kupala u sopstvenoj jarko crvenoj krvi, dok su joj oči bile ispunjene užasom i strahovitim bolom.

Grlo mu se steglo. Imao je tad samo devet godina. Bio je svestan da iza njega stoje deda i otac. Tri generacije Mekgijevih nad raskomadanim telom male životinje, u šumi u Vermontu. Najzad se oglasio deda:

— Eto, učinio si to, Endi. Kako ti se dopada?

Setio se svog užasa i strahovitih suza zbog toga što je ono što je jednom učinjeno, učinjeno i ne može da se popravi. Zaklao se tada cla nikada više ništa neće ubiti. Zakleo se pred ocem, dedom i gospodom.

»Nikada više neću paliti vatru« — rekla je Carli a u svojim mislima Endi opet ču Granterov glas kojim mu se obratio, onda, u šumi. »Nikada to nemoj da kažeš, Endi. Gospod voli da natera čoveka da prekrši svoju zakletvu. To ga održava u pokornosti, i na mestu koje mu je određeno na ovom svetu«.

Nešto slično je onda, u svom spaljenom dvorištu, Irv Manders rekao Čarli.

Čarli je na tavanu našla knjige o Mogliju, dečaku iz džungle, i sada ih je polako i strpljivo čitala. Endi baci pogled prema njoj. Sedela je u omiljenoj stolici za ljuljanje njegove bake. Endi htede da joj kaže da povuče svoju zakletvu jer je znao da neće moći da je održi. »Gospod voli da kuša ljude«.

8.

Niko nije video Endija da šalje svoja pisma, sem Čarlsa Pejsona koji je došao u Bredford u novembru i otada je pokušavao da se uključi u gradske razgovore. Pejson je bio mali čovek tužnog lica koji je jednom pokušao da kupi Čarliju piće.

Endi je krenuo ulicom. Skije je ostavio u snegu na ulazu u grad. Prilazio je velikoj robnoj kući. Starci su ga pomno pratili. Mnogo se o njemu razgovaralo ove zime u gradu. Najzad su se složili da on beži od nečega, da je možda bankrotirao ili se razveo. Možda je žena bila besna na njega zato što joj je odveo dete. Nije im promaklo da je Endi kupovao dečju odeću u robnoj kući. Opšte javno mnenje složilo se u tome da je taj nepoznati čovek verovatno s detetom upao u neku od kućica na jezeru i odlučio da tu provede zimu. Niko nije o tome razgovarao sa bredfordskim policajcem koji je došao u grad pre 12 godina i smatrao ga svojom ličnom svojinom.

— Neće još dugo moći.. da prelazi preko ribnjaka -— reče jedan od staraca, žvačući mlečnu čokoladu.

— Ukoliko ne nabavi krila — odgovori drugi, i svi se nasmej aše.

— Nećemo ga više viđati •— reče Džejk, dok se Endi približavao robnoj kući.

Nosio je stari Granterov kaput i plavu toplu traku preko ušiju.

— Čim sneg počne da se topi on, i taj koga čuva u kolibi, nestaće •— reče Džejk.

Endi zastade i izvadi iz torbe nekoliko pisama. Starci su se pravili da nisu zainteresovani za njega.

— Dobro jutro, gospodo — reče Endi.

— Dobro jutro vama — odgovori Džejk Rouli koji je jedini bio zaposlen u ovoj robnoj kući.

— Prodajete marke zar ne?

— Da, vlada ima poverenje u mene za toliko.

— Dajte mi šest maraka po petnaest penija. Džejk pažljivo odvoji marke i uljudno upita.

— Da li ćete još nešto uzimati danas?

Endi razmisli, a onda se osmehnu. Bio je deseti mart. Ne odgovorivši Džejku, prišao je gondoli s kovertama i kartama i odabrao je jednu zlatom ukrašenu čestiku na kojoj je pisalo: Tebi, draga kćeri, na tvoj posebni dan. Platio je za čestitku i marke.

— Hvala — reče Džejk i ubaci novac u kasu.

Nema na čemu — reče Endi i izađe iz robne kuće. Posmatrali su ga kako namešta svoju plavu traku a onda lepi jednu po jednu marku na pisma. Topao dah izlazio je iz njegovih nozdrva. Posmatrali su ga kako ide prema drugom kraju zgrade, tamo gde je stajalo poštansko sanduče. Ali, niko od njih nije bio siguran da li je on i ubacio pisma u sanduče.

— Odlazi — rekoše starci.

— Prilično zgodan momak — primeti Džejk i time je razgovor o toni predmetu bio završen.

S druge strane ulice stajao je Čarls Pejson. On je mogao da posvedoči da su pisma poslata. Video je kad ih je Endi ubacio u poštansko sanduče.

Kad je Endi nestao na kraju ulice, Pejson uđe u svoju prodavnicu koja je loše poslovala i u kojoj jedva da je piodao po neki balon i žvakaću gumu. Prošao je kroz prodavnicu i ušao u deo koji mu je služio za stanovanje. Njegov telefon je imao specijalno obezbeđenje. Pejson mirno nazva jedan broj u Virdžiniji kako bi zatražio dalje instrukcije.

9.

U Bredfordu, u državi Nju Hempšajer, nije bilo pošte. Nije je bilo ni u Tašmoru u Vermontu: oba gradića bila su premala za poštu. Najbliža pošta Bredfordu bila je u Teleru, u državi Nju Hempšajer. U 13.15 tog desetog marta mali poštanski kamionet iz Telera zaustavio se pred robnom kućom u Bredfordu. Poštar je pokupio poštu iz poštanskog sandučeta. Pošte nije bilo mnogo: šest pisama koja je napisao Endi Mekgi i jedna razglednica koju je pisala 50-godišnja Širli Divajn svojoj sestri u Tampi u Floridi. A tamo, s druge strane ribnjaka, Endi Mekgi se odmarao dok je Čarli Mekgi pravila Sneška Belića.

Poštar Robert Everet spusti poštu u poštanski džak, zatvori ga i baci u svoj plavobeli kamionet a zatim se uputi prema Vilijemsu, drugom gradiću u oblasti Telera. A onda se okrete nasred onoga što su građani Vilijemsa sa smehom nazivali Glavnom ulicom i vrati u Teler, gde će pošta biti sortirana i poslata dalje u tri časa posle podne. Pet milja izvan grada stajao je parkiran drap »Sevrolet — kapric«. Kao da su imali problema s kolima. Poštar Everet zaustavi svoj kamionet i izađe da pogleda može li da im pomogne.

Dva muškarca mu pođoše u suret. Pokazala su mu svoje isprave i rekoše mu šta žele.

— Ne! — viknu Everet. Pokušao je da se nasmeje, ali ono što je izašlo iz njegovog grla najmanje je ličilo na smeh. Ono što je čuo bilo je za njega toliko neverovatno, kao da mu je neko rekao da je danas pre podne ribnjak Tašmor otvoren za kupanje.

— Ako ne verujete da jesmo ono što kažemo da jesmo — reče jedan od ljudi — možemo to da vam dokažemo i na drugi način.

Čovek koji je govorio bio je Orvil Džejmison, poznat kao Ođi ali i kao Sočni. Nije nameravao da se dugo objašnjava s ovim bednim poštarom: ništa mu nije bilo teško u njegovom poslu samo kad je bio najmanje tri milje udaljen od proklete male devojčice.

— Ne, to je nemoguće, to je apsolutno nemoguće, — ponavljao je Robert Everet. Bio je preplašen, preplašen kao što bi bio bilo koji čovek u sukobu sa silom vlade koja se odjednom otelotvoruje pred njim u liku ljudi u sivim odelima. Bilo je to kao da se u kristalnoj kugli pojavi neki iznenada jasno vidljiv oblik — Ja prevozim poštu. To je pošta SAD. Momci, vi morate to da shvatite to.

— To je pitanje nacionalne bezbednosti — reče Ođi.

Posle fijaska u Hastings Glenu oko Mandersove farme postavljena je specijalna straža. Čitavo imanje i ostaci kuće pročešljani su, kao finim češljem. Jedini rezultat tog pročešljavanja bio je taj što je Ođi našao »Vetrogonju« koji je i sada bezbedno visio ispod njegovog pazuha.

— To vi kažete, ali meni to nije dovoljno — nije se dao tako lako Everet.

Ođi otkopča svoju jaknu marke »Kerol Riđ« tako da je Everet lepo mogao da vidi »Vetrogonju« u svoj njegovoj veličini. Everetove oči se širom otvoriše, a Ođi se malo osmehnu.

— Ne želiš valjda da izvučem ovo čudo?

Everet nije mogao da veruje da mu se tako nešto događa. Pokušao je još jednom, poslednji put.

— Momci, da li ste vi svesni kava je kazna za pljačkanje pošte SAD? Naći ćete se u Livenvortu u Kanzasu zbog toga.

— To ćete vi da raščistite sa šefom kad stignete u Teler — reče drugr čovek, progovorivši sada prvi put. -— Hajde da sada završimo sa tim. Važi? Da vidimo tu vreću sa poštom iz Bredforda.

Everet im najzad pruži mali džak sa poštom iz Bredforda i Vilijemsa. Otvorili su je odmah tu na putu, bez oklevanja i počeli da je prevrću. Robert je osećao bes i neku vrstu stida. Ono što su oni radili nije bilo pravo ni pravedno. Nisu smeli da otvaraju džak sa poštom SAD, tu, na drumu, i da preturaju po njemu. Osećao se kao što bi se osećao čovek da mu vandali upadnu u kuću i počnu da kidaju odeću s njegove žene.

— Čućete vi o ovome — reče on šokiran, preplašenim glasom — videćete vi…

— Evo, tu su — reče drugi muškarac Ođiju.

Pružio mu je šest pisama. Adrese na svima bile su ispisane pažljivim, čitkim rukopisom. Robert Everet je dobro znao ta pisma. Pokupio ih je iz poštanskog sandučeta u Bredfordu, iza robne kuće. Ođi stavi pisma u džep i onda sa svojim drugom krete prema kolima, ostavljajući otvorenu poštansku vreću nasred druma.

— Vi ćete još čuti o ovome, momci — reče Everet drhtavim glasom.

I ne osvrnuvši se, Ođi reče:

— Najpre razgovarajte sa svojim šefom, pre nego što se obratite bilo kom drugom. Učinite tako, ako želite da dobijete svoju penziju.

Odvezli su se. Everet ih je posmatrao kako odlaze. Bio je besan i preplašen, bilo mu je zlo. Najzad podiže poštansku vreću i ubaci je u kamionet.

— Opljačkan — reče i začudi se sam sebi kad oseti da je na ivici da zaplače. — Opljačkan sam, opljačkan. Prokletstvo, mene su opljačkali.

Odvezao se brzo prema Teleru. Obratio se najpre svom šefu, kao što su mu oni ljudi i savetovali. Everet se zadržao u kancelariji svog šefa Bila Kobama više od jednog sata. Povremeno čuli bi se njihovi uzbuđeni, povišeni glasovi.

Kobam je bio star 56 godina i radio je u poštanskoj službi više od 35 godina. Bio je opasno preplašen. Najzad je uspeo da svoj strah prenese i na Roberta Evereta. Everet ga je poslušao, i nije progovorio ni reč o onome što se zbilo na usamljenom drumu. Nije o tome govorio čak ni svojoj supruzi. Ali, nikada nije zaboravio taj događaj i njegov dalji život bio je duboko obeležen njim.

10.

Oko 14.30 časova Čarli je završila svog Sneška a Endi, malo osvežen snom ustade. Orvil Džejmison i njegov novi partner Džordž Sedaka bili su u to vreme u avionu. Četiri časa kasnije dok su Endi i Čarli igrali karte posle večere i pranja sudova, pisma su se našla na stolu Kepa Holistera.

Kep i Rejnberd

1.

Na rođendan Čarli Mekgi, 24. marta Kep Holister je sedeo mračan i neraspoložen za svojim pisaćim stolom. Nije bilo teško naći razlog za ovo neraspoloženje: za manje od jednog časa trebalo je da dođe Rejnberd a to je bilo kao očekivanje samog đavola. A taj đavo se veoma držao zadate reči i poštovao je date zadatke. Ipak, Kep je osećao da u Rejnebrdu postoji jedna strana kojom je nemoguće upravljati i na koju je nemoguće uticati. Rejnberd nije bio ništa drugo nego ubica koji prima naredbe a takvi, pre ili kasnije, unište i sami sebe. Kep je osećao da će Rejnberdov odlazak s ovog sveta biti spektakularan. Koliko je, on, u stvari, znao o operaciji Mekgi? Nije znao mnogo više nego što je trebalo da zna, to je bar bilo sigurno. Ipak, nešto mu je u svemu tome smetalo. Ponovo se pitao da li bi bilo najbolje ukloniti velikog Indijanca kad jednom bude okončan taj posao sa Mekgijevima. Sećajući se reči svog oca, Kep je morao da prizna da je otac bio u pravu. Stari Holister je imao običaj da kaže da je Rejnberd lud kao čovek koji jede izmet pacova i naziva ga kavijarom.

Uzdahnuo je. Udarala je ledena kiša o prozorska okna. Vetar je bio veoma jak. Njegov studio toliko prijatan i ugodan preko leta bio je sad pun sivih senki. S leve strane nadohvat ruke stajala je dokumentacija o Čerli Mekgi. Ni najmanje nije voleo te sive senke u svom studiju. Ostareo je preko zime: više nije bio onaj poletni čovek koji je prošlog oktobra došao biciklom na posao. Tog oktobarskog dana kad su Mekgijevi opet pobegli ostavljajući iza sebe pakleni užas, na njegovom licu su se pojavile prve bore koje su postajale sve dublje i dublje dok su pre tog događaja bile jedva vidljive.

Bio je prisiljen da nosi naočare za blizinu i daljinu. To je smatrao apsolutno odlikom starih ljudi. Jedva se navikao na te dve vrste stakala. Punih šest nedelja osećao je groznu muku, ali bez naočara više nije video ni blizu ni daleko. To su bile samo male stvari spoljni simboli jednog procesa koji je luđački brzo počeo da se odigrava i to potpuno pogrešno i nepovoljno po njega. Pokušavao je da se malo zavara i da kaže da sve to nije tako strašno, ali čitavo njegovo školovanje i životna priprema upućivali su ga da ne veruje a naročito da ne vara sebe kad su ozbiljne stvari u pitanju.

Kao da je ta prokleta mala devojčica imala nekog uticaja i na njegov lični život. Jedine dve žene do kojih mu je bilo stalo posle smrti njegove majke, umrle su od raka. Bile su to njegova žena Džordžija koja je umrla tri meseca posle Božića, a njegova sekretarica Rejčel pre nepunih mesec dana.

Naravno da je znao da je Džordžija opasno bolesna: mastektomija 14 meseci pre smrti je usporila, ali nije zaustavila smrtonosni proces. Rejčelina smrt bila je okruto iznenađenje. Sada se sećao kako se neukusno šalio sa njom do pred sam kraj da bi trebalo malo da se ugoji. Rejčel mu jeo dgovarala šalom.

Sada je imao samo Radionicu, a ni nju možda neće imati još dugo. Jedna čudna vrsta raka napala je i samog Kepa. Kako bi je čovek nazvao? Rakom nepoverljivosti? Nešto tako. A i ta vrsta bolesti uvek se pokazivala fatalnom. Podlegli su joj najviši vladini rukovodioci.

Otvorio je fasciklu s podacima o Mekgijevima i uzeo je najnovije dokumente o njihovom slučaju. Bilo je to šest pisama koje je Endi poslao poštom pre dve nedelje. Tekst je bio skoro identičan u svim pismima i on ga je znao skoro napamet. Pred njim su bile i sjajne fotografije koje su snimili Čarls Pejson i drugi agenti kraj ribnjaka Tašmor. Na slikama je bio Endi kako kupuje i kako plaća za robu. Na jednoj slici se videla Čarli kako se spušta na kartonskoj kutiji niz bregom pokriveni sneg. Imala je na glavi pletenu kapu koja joj je bila prevelika a ispod koje je vijorira njena plava kosa. Na istoj slici video se i njen otac kako se smeje zabačene glave unazad. Kep je najčešće posmatrao tu fotografiju. Bio je iznenađen kad je primetio kako mu drhte ruke. Da li je moguće da je toliko želeo da ih se dočepa.

Ustao je i prišao prozoru. Nije video Riča Mekiona. Znači da danas neće da šiša travu. U Radionici se radilo na nekih 12 veoma važnih projekata, ali Kep je na sve to zaboravio. On je mogao da misli samo na Endija Mekgija i njegovu kćerku Čarli.

Fijasko na Mandersovoj farmi naneo im je dosta štete. Radionica se povratila od tog šoka, a povratio se i on, ali to je ipak bio izvor nezadovoljstva i mogućih neprilika. Međutim, najveća opasnost je dolazila od ponašanja Endija Mekgija od onog trenutka kad je shvatio da mu je ubijena žena Viktorija i da mu je dete ukradeno. Da se nešto značajno promenilo u njemu pokazivalo je i to da je profesor koledža, koji čak nikada nije služio ni vojsku, razvio neke čudne sposobnosti koje su mu pomogle da se ponese sa njegovim odabranim ljudima i potpuno ih uništi. Uspeo je da im» otme dete. Jedan od njih je poludeo, a drugi je bio u komi koja je trajala šest meseci. Ni taj čovek više nikada neće moći da se kao normalan vrati na svoj posao. Ako neko samo pomene pred njim reč san ili spavanje, on bi se odmah srušio i spavao bi nekoliko časova bez prestanka. Na neki čudan način, to je bilo čak i smešno.

Strašno je bilo i to što su Mekgijevi uspevali stalno da im izmaknu i što su stalno bili ispred njih. To nije bilo dobro za Radionicu, to nije bilo dobro za njih. Značilo je da njihova organizacija ništa ne vredi i da su oni svi najblaže rečeno glupi i nesposobni.

Međutim, najveće greške počinjene su baš na Mendersovoj farmi. Zbog toga je skoro čitava organizacija otkrivena. Kep je već znao da je počelo šaputanje. Znao je da se izmenjuju poverljiva pisma, znao je da su kongresmeni uznemireni. »Ne želimo da i sa njim imamo neprilike kao s Huverom« — nema sumnje da sada šapuću — »promaklo mu je mnogo štošta zato što ne može da se odvoji od tih prokletih Mekgijevih. Nedavno mu je umrla žena. To ga je pogodilo. A dokumentacija o Mekgijevima nije ništa drugo nego katalog grešaka i neuspeha. Možda bi mlađi čovek…«

Ali, niko od njih nije shvatao sa čim su se uhvatili i u šta su se upustili. Mislili su da znaju, ali nisu znali. Oni kao da su neprestano odbacivali njegovu tvrdnju, ono što je bilo najosnovnije i najvažnije u celoj stvari, da je mala pirokinetičarka — da može snagom volje da zapali vatru. U štampi je pisalo da je do velikog požara došlo zbog eksplozije goriva, da je žena prevrnula kerozinsku lampu i bila je tu gomila drugih gluposti. To su govorili ljudi koji su bili na tom mestu. Ali, sve su to bile gluposti.

Stojeći pored prozora Kep je užasno želeo da je Venles pored njega. Venles bi to razumeo. Trebalo je sa njim da razgovara o ovim strahotama.

Vratio se za svoj pisaći sto. Nije trebalo samog sebe da zavarava: kad proces obrušavanja počne, ne može da se zaustavi. Bilo je to nezaustavljivo kao rak. Možete da usporite njegov rast. Kep je to već učinio: pozvao se na svoje dugogodišnje zasluge da se samo još ove zime makar zadržao u sedlu. Ovaj proces u jednom trenutku može da se natera čak i na povlačenje. Ali, pre ili kasnije kraj je neizbežan. Kep je osećao da ima vremena od sada pa dd^ula, ili, ako bude naročito obazriv možda do novembra. To će verovatno rascepiti agenciju, a on to nije nikako želeo. Nije ni najmanje želeo da uništi nešto u šta je uložio sav život. Ali, ako i na to bude prisiljen on neće oklevati, ići će do kraja.

Neke nade mu je davalo to što su tako brzo ponovo pronašli gde se kriju Mekgijevi. Kep je bio zadovoljan zbog toga ali do toga nije došlo zbog njega i njegovih ljudi već uz pomoć kompjutera.

Dovoljno dugo su bili u ovom poslu da su znali kako da do detalja ispitaju život Mekgijevih s obe strane. U kompjuteru su bili podaci o oko dve stotine rođaka i četiri stotine prijatelja Mekgijevih i Tomlinsonovih. Imali su podatke čak i o najboljoj Viktorijinoj prijateljici iz prvog razreda osnovne škole. Ona se nekada zvala Keti Sniit a sada je bila supruga Krenka Vbrtija i živela je u Kabralu u Kaliforniji. Nema sumnje da pune dve decenije nije ni pomislila na Viktoriju Tomlinson.

Kompjuteru su bili dati i najsvežiji podaci i on je odmah ispljuvao listu mogućnosti gde bi Mekgijevi mogli cla ge kriju. Na gamom vrhu liste javilo se ime Endijevog dede koji je imao malo imanje na ribnjaku Tašmor u Vermontu. Sada je to imanje pripadalo Endiju. Mekgijevi su odlazili tamo na letovanje. Mesto nije bilo mnogo udaljeno od Mandersove farme, ako se ide sporednim putevima. Kompjuter je »osetio« da će Čarli i Endi, ako krenu na neko poznato mesto, otići pravo tamo.

Samo nedelju dana kasnije pošto su se Čarli i Endi smestili u Granterovoj kolibici, bio je postavljen kordon agenata oko tog mesta. Obavešten je njihov čovek u Bredfordu jer se predpostavljalo da će Endi morati da siđe u taj gradić da kupuje.

Bilo je sve to samo pasivno posmatranje. Ništa više. Sve fotografije su snimljene teleobjektivom. Kep nije smeo da rizikuje još jedan vatreni pakao.

Mogli su tiho da ščepaju Endija na jednom od njegovih putovanja preko ribnjaka. Mogli su lako da ubiju i njega i nju. Isto onako lako kao što su snimili Čarline slike. Ali, Kep je želeo devojčicu živu i sada mu je bilo sve jasnije da ako žele, bilo kavu kontrolu nad njom, moraju da uhvate i njenog oca živog.

Kad su ih otkrili, najvažnije je bilo da ih samo posmatraju, da ih drže na oku i da ih ničim ne preplaše. Kep je znao da će Endi postati mnogo obazriviji, ako se preplaši. A znao je i to da će Endi, kad tad, da zatraži pomoć spolja. Pre onog događaja na Mandersovoj farmi Radionica bi još i mogla da iziđe na kraj sa štampom, ali posle toga svako mešanje štampe bilo bi najblaže rečeno neprijatno. Kep je imao noćne more samo kad bi pomislio na to šta bi se dogodilo da se »Njujork Tajms« dočepa te priče.

U kratkom periodu posle onog cirkusa i čuda na Mandersovoj farmi, kad se činilo da je sve otišlo do đavola, Endi je lako mogao da pošalje svoja pisma. Ali, nema sumnje da su i Mekgijevi bili ošamućeni i zbunjeni. Njihova zlatna Šansa da telefoniraju ili pošalju pisma prošla je neiskorišćeua i verovatno im se više nikada neće ukazati. Sem toga, danas je bilo isuviše luđaka na sve strane i novinari su postali obazriviji, a cinični već jesu po prirodi. Oni su imali mnogo zanimljivije osobe o kojima će pisati. Bez obzira da li je to Margo Hemingvej, Bo Derek, Ursula Andres. To je bilo i zanimljivije i bezbednije.

Sada su njih dvoje bili spakovani u kutiju. Kep je imao čitavu zimu na raspolaganju da se pripremi. Cak je i na ženinom pogrebu razmišljao o svojim planovima. Najzad je napravio definitivan plan akcije i sada je bio spreman da ga pokrene. Pejson, njihov čovek u Bredfordu javio je da led puca na ribnjaku Tašmor. Javio je i to da je Mekgi najzad poslao svoja pisma. Mekgi će uskoro postati nestrpljiv što ne dobija odgovore. Počeće da sumnja da li su pisma uopšte stigla onima kojima su namenjena. Trebalo je da budu spremni da krenu i Kep je to želeo više od svega.

Ispod fotografija bio je izveštaj na preko tri stotine kucanih stranica. Izveštaj je bio smešten u plavu fasciklu na kojoj je bilo napisano: Vrhunska tajna. Jedanaest lekara i psihologa dalo je svoje mišljenje i predviđanja, a sve pod nadzorom dr Patrika Hokstetera, kliničkog psihologa i psihoterapičara. Prema Kepovom mišljenju, on je bio jedan od deset ili 12 najsposobnijih ljudi koje je Radionica imala na raspolaganju. Ovaj izveštaj poreski obveznici su skupo platili. Stajao je preko osam stotina hiljada dolara i on je želeo da se za svaki taj dolar dobije odgovarajuća vrednost. Listajući kroz izveštaj, Kep se sada pitao šta bi Venles, taj stari smutljivac rekao na njega.

Ali, njegovo upozorenje da je neophodno da i Endi ostane živ bilo je potvrđeno i u ovom izveštaju. Hoksteterov tim je sve zasnivao na dobrovoljnosti ispitanika. Ništa se nije moglo van njihove želje. Ključna reč u ćelom izveštaju bila je volja.

Devojčicine moći, od kojih je sposobnost paljenja vatre, ili pirokineza, bila samo jedna od sporednih sposobnosti, daleko su prevazilazile njihova očekivanja. Devojčica je po svojoj volji odlučivala da li će se koristiti svojim sposobnostima ili ne, kao što je učinila na Mandersovoj farmi kad se uplašila da je život njenog oca u opasnosti i da će ga agenti Radionice ubiti.

Listao je podatke o eksperimentima sa Mešavinom 6. I uvek se sve svodilo na isto: volja je bila na prvom mestu.

Korišćenje volje bilo je u osnovi svega. Hoksteter i njegovi drugari dugo su razmišljali koju drogu da upotrebe za Endija i malu. Najzad su resili da pokušaju kod njega sa »Torazinom«, a kod nje sa »Orazinom«. Sedamdeset stranica izveštaj a bilo je posvećeno efektima koje će ove droge izazvati na njih. Prema recima stručnjaka, otac i kćerka osećaće se posle uzimanja ovih lekovadroga odlično, pomalo pospano, zaneseno. Ali, neće imati ni toliko snage volje da odluče da li da uzmu čokoladno mleko ili samo mleko, akamoli da pale vatru ili oslepljuju ljude.

Endija Mekgija moći će da drže stalno pod uticajem droge. On im i nije bio od neke koristi i nije ih preterano interesovao. I izveštaj i Kepova intuicija govorili su da je s Endijem gotovo, da od njega više ništa ne može da se očekuje. Devojčica je bila ta koja je bila važna i koja ih je interesovala. »Samo šest meseci« — mislio je Kep •— »i mi ćemo imati sve što nam je potrebno. Za to vreme ćemo uspeti da izvučemo sve iz te male glave. Ako je ta devojčica makar upola ono što je Venles sumnjao da jeste, mogućnosti za dalje eksperimente otvoriće se. A to znači da će u budućnosti na psihu moći neograničeno da se utiče hemijskim jedinjenjima«.

A bilo je i drugih mogućnosti. Oni nisu bili napisani u ovom izveštaju jer su bile suviše eksplozivne čak i za fasciklu na kojoj je bilo zabeleženo da je sve Vrhunska tajna. Hoksteter koji je postajao sve uzbuđeniji i sve preduzimljiviji kako se slika devojčicinih mogućnosti jasnije oblikovala pred njegovim očima, pomenuo je neke od tih mogućnosti Kepu pre jedno nedelju dana.

— Taj faktor »Z« — rekao je uzbuđeno Hoksteter — nesumnjivo pokazuje da je dete genijalni mutant. Zar vam to nikada nije palo na pamet.

Kep je morao da prizna da mu je dolazilo na um ali naravno, to nije rekao Hoksteteru. Takva diskusija bi ih odvela do vivoeksperimenata i genetskog inženjeringa^ do nacističkih logora i svega onoga protiv čega su se Amerikanci borili u drugom svetskom ratu i za šta su svi verovali da se više neće ponoviti. Ali, jedno je bilo filozofski raspravljati o tome i razbacivati se takvim đubretom kao što je tvrdnja da čovek ne bi trebalo da koristi božje moći, a sasvim drugo je laboratorijski proizvoditi decu roditelja koji su primili Mešavinu 6. Ta deca su mogla da budu ljudske buktinje, čarobnjaci sposobni za sve što može umom da se učini, i ko zna za šta su sve još mogli da budu korišćena.

Kuda je sve to vodilo? Na stvaranje ljudskih farmi. Možda je to bio ključ svega. Svetskog mira ili svetske dominacije, a to je u krajnjoj liniji bilo isto.

Znao je da je sve to što je u budućnosti moguće da se ostvari mnogo važnije za čitavu zemlju i da ne može da se poredi sa životom jednog profesora i njegove male kćeri.

Devojčica ne bi mogla valjano da bude ispitana ako bude stalno držana pod uticajem droge. Zato će njen otac biti uz nju i to će biti njihov zalog za budućnost. Zeleli su nekoliko testova da oprobaju i na njemu.

Zazujao je interfon.

— Stigao je Džon Rejnberd — reče njegova nova sekretarica.

Njen obično ljubazni ton sekretarice, školovane da bude takva, malo je bio promenjen zbog straha koji je nesumnjivo osećala u prisustvu Rejnberda.

»Ne krivim te zbog toga, mala« — pomislio je Kep, osetivši strah u njenom glasu. Glavno je rekao:

— Pustite ga da uđe.

2.

Isti onaj stari Rejnberd.

Ušao je sasvim polako, odeven u smeđu oguljenu kožnu jaknu preko izbledele košulje. Farmerke su mu bile stare i izbledele a ispod su se videle izgažene čizme. Kao da je temenom dodirivao plafon. Užasna rupa na mestu jednog oka uvek bi naterala Kepa da se strese.

— Kep — reče i sede — bio sam suviše dugo u pustinji.

— Čuo sam da imaš kuću u Flagstafu — reče Kep — ispričali su mi sve i o tvojoj kolekciji cipela.

Džon Rejnberd je buljio u njega, ne trepćući svojim jedinim okom.

— Kako to da uvek nosiš samo te stare čizmetine? — pitao je Kep.

Slušajući Rejnberda, učinilo mu se da čuje Venlesov duh. Kep je sada osećao užasan strah i bes, da to nije moglo da se recima objasni.

— Učiniću sve što treba — reče Rejnberd nežno — dovešću ih ovamo i vi ćete obaviti svoje testove — bio je kao otac koji dopušta da se igra s nekom novom igračkom — ali, pod uslovom da mi predate devojčicu kad vama više ne bude trebala, kad budete završili s njom.

— Ti si lud — šapnu Kep.

Potpuno ste u pravu — reče Rejnberd, i nasrne ja se — i vi ste ludi. Vi ste vrhunski luđak. Sedite tu i pravite planove kako ćete kontrolisati sile koje ne razumete. Želite da zauzdate sile koje pripadaju bogovima… i toj maloj devojčici.

— A šta će me zaustaviti da tebe ne zbrišem? Baš ovde i sada odmah?

— Moja reč — reče Rejnberd — jer, ako ja nestanem, zemljom će zavladati užas i zgražanje tako da ćete imati aferu prema kojoj će Votergejt izgledati kao krađa kesice šećerlema. Dajem vam časnu reč da ako ja nestanem, za šest nedelja će nestati i Radionice, a za šest meseci vi ćete stajati pred sudom optužen za zločin koji će biti toliko težak da ćete moći da sedite iza rešetaka čitavog života. — Ponovo se osmehnuo pokazujući pokvarene zube. — Ne sumnjajte u moje reči, Kep. Suviše sam dugo proveo u ovom vinogradu, pa će moje grožđe biti suviše gorko.

Kep je pokušao da se osmehne, ali je uspeo samo da se isceri.

— Punih deset godina ja pravim svoje zalihe — reče ozbiljno Rejnberd — kao životinje koje su preživele teške zime pa ih se sada sa strahom sećaju. Ima takvih zbirki, Kep — fotografija, traka, kopija dokumenata da će svakom ko baci pogled na to da se sledi krv.

— To nije moguće — reče Kep, ali je znao da Rejnberd ne bleifra i on oseti kako ledena ruka pritiska njegove grudi.

— Veoma je moguće — reče Rejnberd. — Naročito su mi plodne bile tri poslednje godine, jer sam uspeo da prodrem u vaš kompjuterski sistem kad god bi mi se to dopadalo. To me je stajalo dosta novca, ali mogao sam da plaćam. Dobro sam zarađivao a i dobro sam ulagao novac, tako da sam bogat. Stojim pred vama Kep — odnosno sedim — ali je poetičnije da se kaže da stojim, kao čvrsto preduzeće, američka firma u akciji.

— Ne — reče Kep.

— Da — odgovori Rejnberd — ja sam Džon Rejnberd, ali ja sam i Američki biro za geološka istraživanja. Možete da proverite, ako želite. Moja kompjuterska šifra je AXON. Idite da proverite na svom glavnom terminalu. Idite liftom. Čekaću vas — Rejnberd prekrsti noge, nogavice se podigoše i u jednoj od čizama Kep ugleda nadignuće. Rejnberd je imao izgled čoveka koji može da čeka godinama, čitav vek ako je neophodno.

Kepov um je bio uznemiren,

;— Možda si ušao u kompjuterski sistem pomoću vremenskog sistema, ali to ti još ne dopušta da…

— Razgovarajte sa dr Nofcigerom — reče opet nežno Rejnberd — pa ćete shvatiti šta ja mogu. Sem toga, ja uvek znam vašu ulaznu šifru, Kep. Ove godine je BROW. Prošle godine je bilo RASP. To vam je više odgovaralo.

Kep je bespomoćno sedeo zagledan u Rejnberda. Um mu je bio razdeljen na tri dela. Jedan deo se divio tome što je govorio Džon Rejnberd, jer ovaj nikada nije toliko govorio. Drugi deo se bunio protiv saznanja da ovaj manijak zna sve o poslovima Radionice. Treći deo” njegovog mozga mislio je na kinesku poslovicu koja je u prvi mah zvučala zabavno dok se ne sedne i duboko ne razmisli o njoj. »Dabogda živeo u interesantno doba«. A poslednju godinu i po dana on je živeo u krajnje interesantnom vremenu. Osećao je da bi još samo jedna interesantna stvar mogla ozbiljno da ugrozi njegov um.

I onda se opet setio Venlesa sa užasom i strahom. Osećao je kao da se on sam pretvorio u Venlesa. Bio je okružen demonima sa svih strana, ali nemoćan da se bori s njima ili bar da potraži pomoć.

— Sta želiš, Rejnberde?

— Već sam vam rekao, Kep. Želim da mi date reč da moja veza s tom devojčicom Čarlin Mekgi neće završiti s puškom u ruci već će tek početi tako. Ja želim… Rejnberdove oči potamneše i postadoše nekako zamišljene, udaljene, sanjalačke — želim da je intimno upoznam.

Kep ga pogleda sada zaista uplašen i užasnut.

Rejnberd je odmah shvatio da ga je ovaj pogrešno razumeo, pa zamaha glavom ne odobravajući to što Kep misli.

— Ne na taj način intimno. Ne u biblijskom smislu. Ali, želim da se sprijateljim s njom, da je upoznam. Ona i ja ćemo postati veliki prijatelji, Kep. Ako je ona tako moćna kako stvari pokazuju, ona i ja ćemo biti zaista veliki prijatelji.

Kep se nekako veselo nasmeja, no to je bilo više neko grgotanje nego smeh.

Izraz Rejnberdovog lica se ne promeni.

— Naravno, vi mislite da to nije moguće. Vidite moje lice i šta vidite? Čudovište! Gledate moje ruke i vidite na njima krv koju ste mi vi naredili da prosipam. Ali, kažem vam Kep, to će se dogoditi. Devojčica nije imala prijatelja pune dve godine. Imala je samo oca i to je sve. Vi i nju posmatrate kao što posmatrate mene. Kao čudovište. Samo kad je mala u pitanju vi vidite korisnog monstruma. Možda je to zato što ste vi beli čovek. Beli čovek vidi monstrume na sve strane, Beli čovek pogleda u svog sopstvenog doku i vidi monstruma — Rejnberd se ponovo nasmeja.

Kep je najzad počeo da se smiruje i da razumno razmišlja.

— Zašto bih to dopustio, čak i ako je istina? Tvoji dani su odbrojani i mi obojica to znamo. Ti loviš sopstvenu smrt više od 20 godina. Sve ostalo su samo incidenti. Sve ostalo je samo hobi. I sam ćeš to uskoro otkriti. I to će onda biti kraj za sve nas. Zašto bih ti onda pružio zadovoljstvo koje želiš?

— Možda je tako kako vi kažete. Možda zaista lovim sopstvenu smrt već 20 godina — strašno ste to lepo rekli, nikad to ne bih očekivao od vas, Kep. Možda bi trebalo da vas božji strah češće zahvati.

— Ne zamišljam boga prema tvom liku — reče Kep. Rejnberd se isceri.

— Ja vas više podsećam na hrišćanskog đavola, znam. Ali, reću ću vam nešto, da zaista tako dugo lovim svoju smrt već bih je davno našao. Možda bih je izazivao zbog igre. Ali, nemam volje da vas razočaram, Kep. Vas ili Radionicu ili domaću obaveštajnu službu. Ja nisam idealista. Jedino želim tu malu devojčicu. A vi ćete možda otkriti cla ću vam biti potreban. Možda ćete otkriti da sam ja sposoban da učinim takve stvari i da postignem takve rezultate koje nikakvi lekovi doktora Hokstetera ne mogu da postignu.

— A šta tražiš za uzvrat?

— Kad se završi afera s Mekgijevima Američki biro za geološka istraživanja prestaće da postoji. Vaš komjuterski šef Nofciger moći će da smisli potpuno nove šifre. A vi ćete Kep odleteti sa mnom u Arizonu običnim putničkim avionom. Večeraćemo u mom omiljenom restoranu »Steg zastave« a onda ćemo zapaliti sopstvenu vatru i izroštiljati sve papire, magnetofonske trake i filmove. Pokazaću vam svoju kolekciju cipela, čak i to, ako naravno budete želeli.

Kep je razmišljao o tome. Rejnberd ga nije požurivao. Samo je mirno sedeo. Najzad Kep reče.

— Hoksteterer i njegov tim naglašavaju da će biti potrebne možda dve godine cla se devojčica detaljno ispita i rastvori. Sve zavisi od toga koliko duboko su usađene njene zaštitne snage.

— A vi ćete morati da odete za četiri ili šest meseci. Kep slegnu ramenima.

Rejnberd dotaknu stranicu svog nosa srednjim prstom i nakrivi glavu — kao neka groteskna dobra vila iz bajke.

— Mislim da možemo da vas malo duže zadržimo u sedlu, Kep. Neka ostane između nas, nas dvojica znamo gde je stotine leševa pokopano, i doslovce i figurativno. Mislim da neće biti potrebne godine da se to otkrije. Na kraju ćemo i vi i ja dobiti ono što želimo. Sta kažete na to?

Kep razmisli o tome. Osećao je_da je umoran i star i da je nešto izgubio.

— Mislim — reče on — da si iznudio pogodbu sa mnom.

— Sjajno — reče veselo Rejnberd — ja ću biti devojčicin sluga. To je najbolje. Niko i ništa u čitavoj šemi. To će njoj mnogo značiti. Naravno, ona nikada neće saznati da sam ja bio onaj koji je pritisnuo okidač puške. To bi bilo vrlo opasno saznanje, zar ne? Vrlo opasno.

— Zašto? — upita Kep — zašto ti je toliko do svega toga stalo? Čemu toliko ludilo.

— Mislite da je baš ludilo u pitanju? — pitao je veselo Rejnberd.

Ustao je i uzeo jednu fotografiju sa Kepovog stola. Na fotografiji su se videli Čarli i njen otac. Ona se spušala na složenoj kartonskoj kutiji niz snegom pokriveni breg, a on je stajao nasmešen iza nje.

— Svi mi brinemo za starost i pravimo rezerve. CIA je u tome nenadmašna. I vi to radite. Inače biste već odavno otišli u penziju. Kad sam ja počinjao, Čarli Mekgi nije bila još ni rođena a ja sam već imao prilične rezerve. Nisam učinio ništa naročito sem što sam štitio sopstvenu zadnjicu.

— Ali, šta će ti devojčica?

Rejnberd nije dugo odgovarao. Posmatrao je vrlo pažljivo fotografiju, skoro s nežnošću. Dodirnuo ju je.

— Ona je veoma lepa — reče — i vrlo je mlada. Pa ipak u njoj se krije taj »Z« faktor. Moć bogova. Ona i ja ćemo postati vrlo bliski — oči su mu dobile sanjalački pogled — da, da sada sam sasvim siguran da ćemo ona i ja biti vrlo bliski i da ćemo se vrlo dobro upoznati.

U sefu

1.

Endi Mekgi je iznenada odlučio 27. marta da više ne mogu da ostanu u Tašmoru. Prošlo je više od dve nedelje otkako je poslao pisma, i ako je nešto trebalo da se dogodi, ako je neki odgovor trebalo da stigne već je odavno morao da bude tu. Sama činjenica da se ovde ama baš ništa nije događalo i da je vladala savršena tišina oko Granterove kuće, uznemiravala ga je. Pretpostavljao je cla su njegova pisma završila u košu kao pisma ostalih luđaka… ali, jednostavno nije želeo da veruje u to.

Počeo je sve više da shvata da su njegova pisma nekako skrenuta s pravog puta.

A to je značilo da oni znaju gde su on i Carli.

— Idemo — rekao je Čarli — hajde da pokupimo naše stvari.

Samo ga je pogledala svojim zabrinutim očima, malo preplašena i nije ništa rekla. Nije ga pitala kuda će ni šta će cla rade a i zbog toga je postao nervozan. U jednom od ormana našao je dva stara kofera nalepljena starim nalepnicama raznih hotela u Grand Rapidu, Nijagarinim vodopadima, Majami Biča. Tako su njih dvoje počeli da slažu ono što će poneti i da ostavljaju na stranu ono što im neće trebati.

Zaslepljujuća sunčeva svetlost lila je kroz prozore koji su bili postavljeni na jednoj strani kolibe. Voda je žuborila spuštajući se s planina. Prethodne noći malo je spavao: led je počeo da puca na površini jezera i on je noć proveo slušajući visoke tonove koji su kao krici poletali u noć. Led se polako, škripeći, kretao prema reci Grejt Henkok koja je išla na istok preko Nju Hempšajera i preko čitavog Mejna. Tokom puta postajala je sve zagađenija i prljavija dok se ne bi mrtva i zatrovana ispovraćala u Atlantik. Zvuk pucanja leda bio je sličan nekom kristalnom tonu ili beskrajnom povlačenju gudala preko violinske žice, zzzziiiiinnnnnggggg — čudan zvuk koji je zahvatao nervne završetke i terao ih da vibriraju u odgovor na njega. Nikada ranije nije bio ovde u vreme pucanja leda i bio je siguran da nikada više i neće biti. Bilo je nečeg strašnog i vanzemaljskog u tom zvuku dok je vibrirao između tihih bregova obraslih zimzelenom šumom.

Osećao je da su im vrlo, vrlo blizu kao čudovište iz košmara. Dan posle Čarlinog rođendana on je bio na jednom od svojih lutanja. Skije mu nisu bile baš najpodesnije ali kretao se kroz sneg. Tada je ugledao trag čizama koji je vodio do jednog drveta. Tu se čovek koji je nosio čizme zadržao iz samo njemu poznatih razloga. U podnožju drveta Endi je našao šest opušaka i slomljenu žutu kutiju od Kodak filma. Uznemireniji nego ikada, popeo se na drvo i odmah ugledao Granterovu kolibu. Bila je udaljena nešto više od jednog kolimetra i izgledala je kao da je napuštena. Ali, uz pomoć teleobjektiva…

Nije ništa rekao Čarli o onome što je otkrio.

Koferi su bili spakovani. Zato što je ona neprestano ćutala, počeo je nekako isuviše nervozno i brzo da govori, kao da mu je ona nešto tom svojom tišinom zamerala i prebacivala.

— Prebacićemo se autostopom do Berlina a onda ćemo se autobusima »Grejhaunda« prebaciti do Njujorka. Otići ćemo u redakciju »Njujork Tajmsa«…

— Ali, tatice, pa ti si njima poslao pismo.

— Dušo, možda ga nisu primili.

Pogledala ga je ćuteći i nije nekoliko trenutaka skidala pogleda s njega.

— Misliš da su ga oni uzeli?

— Naravno da to ne… — odmahnuo je glavom i počeo iz početka. — Čarli, ja jednostavno ne znam…

Čarli nije odgovorila. Kleknula je, zatvorila jedan od kofera i počela odsutno da se igra bravicama.

— Daj da ti pomognem, mila.

— Mogu i sama! — viknula je na njega i počela da plače.

— Čarli, nemoj — rekao je on — molim te, dušo. Skoro je gotovo.

— Nije, nije gotovo — rekla je plačući sve jače •— nikada neće biti gotovo, ovome nema kraja.

2.

Dvanaest agenata rasporedilo se oko kolibe Grantera Mekgija. Zauzeli su svoja mesta u toku prošle noći. Bili su obučeni u specijalnu odeću za kamuflažu. Niko od njih nije bio na Mandersovoj farmi i niko od njih nije bio naoružan sem Džona Rejnberda koji je ima pušku i Dona Žila koji je nosio pištolj kalibra 22.

— Ne želim cla rizikujem da nekoga zahvati panika zbog onoga što se dogodilo u Njujorku — rekao je još ranije Rejnberd Kepu — taj Džejmison još tako izgleda. kao da mu se muda vitlaju oko kolena.

Isto tako nije hteo ni da čuje da ljudi koji budu učestvovali u ovoj misiji budu naoružani. Stvari su mogle da krenu pogrešnim tokom i on nije želeo da iz ove operacije izađe sa dva leša. Sam je lično odabrao ljude za ovu misiju i odredio je da Don Zil bude taj koji će savladati Endija Mekgija. Don je bio tridesetogodišnjak, niskog rasta, tih, poslušan. Dobro je obavljao svoj posao. Rejnberd je to znao jer je Zil bio jedini čovek s kojim je radio u više navrata. Bio je brz i praktičan. Nije popuštao u kritičnim trenucima.

— Mekgi će izaći iz kolibe u jednom trenutku u toku dana — rekao im je Rejnberd na sastanku pre polaska — devojčica izađe ponekad ali Mekgi izlazi neprestano. Ako se, dakle, on pojavi van kolibe ja ću ga ščepati a Zil će ga mirno i tiho odvesti dalje odatle. Ako se, pak, devojčica pojavi sama biće isto tako. Ako se, pak, pojave zajedno ja ću se pobrinuti..za devojčicu a Zil za Mekgija. Svi vi ostali ste samo kopljonoše — da li ste to razumeli? — Rejnberd ih je pažljivo pogledao jednog po jednog — vi ste tu u slučaju da nešto krene drastično naopako i to je sve.

Naravno, ako nešto krene drastično naopako većina od vas će juriti prema jezeru sa zapaljenim gaćama. Idete u operaciju u kojoj su šanse jedan prema sto da možete nešto da učinite i utičete na tok stvari. Naravno, vi ste tu kao posmatraei i svedoci u slučaju da ja ujebem stvar.

Ove poslednje reči izazvale su nervozni i slabi smeh.

Rejnberd podiže prst u vis.

— Ako se samo neko od vas usudi da pusti vetar, ja lično ću se pobrinuti da završi na dnu najgore džungle u Latinskoj Americi. Mislite na to, gospodo. Ne zaboravite da ste vi samo kopljonoše u mojoj predstavi.

Kasnije, na probama, za koje su koristili jedan napušteni motel u Sent Džonsberiju, Rejnberd je poveo Don Žila na stranu.

— Pročitao si dosije tog čoveka — reče Rejnberd. Zil je pušio »Kamel« cigaretu.

-— Jesam.

— Shvataš li šta to znači mentalna dominacija?

— Da.

— Shvataš li šta se dogodilo s onim ljudima u Ohaju? S onom dvojicom koji su pokušali da odvedu Mekgijevu kćerku?

— Radio sam sa Džordžom Voringom — reče Zil — taj momak može da zapali vodu prilikom kuvanja čaja.

— Taj čovek može sve što poželi. Jedino želim da mi ovde raščistimo stvari. Moraš da budeš veoma brz.

— Da, u redu.

— Imao je čitavu zimu tokom koje je mogao da se odmara. Ako mu date vremena da te pogodi, kandidat si da tri naredne godine provedeš u sobi s visokim prozorima i misli da si ptičica ili repa.

— U redu.

— Šta u redu?

— Biću brz. Ne govorimo o tome, Džon.

— Ima šanse da će se pojaviti zajedno — reče Rejnberd ignorišući ga — ti ćeš biti iza ugla trema, tako da ne mogu da te vide kad izađu kroz vrata. Sačekaćeš mene da se dočepam devojčice. Otac će poći prema njoj. Ti ćeš skočiti iza njega. Udari ga u vrat.

‘— Svakako.

— Nemoj da ujebeš stvar, Don.

Žil se kratko osmehnu i nastavi da puši.

— Neću — reče.

3.

Koferi su bili spakovani i zatvoreni. Čarli je obukla kaput i pantalone za sneg. Endi obuče jaknu i povuče rajsfršlus. Podiže kofere. Nije se osećao dobro. Predosećanja su ga mučila. Nikada tako jasno i strašno.

— I ti osećaš to, zar ne? — upita Čarli. Njeno malo lice bilo je bledo i bez ikakvog izraza.

Endi klimnu glavom preko volje.

— Šta da radimo?

— Nadam se da su naša predosećanja malo poranila — reče, mada je u srcu osećao da nije tako. — Šta bismo drugo mogli da učinimo?

— Šta bismo drugo mogli da učinimo?

— Šta bismo drugo mogli da učinimo? — ponovila je ona kao eho.

Endi očajnički klimnu glavom.

— Šta da radimo?

— Nadajmo se da se predosećanje javilo ranije nego obično — reče on, mada je duboko u srcu osećao da to nije tačno — šta bismo drugo mogli da učinimo?

— Šta bismo drugo mogli da učinimo? — ponovila je ona kao odjek.

Prišla mu je i podigla ruke u želji da je podigne. Nije dugo načinila takav gest — možda već pune dve godine. Kako samo vreme brzo prolazi, kako dete može brzo da se menja i to pred vašim očima i to s takvom ravnodušnošću da je to bilo skoro strašno.

Spustio je kofere, podigao je i zagrlio je. Poljubila ga je u obraz i zagrlila, vrlo čvrsto.

— Jesi li gotova? — upita on spustivši je dole.

— Mislim da jesam — reče Čarli. Ponovo je bila na ivici da zaplače. — Tata, neću da ih spaljujem… čak i ako dođu i uhvate nas. Neću, čak i ako stignu pre nego što uspemo da pobegnemo.

— Da — reče on — to je u redu, Čarli. Potpuno te razumem.

— Volim te, tata. Klimnuo je glavom.

— I ja tebe volim, dete.

Endi priđe vratima i otvori ih. Za trenutak ga zaslepi jaka sunčeva svetlost tako da nije ništa video. Tada mu se ženice suziše i dan se raščisti ispred njega, suviše blistav zbog snega koji se topio. S njegove desne strane nalazio se Ribnjak Tašmor. Nepravilni komadi vode pokazivali su se između raspuknutog leda. Pravo ispred njega bila je borova šuma. Kroz nju su se nazirali krovovi najbližih kamp kućica, najzad oslobođeni snega.

U šumi je bilo mirno, isuviše mirno. Endijevo osećanje da nešto nije u redu pojačalo se. Gde je ptičji cvrkut da pozdravi jutro? Svako jutro se orila ptičja pesma otkako je vazduh postajao blaži. Danas se nije čuo cvrkut nijedne ptice… samo se sneg topio i tiho kapao sa grana. Uhvatio je sebe kako žali što Granter nije imao telefon u kućici. Zadržao se da ne vikne: »Ko je tamo?« Znao je da bi to samo još više preplašilo Čarli.

— Izgleda da je sve u redu — reče on — mislim da još uvek imamo prednost nad njima… ako uopšte idu ovamo.

— To je sjajno — reče ona nekako bezbojno.

— Hajdemo, čeka nas dalek put, mala — reče Endi a u sebi hiljaditi put pomisli: »Sta bismo drugo mogli da uradimo?« Pomisli koliko mrzi te ljude koji ih slede.

Čarli pređe preko sobe i priđe mu. Prošla je pored sudopere pune posuđa koje su oprali tog jutra. Čitava koliba bila je onakva kakvom su je i našli: uredna i čista. Granter bi bio zadovoljan.

Endi spusti ruku na Čarlino rame i još jednom je kratko zagrli. Tada podiže kofere i oni zajedno izađoše na blistavi dan ranog proleća.

4.

Džon Rejnberd je bio udaljen nekih dve stotine metara. Uz pomoć specijalnih cipela s klinovima i pojasa koji ga je držao da ne sklizne nadole, popeo se na jedno visoko drvo. Kad su se vrata kolibe otvorila, podigao je pušku na rame i dobro je namestio. Savršeni mir ga je obavio kao udobni ogrtač. Sve je postalo savršeno jasno pred njegovim jedinim okom. Kad je izgubio oko, patio je zbog toga, ali u trenucima krajnje koncentracije, kao sada, on bi opet sasvim jasno i dobro video: kao da je njegovo uništeno oko moglo da se regeneriše u kratkim periodima.

Nije bio na velikoj udaljenosti i ne bi ni trena brinuo da je trebalo da prosvira običan metak kroz devojčicin vrat. Ali, ovo s čime se sada baktao bilo je nešto mnogo nespretnije i rizik je bio jedan prema deset. U cevi puške nalazio se špric napunjen Orasinom. Bojao se da sa ove razdaljine ne pogreši. Srećom, dan je bio sasvim bez vetra.

»Ako je volja Velikog duha i mojih predaka« — molio je tiho Rejnberd — »neka povedu dobro moju ruku i neka mi ovaj težak zadatak uspe«.

Devojčica izađe iz kolibe s ocem pokraj sebe — znači tu je bilo posla i za Žila. Posmatrana kroz teleskop, devojčica je bila velika kao vrata senika. Njena parka je bila sjajna kao plavi plamen na tamnoj pozadini vrata kolibe. Rejnberd je primetio kofere koje je Mekgi nosio u obe ruke.

Kapa na devojčicinoj parki bila je spuštena niz leđa a zatvarač povučen samo do ispod vrata, tako da je parka bila sasvim malo otvorena oko vrata. Dan je bio topao i to mu je, takođe, išlo u prilog.

Koncentrisao se na mali deo njenog vrata i počeo je da pritiska obarač.

»Ako je tvoja volja…«

Pritisnuo je obarač. Nije se čula eksplozija, samo meko »fut!« i pojavio se vrlo mali oblačić dima iz cevi puške.

5.

Bili su na ivici stepeništa kad Čarli odjednom stade i nekako čudno kriknu iz grla. Endi odmah baci kofere. Nije ništa čuo, ali nešto nije bilo u redu. Nešto se promenilo. S Čarli se nešto dogodilo.

— Čarli? Čarli?

Zaprepašćenoju je posmatrao. Stajala je nepomično, kao statua, neverovatno lepa na pozadini belog polja pokrivenog snegom. I odjednom je shvatio šta se promenilo, šta nije bilo u redu. Bilo je to tako jasno i tako strašno da u prvi mah nije bio sposoban ni da diše ni da jekne.

Nešto nalik na dugačku iglu bilo je zabodeno u Čarlin vrat, baš ispod Adamove jabučice. Njene omlitavele ruke podizale su se ‘prema toj igli, našle su je i izvile je pod novim, grotesknim uglom. Sasvim uzana traka krvi poče da curi iz rane i da se spušta niz njen vrat. Potočić krvi, sasvim tanak i slab počeo je da natapa okovratnik njene bluze i samo je malo ocrveneo belo krzno kojim je bila oivičena kapa.

— Čarli! — kriknuo je. Skočio je unapred i ščepao je za ruku u trenutku kad se njene oči zaklopiše’i ona se zatetura. Spustio ju je na trem vičući izbezumljeno njeno ime bezbroj puta. Igla koja je virila iz njenog grla sijala je preteći na suncu. Njeno telo je bilo meko, opušteno kao da je bez života. Uhvatio ju je u naručje, zagrlio i pogledao prema šumi obasjanoj suncem koja mu se do malopre činila pustom — i u kojoj nijedna ptica nije pevala.

— Ko je to učinio? — kriknuo je — Ko je to učinio? Izađite da vas vidim!

Don Zil izađe iza ugla kolibe. Na nogama je imao »Adidas« teniske patike. U ruci je držao revolver.

— Ko je ubio moju kćerku? — urlao je Endi.

Osećao je kako mu krik vibrira u grlu i da je snaga tog krika nekontrolisana. Držao ju je čvrsto prigrljenu osećajući kako je beživotna i kao bez kostiju unutar njene parke. Njegovi prsti napipaše iglu i on je izvuče iz detetovog grla izazvavši novi potočić krvi.

»Treba da je unesem unutra« — mislio je — »moram da je unesem u kolibu«.

Žil mu se približio s leđa i pucao mu je u vrat, na način kako je nekada glumac But ubio američkog predseđnika u loži pozorišta. Za trenutak Endi se uspravi na kolenima, uhvati Čarli još čvršće u zagrljaj a zatim se sruši preko nje.

Žil se zagleda u njega iz blizine ‘a zatim mahnu ljudima koji su čekali skriveni u šumi da priđu.

— Nije uopšte bilo komplikovano — reče više sebi u bradu, dok mu je Rejnberd prilazio od kolibe, klizajući se na mekom, martovskom snegu koji se topio pod zracima sunca — zaista nije bilo komplikovano. Ne znam čemu tolika buka oko svega toga?

Pomračenje

1.

Lanac događaja je počeo letnjom olujom i prestankom rada dva generatora.

Oluja je počela 19. avgusta, skoro pet meseci posle hvatanja Čarli i Endija ispred Granterove kolibe u Vermontu. Punih deset dana vreme je bilo odvratno, nekako lepljivo i tiho. Tog avgustovskog dana olujni oblaci počeli su da se skupljaju odmah posle podneva. Ali, niko od ljudi koji su radili na imanju sa dve prekrasne predratne kuće nije verovao da će munje u daljini doneti oluju. U to nisu verovali ni momci koji su sekli travu na dobro negovanim zelenim travnjacima, ni žena koja je bila zadužena za kompjutere, i koja je sada u svojoj pauzi za ručak s ljubavlju šetala divnog konja po stazi, za to predviđenoj. Nije u to verovala ni kafekuvarica, svakako, u to nije verovao ni Kep koji je jeo ogromni sendvič u svojoj prostranoj kancelariji s erkondišnom. On se upravo pripremao da, uprkos odvratnom vremenu, počne da radi na budžetskom izveštaju za iduću godinu.

Jedina osoba na imaju u Longmontu koja je bila sigurna da će se dan završiti kišom bio je čovek koji je u svom imenu nosio ime kiše — Rejnberd — Kišna ptica. Veliki Indijanac dovezao se u 12,30 na imanje i odmah mu je sve bilo jasno. Njegove kosti i grozna rupa gde je nekada bilo njegovo levo oko boleli su ga, predosećajući da je kiša na putu.

Vozio je stari i zarđali »Tanderberd« na čijoj je šoferšajbni bila zalepljena specijalna nalepnica za svuda dopušteno parkiranje — sa velikim slovom »D«. Bio je obučen u belu uniformu bolničara. Pre nego što je izašao iz kola stavio je crni povez preko rupe s leve strane lica. Nosio je taj povez samo kad je bio u službi i to zbog devojčice. Povez mu je smetao. Stalno ga je podsećao na njegovo izgubljeno oko.

Na imanju su bila četiri parkirališta. Lični Rejnberdov automobil, blistavi novi žuti »Kadilak«, sa nalepnicom »A« bio je tu parkiran. Nalepnica sa slovom »A« označavala je veoma važne osobe i njihova kola bila su parkirana ispod kuće koja je bila više na jugu, gde je bila uređena specijalna garaža. Podzemni tunel i lift povezivali su ovaj parking s kompjuterskim prostorom, drugim kancelarijama, bibliotekom i naravno Odeljkom za goste — koji je uprkos čudnom imenu, obuhvatao niz laboratorija i soba, gde su bili čuvani Čarli i njen otac.

Službenici drugog reda imali su na svojim kolima nalepnice sa slovom »B«: ovaj parking je bio malo udaljeniji. Nalepnice sa slovom »C« imale su sekretarice, mehaničari, električari i slično osoblje: njihov parking je bio još udaljeniji od kuća. Nalepnica sa slovom »D« bila je za nevažne službenike i radnike — kopljonoše, kako bi to Rejnberd rekao. Njihov parking je bio skoro pola kilometra udaljen od obe kuće i svega ostalog, skoro uvek napunjen tužnom i propalom kolekcijom detroitskih proizvoda koji su bili pre za đubre, nego za vožnju.

»Birokratski poredak stvari« — pomislio je Rejnberd, zaključavajući svoj krš od kola i podižući glavu prema munjama koje su tiho sevale u daljini. Oluja je dolazila. Proračunao je da će eksplodirati oko četiri posle podne.

Krenuo je prema malom šatoru smeštenom ispod borova u kojem su se okupljali službenici četvrtog i petog reda. Njegova bela odeća lepršala je oko njega. Pored njega prođe baštovan na modernoj kosilici. Suncobran veselih boja lepršao je iznad njegovog sedišta. Baštovan i ne baci pogled na Rejnberda: i to je bio deo birokratskog poretka. Ako je neko bio službenik četvrtog reda, za njega je peta klasa bila nevidljiva. Čak ni napola uništeno Rejnberdovo lice nije izazivalo ni pažnju ni komentare. Kao i svaka druga vladina agencija i Radionica je primala toliko ljudi da nisu mogli da vode računa o njihovom lepom. izgledu. Firma »Maks Faktor« malo je mogla da pomogne vladi SAD koja to nije ni želela. Bilo je nekako prećutno prihvaćeno da čovek s nekim fizičkim nedostatkom, mehaničkom rukom ili bez nogu vredi kao trojica »normalnih«. Rejnberd je lično poznavao ljude koji bi sjajno obavljali ovakve poslove za vladu, čiji je um bio iskrivljen do krajnosti. Međutim, vlada ih nije zapošljavala jer su suviše dobro izgledali. Njemu je sve to bilo samo smešno.

Niko od ljudi s kojima je sada radio nije u njemu prepoznao vrhunskog čoveka Radionice: mogao je da se zakune da je tako. Sve do pre 17 nedelja, on je bio samo senka iza šoferšajbne svog žutog »Kadilaka«, samo još neko s nalepnicom »A«.

»Zar ne misliš da malo preteruješ s tom maskaradom?« — pitao ga je Kep kad mu je izneo svoj plan. — »Devojčica se i tako neće mešati sa daktilografkinjama i baštovanima. Ti ćeš, ionako, biti sam sa njom na pozornici«.

Rejnberd odmahnu glavom.

»Ne želim da rizikujem. Bilo bi dovoljno da samo neko napomene da prijateljski raspoložen bolničar uništenog lica parkira svoja raskošna kola na parkingu određenom za vrhunske službenike i da se presvlači u svoju bolničarsku uniformu u prostorijama glavnog štaba. Tada bi sve otišlo do đavola. Ja pokušavam da uspostavim beskrajno poverenje, a to poverenje se zasniva na ideji da smo oboje autsajderi, da smo oboje samo oruđe u rukama agenata američke vlade, pokopani duboko bez obzira na lična osećanja.

Kepu se to nije dopalo, nije voleo da neko pravi jevtine viceve o nečemu tako važnom kao što je nacionalna bezbednost, nije voleo sprdanje sa metodama Radionice, naročito ne u ovom slučaju gde je sve bilo ekstremno tačno i gde se o svemu posebno vodilo računa.

— Dobro, u svakom slučaju nagomilao si sebi pakleni posao — reče Kep.

Rejnberd se čudio kakav je to đavolski posao obavio, jer devojčica za sve vreme koje je provela ovde nije učinila ni tako nešto kao što je paljenje šibice. Isto to moglo je da se kaže i za njenog oca koji nije pokazivao ni najmanji znak mentalne dominacije kao cla te sposobnosti uopšte više nije ni imao. Sve više počeli su da sumnjaju da li taj čovek zaista poseduje takve natprirodne sposobnosti kakve mu pripisuju. Počele su da se javljaju i prve sumnje.

Devojčica je opčinila Rejnberda. Prvu godinu posle ulaska u Radionicu, Rejnberd je proveo učeći takve stvari koje ne mogu da se nađu na katedri nijednog univerziteta — kao sto su prisluškivanje, krađa kola, praćenje i još mnogo sličnih veština. Njega lično najviše je zanimalo obijanje sefova. Taj »predmet« predavao je jedan već ostareli obijač G. M. Ramadin. Ramadin je bio specijalno doveden iz zatvora u Atlanti da bi obučavao nove ljude koji su pristupili Radionici. Znalo se da je on najbolji u ovom poslu i Rejnberd nijednog trena u to nije sumnjao, mada je sada verovao da je dostigao Ramadinovu veštinu i da bi se lako takmičio sa njim.

Rejnberd se čudio kakav je to đavolski posao obavio, cveće na njegov pogreb — kako je život ponekad prava komedija!), učio ih je o sefovima, sigurnosnim bravama, o duploj šifri koja može da sledi sef ako se koriste čekić i eksploziv: učio ih je kako da pripreme nitroglicerin u kadi, kako da otvore sef, list po list sa zadnje strane.

Rejnberd je slušao Ramadina sa hladnim i ciničnim entuzijazmom. Ramadin je jednom rekao da su sefovi kao žene: ako se ima odgovarajući alat i dovoljno vremena, svaki sef može da se otvori. Postojala su teška otvaranja i laka otvaranja, ali neostvarljiva otvaranja nije priznavao.

Ova devojčica je bila teška za otvaranje.

U početku su morali da hrane Čarli intravenozno da bi je sprečili da se sama ne ubije glađu. Posle izvesnog vremena je shvatila da je odbijanje hrane nikuda ne vodi. Od toga je imala samo nove modrice s unutrašnje strane lakta. I tako je počela da jede, ne zato što je osećala glad već zato što je to bilo manje bolno.

Čitala je knjige’koje su joj dali — odnosno prelistavala ih je — a ponekada bi upalila i televizor u boji koji se nalazio u njenoj sobi, ali samo zato da bi ga nekoliko minuta kasnije ugasila. Nekoliko puta je gledala »Crnu lepoticu« tokom juna, a jednom ili dva puta gledala je i »Čudesni svet Volta Diznija«. To je bilo sve. U nedeljnom izveštaju o njoj sve češće su se pojavljivale reči »sporadična afazija«.

Rejnberd je potražio ovaj izraz u medicinskom rečniku i odmah je shvatio o čemu se radi — jer je zbog svog ličnog iskustva Indijanca i ratnika možda razumeo taj termin bolje nego sami lekari. Ponekad bi devojčica jednostavno ostala bez reči. Jednostavno bi stajala negde, bez traga lošeg raspoloženja na licu a njene usne su se pomicale ne ispuštajući zvuk. A ponekada bi koristila reč koja uopšte nije odgovarala situaciji, očigledno ne shvatajući šta radi.

— Ne dopada mi se ova haljina, radije bih uzela onu kao seno — ponekada bi se ispravila potpuno odsutno — htela sam da kažem zelenu kao trava.

Ali, najčešće su ovakve stvari prolazile neopaženo.

Prema medicinskom rečniku afazija je bila zaboravnost prouzrokovana nekim procesom u mozgu. Doktori su odmah počeli da se izmotavaju sa svojim lekovima. »Orazin« je zamenjen »valijumom«, ali vidnijeg pobošljanja nije bilo. Pokušali su da pomešaju »valijum« i »orazin«, ali neka čudna reakcija kombinacije ova dva leka naterala je Čarli da plače neprekidno i monotono sve dok efekti leka nisu iščileli. Potpuno novi lek, kombinacija umirujućeg sredstva i blagog halucinogena kao da joj je malo pomogao. Ali, to je bilo samo kratkotrajno poboljšanje posle kojeg joj je bilo još gore. Sada su je opet vratili na »orazin« i posmatrali je u slučaju da se afazija pogorša.

Rems je pisao o delikatnom stanju devojčicine psihe i o onome što su doktori nazvali »sukob ličnosti zbog vatre«. To je bio smešan način da se objasni jednostavna stvar: njen otac joj je rekao da ne pali vatru, a ljudi iz Radionice su želeli da je zapali ne bi li shvatili taj proces. A sve to bilo je pojačano i iskomplikovano njenim osećanjem krivice zbog događaja na Mandersovoj farmi.

Rejnberd nije prihvatao ništa od toga. Znao je da se u • ovom slučaju ne radi ni o lekovima, znao je da tu nije važno ni to što je posmatraju, znao je da sve to nema veze ni sa tim što je odvojena od oca.

Ona je jednostavno bila tvrdi orah i to je bilo sve.

Negde tokom procesa odlučila je da ni sa kim neće da • sarađuje, bez obzira na sve. Tu je bio kraj. Tu je bilo sve završeno. Psihijatri su mogli da jure unaokolo pokazujući svoje mrlje od mastila dok mesec ne poplavi, doktori su mogli da se beskrajno dugo igraju svojim lekovima i mrmljaju o problemima rada sa osmogodišnjom devojčicom, ali to nije vodilo nikuda. Papiri su se gomilali a Kep je postajao sve ljući.

A Čarli Mekgi postajala je sve tvrđa i sve udaljenija • u svojoj namerno izgrađenoj kutiji — sefu.

Rejnberd je to osećao isto tako jasno, kao što je osetio dolazak kiše u toku popodneva. Divio joj se zbog toga. Naterala je gomilu lekara da jure sopstvene repove i da se čitava stvar prepusti njima, oni bi jurili svoje repove i vrteli se u krugu sve do Božića i Nove godine. Ali, znao je da ni oni neće pristati da večito jure u krug, i to je bila činjenica zbog koje je Rejnberd bio zabrinut.

Ramadin, profesor za obijanje sefova, ispričao im je svojevremeno zabavnu priču o dva lopova koji su jednog petka u noći upali u supermarket. Znali su da te noći vozilo kojim su odvožene pare neće doći jer nije moglo da se probije kroz snežnu oluju. Sef je bio komplikovan. Sve su pokušali da ga otvore. Bez uspeha. Najzad su odlučili da ga razbiju eksplozivom. Uspeli su u tome i to tako dobro da je eksplozija ne samo širom otvorila sef nego i uništila novac i u sitnim komadima razvejala ga po supermarketu. »Poenta je u tome« — govorio je poučnim glasom Ramadin — da ta dva lopova nisu uspela da pobede sef. Morate da shvatite da ste sef pobedili tek onda kad s uspehom pokupite ono što je bilo u njemu. Oni su nagurali suviše eksploziva i uništili novac. Budale, sef je pobedio njih a ne oni njega«.

Rejnberd je dobro zapamtio tu poučnu priču.

Iako su ovde radili ljudi s fakultetskim diplomama, sve se opet svodilo na otvaranje sefa. Pokušali su da unište devojčicinu kombinaciju lekovima: na tome je radio čitav tim lekara. Trudili su se najbolje što su mogli da taj sukob u njoj razbiju: kako bi to svojim rečnikom rekao Ramadin »pokušali su da je otvore s pogrešne strane«.

Rejnberd uđe u prostoriju sa satom i uze svoju karticu. Priđe satu da je otkuca. T. B. Norton, nadzornik ove šihte, podiže pogled s krimića koji je čitao.

— Zašto ne dolaziš na vreme, Indijance?

— Šta? — zaprepasti se Rejnberd, ali ne pokaza to.

— To što si čuo — reče Norton izazivački se iskezi, svestan da je nedodirljiv u svom autoritetu.

Rejnberd obori oči i priđe oglasnoj tabli. Video je da su sinoć pobedili bolničara na kuglanju i da neko prodaje »dve dobre mašine za rublje«. Službena napomena govorila je da svi radnici »od V 1 do V 6 moraju da operu ruke pre nego što napuste ovu prostoriju«.

— Izgleda da će kiša — reče Rejnberd preko ramena.

— Nema izgleda za kišu — reče Norton — što ne brišeš odavde? Zagađuješ okolinu.

— Svakako, šefe — reče Rejnberd — samo sam ušao da otkucam karticu.

— Drugi put je kucaj kad treba da je kucaš.

— Svakako, šefe — ponovi još jednom Rejnberd i krenu prema izlazu ne odolevši da ne baci pogled na ružičasti Nortonov vrat, na tačku ispod donje vilice. Pomisli: »Da li bi imao vremena da krikneš šefe kad bih te samo prstom dotakao u tu tačku, šefe? Prst bi prošao kroz tebe, šefe kao nož kroz biftek…«

Izašao je u lepljivu toplotu. Grmljavina se sada približila. Znao je da će biti strašna nepogoda. Grmljavina je odjekivala nekako preteče.

Rejnberd se približavao kući. Obići će je i ući na sporedni ulaz, a zatim će liftom C sići četiri sprata pod zemlju. Danas je trebalo da opere i uglanca sve podove u odeljenju gde su čuvali devojčicu. On je bio bolničarposlužitelj i to je bio deo njegovog posla. Radovao se unapred tom poslu. Nije da ona nije htela da razgovara sa njim. Nikada ga nije odbila, ali uvek je bila nekako udaljena. Pokušavao je da se našali s njom, želeo je da se bar jednom nasmeje, želeo je da se u njenom oklopu pojavi makar jedna mala pukotina kroz koju bi mogao da prodre do njenih misli. Kad bi se samo jednom osmehnula. Oni bi tada postali saveznici: njih dvoje protiv ustanove.

Ali sve do sada nije uspeo da joj izmami ni jedan jedini osmeh. Rejnberd joj se divio zbog toga mnogo više nego što je hteo da prizna.

2.

Rejnberd ubaci svoju karticu na određeno mesto. Spusti se zatim do mesta gde su se sakupljali bolničariposlužitelji da bi uzeo čašu kafe. Nije voleo kafu ali bilo je još isuviše rano da počne s poslom. Nije smeo da pokaže svoje nestrpljenje: već je bilo previše i to što je Norton primetio njegovu uznemirenost i što ju je prokomentarisao.

Nasuo je kafu u čašu i seo. Niko od njegovih drugara još nije bio stigao. Sedeo je na sivoj, izanđaloj sofi i srkutao kafu. Njegovo uništeno lice (koje nije izazvalo nikakav efekat na Čarli, sem prolaznog interesovanja) bilo je mirno i bez ikakvih emocija. Ali su zato njegove misli jurile jedna drugu, analizirajući situaciju u kojoj se sada nalazio.

Ljudi koji su radili na ovom slučaju bili su kao oni neiskusni obijači iz Ramadinove priče. Sada su obigravali pažljivo oko devojčice, što naravno nije bilo uzrokovano njihovom ljubavlju prema njoj. Pre ili kasnije shvatiće da ih takvo obigravanje nikuda ne vodi, i kad izgube strpljenje odlučiće da dignu sef u vazduh. A ako se to dogodi Rejnberd je bio ubeđen da će »ubiti vrednost« kao što je svojevremeno Ramadin slikovito rekao da su oni nespretnjakovići »ubili novac«.

On je već video frazu »laki šok tretman« u dva lekarska izveštaja. Jedan od njenih lekara bio je Pinčot. Rejnberd je čitao lekarske izveštaje, ali je jedva šta ra.zum.eo kao da su pisani nekim stranim jezikom. Ali prevedeno na običan jezik sve se svodilo na ovo: ako dete vidi muke svog oca pristaće da se otvori. Ali, Rejnberd je mislio drugačije: ako dete vidi oca uključenog na Delko baterije kako s nakostrešenom kosom igra polku, nema sumnje da će mirno otići u svoju sobu razbiti flašu s vodom i pojesti komade stakla.

Ali, on to nije imao kome da kaže. Radionica, baš kao i agencije FBI i CIA, imala je dugu tradiciju »ubijanja novca«. Oni su samo znali da naručuju strane ubice ili da stavljaju eksploziv u cigare eminentnih državnika. To je bilo potpuno ludo i neefikasno, ali niko to nije mogao da im kaže ni da ih ubedi da je pogrešno. Oni su samo videli »rezultate«. Tako su oni, prema Ramadinovim recima, »ubijali novac« i sipajući kroz prste zelene komadiće novčanica čudili se šta se to, do đavola, moglo da dogodi.

Sada su počeli da dolaze i drugi bolničari. Smejali su se i šalili, pljeskali jedni druge po debelim mišicama. Pričali su o ženama, pričali su o kolima, o teškom poslu. Uvek jedno te isto. Držali su se podalje od Rejnberda. Niko ga nije naročito voleo. On nije išao na kuglanje i nije želeo da razgovara o kolima a i inače je izgledao kao da je pobegao iz filma o Frankenštajnu. Postajali bi nervozni u njegovoj blizini. Da ga je samo neko od njih pljesnuo po mišici nema sumnje da bi ga Rejnberd onesvestio.

Izvadio je duvan i papir i brzo zavio cigaretu. Sedeo je
tu i mirno pušio, čekao da prođe vreme, da dođe čas da ode
u devojčicin odeljak.

Kad se sve sabere on se osećao bolje, bio j= življi i raspoloženiji nego ranije. I sam je to primetio i bio je zbog toga zahvalan devojčici. Na neki čudan način, na koji, ona to ni- < kada neće saznati, ona mu je za kratko vratila život — bio je to život čoveka koji duboko oseća stvari i nada se mnogim stvarima: bio je to dakle život čoveka s nekim vitalnim brigama. Bilo je dobro što je ona bila toliko tvrd orah. On će mož- ‘ da prodreti do nje (postojala su laka otvaranja i teška otvaranja ali nemogućih nije bilo): primoraće je da odigra svoj ples za njih, bez obzira koliko ga to stalo: a kad ples bude završen on će je mirno ubiti, zagledaće se u njene oči nadajući se da će videti onaj pogled pun razumevanja, da će shvatiti poruku koju će mu poslati dok bude prelazila na drugu stranu onoga što je suprotno od života, bez obzira šta je to.

A u međuvremenu on će živeti punim životom.

Smrskao je cigaretu, ustao i krenuo spreman na posao.

3.

Grmljavina je bila sve jača i sve bliža. Do 15 časova oblaci su se skupili iznad Longmonta i spustili se sasvim nisko. Oluja se približavala, sve više dobijajući u snazi i jačini. Baštovani su počeli da sklanjaju svoje kosilice za travu. U štalama dva konjušara pokušavala su da smire uznemirene konje koji su predosećali nevreme i svaki znak s neba propratili bi udaranjem kopita.

Nepogoda je udarila svom snagom negde oko 15.30: došla je iznenada kao odapinjanje obarača na pušci i udarila je besno i jako. Počelo je najpre kao kiša, ali se uskoro pretvorilo u pravi potop. Vetar je duvao sa zapada prema istoku da bi se trenutak kasnije okrenuo u suprotnom pravcu. Munje su sevale svojom plavom, električnom svetlošću a iza njih je ostajao miris kao od slabog benzina u vazduhu. Vetar je počeo da dobija u snazi i uskoro se pretvorio u tornado. TJveče, na vestima, bile su slike srušenih krovova i uništenih kuća u Longmontu. Najviše je nastradao veliki šoping centar.

I Radionica je nastradala u nepogodi. Dva prozora su razbijena a niska ograda bačena je nekoliko desetina metara dalje. Uništene su i cvetne gredice i travnjak. To je bilo samo nešto više posla za baštovane. Psi čuvari jurili su kao poludeli između spoljne i unutrašnje ograde, ali čim je nepogoda počela da jenjava i oni su se smirili.

Ali za kišom i vetrom usledila je takozvana električna bura. Delovi istočne Virdžinije bili su bez struje sve do ponoći. Gromovi su udarili u Rovantri i Briska trafostanice. Briska je napajala strujom oblast u kojoj se nalazio i glavni štab Radionice.

U svojoj kancelariji Kep Holister uznemireno podiže pogled kad je nestalo struje. Osluškivao je kako se zujanje er—ikondišna polako gasi. Nekih pet sekundi potrajala je neka čudna polutama, što je bilo sasvim dovoljno da Kep promrmlja sebi u bradu: »Prokletstvo!« Pitao se šta li se dogodilo sa njihovim akumulatorima.

Bacio je pogled kroz prozor i iznenadio se kad je video skoro neprekinuto sevanje munja. Jedan od čuvara pričaće te noći svojoj ženi da je video vatrenu kuglu kako juri gore—dole između spoljne i unutrašnje ograde.

Kep posegnu za telefonom da bi se raspitao kako to da je nestalo struje, kad sijalice bljesnuše opet. Erkondišn nastavi da zuji. Kep spusti slušalicu i uze olovku.

Tada opet nestade svetlosti.

— Sranje! — Kep je bio besan, bacio je olovku i opet podigao slušalicu, rešen da sazna zašto nema struje.

Dve divne kuće na zelenom travnjaku i sve laboratorije ispod njih opsluživala je Kompanija Istočne Virdžinije. Ali isto tako postojala su dva rezervna sistema pokretana generatorima na dizel gorivo. Jedan sistem je opsluživao vitalne funkcije — električnu ogradu, kompjuterske terminale i malu bolnicu. Drugi sistem je obezbeđivao energiju drugim manje važnim funkcijama kompleksa: on je opsluživao osvetljenje, erkondišn, liftove. Tog 19. avgusta oba ova sistema su otkazala. Generatori oba sistema su počeli da eksplodiraju stvarajući sjajni vatromet, samo što je taj vatromet stajao po osamdeset hiljada dolara svaki.

Kasnija rutinska kontrola otkrila je mnoge propuste prilikom izgradnje ova dva sistema. Nije se radilo samo o tehničkoj grešci već o nečem mnogo ozbiljnijem. Još 1971. godine neki senator predložio je svog rođaka inženjera da se pobrine o ovim sistemima. Rođak je video da može da zakine tu i tamo u svoju korist i tako nije učinjeno sve onako kako je trebalo. Višak para otišao je u njegov džep.

Bila je samo srećna okolnost što ovi dodatni sistemi nisu pokazali svoje slabe strane i ranije. Nikada nisu ni bili uključivani i sada kada su prvi put uključeni — sve je otišlo do đavola. Struja se vratila u Radionicu tek kad je opravljena trafostanica u Briski… a to je bilo oko ponoći kad je i ostatak istočne Virdžinije dobio struju.

I dok je oluja izazvala velike štete i kidanje mnogih veza, njen rezultat je bio i to da se nešto neverovatno dogodilo i Endiju i Čarli Mekgi, mada niko od njih dvoje nije bio svestan šta se zbilo s onim drugim.

Posle pet meseci mirovanja stvari su se pokrenule.

4.

Kad je nestalo struje, Endi Mekgi je gledao »Klub PTL« na televiziji. Bila je to omiljena emisija u Virdžiniji koja se vrtela preko čitavog dana. Možda to baš i nije bilo tačno, ali Endi je sasvim izgubio pojam o vremenu.

Malo se ugojio. Ponekad kad bi bio pri čistoj svesti uhvatio bi svoj odraz u ogledalu i pomislio na Elvisa Prislija koji se pred kraj života pretvorio u meki balon. Ponekad bi mislio na mačore koje ustroje i koji postanu lenji i debeli.

Nije bio još debeo, ali je kretao tim pravcem. Obrazi su mu bili puniji, pojavljivao se podvaljak i ono što je njegov stari profesor fiskulture u gimnaziji nazivao »muškim sisama«. Naravno i stomak mu se zaoblio. Malo se kretao, stalno je bio drogiran »torazinorn« a hrana je bila izvanredna.

Zbog težine nije brinuo kad je bio drogiran a većim delom dana je bio drogiran. Kad bi hteli da ga podvrgnu nekim novim testovima, doktori bi ga drogirali i zatim bi ga ispitivali. Neprestano su mu proveravali moždane talase a zatim bi ga vodili u belu kutiju — laboratoriju za ispitivanje.

U aprilu su počeli da dovode dobrovoljce. Rekli bi mu šta treba da radi, ali da ne preteruje u nastojanjima — jer ako nekoga oslepi, na primer — nateraće ga da pati. U toj pretnji bila je sadržana i opomena da neće patiti sam. Endi je mislio da je to samo prazna pretnja, nije verovao da bi mogli da zaista povrede Čarli. Ona je bila njihova zvezda, on je bio tek drugi na programu.

Doktor koji je predvodio tim koji se njime bavio zvao se Herman Pinčot. Imao je nešto više od trideset godina i bio je savršeno običan, u stvari, bio bi takav da se nije stalno cerio. Ponekad je Endi bio suviše nervozan zbog svog tog cerenja. Ponekada bi navratio i neki stariji lekar po imenu Hoksterer ali ipak je glavni bio Pinčot.

Pinčot mu je rekao da se u maloj laboratoriji za ispitivanje nalazi sto a na stolu flaša voćnog soka na kojoj je nalepnica na kojoj piše »Mastilo«. Tu je i nalivpero, blok papira, bokal vode i dve čaše. Pinčot mu je rekao da dobrovoljac neće znati šta je u flaši, misliće da je mastilo. Pinčot je rekao Endiju da se od njega očekuje da natera dobrovoljca da sipa vodu u čašu, doda mastila i popije to.

— Sjajno — rekao je Endi mada se sam uopšte nije osećao sjajno. Nedostajao mu je »torazin« i lažni mir koji mu je on davao.

— Sjajno — reče Pinčot — hoćete li to da učinite?

— Zašto bih to učinio?

— Dobićete nešto za uzvrat. Nešto vrlo lepo.

— Da budem dobar pacov, pa ću dobiti sir — reče Endi — je li?

Pinčot slegnu ramenima i isceri se. Njegov beli mantil bio je besprekorno čist i skrojen kao da ga je kreirao Iv Sen Loran.

— U redu — reče Endi — predajem se. Kakva će biti moja nagrada? Šta ću dobiti kad nateram jadnika da popije mastilo?

— Pa, najpre ćete dobiti svoje pilule.

Odjednom Endi oseti kako teško guta pljuvačku. Pitao se da li »torazin« izaziva fizičku ili psihičku zavisnost.

— Recite mi nešto Pinčot — reče Endi — kako se osećate u svojoj koži? Da li vas na ove prljavštine obavezuje Hipokratova zakletva?

Pinčot opet slegnu ramenima i isceri se.

— Dopustićemo vam i da malo izađete — reče dalje — mislim da će vas to interesovati?

Endija je to zaista interesovalo. Prostorije u kojima je obitavao bile su divno nameštene i veoma udobne tako da je čovek ponekad zaboravljao da one nisu ništa drugo nego zatvorska ćelija. Endi je imao na raspolaganju tri sobe i kupatilo. Imao je televizor u boji, viđeorekorder. Svake nedelje prikazivali su mu tri nova filma. Nisu mu oduzeli njegove stvari i nisu mu dali plastične kašike. Ako je želeo da izvrši samoubistvo nije bilo načina da ga spreče. Da je to želeo, on bi jednostavno mogao da naduvava sopstveni mozak sve dok ne bi pukao kao stara, automobilska guma.

Njegov »apartman« bio je savršeno opremljen čak je imao i mikrotalasnu pećnicu u kuhinji. Stan je bio obojen prijatnim bojama a na podu se nalazio debeo tepih. Na zidovima su bile skupe uljane slike. Ali, sve je to bio samo privid, to je ipak bila zatvorska ćelija uprkos svim udobnostima. Nijedna vrata ovog udobnog stana nisu imala bravu s unutrašnje strane a na sve strane bile su špijunke. Jedna je bila izbušena čak i u kupatilu. Bilo je jasno da mogu da ga vide na svakom mestu u stanu gde god bi se nalazio. Endi je bio ubeđen da ga posmatraju čak i u toku noći. Nije imao prava ni na najmanju intimu.

Nije patio od klaustrofobije, ali nije voleo ni da bude dugo zatvoren. Postajao je nervozan čak iako je bio pod uticajem droga. Bila je to neka mirna nervoza koja se najčešće manifestovala dugim uzdasima i apatijom. Tražio je da ga puste napolje. Zeleo je da ponovo vidi sunce i zelenu travu.

— Da — rekao je Pinčotu — voleo bih da izađem malo napolje.

Ali, nije zaslužio cla izađe napolje.

Dobrovoljac je najpre bio malo nervozan, bez sumnje očekujući da ga Endi natera da dubi na glavi ili cla kokodače kao kokoška. On je, inače, bio fudbalski navijač. Endi je uspeo da ga nagovori da mu priča o protekloj fudbalskoj sezoni,

0 tome kako je igrana odlučujuća utakmica i ko je dobio Veliki pehar. Čovek se zvao Dik Olbrajt.

Olbrajtovo lice se ozarilo. Narednih 20 minuta proveo je analizirajući fudbalske utakmice. To mu je pomoglo da njegove nervoze nestane. Baš je pričao o tome kako su »Petsi« pobedili »Delfine« kad Endi reče:

— Poslužite se čašom vode, mora da ste žedni. Olbrajt baci pogled na njega i reče:

— Da, čini mi se da sam žedan. Recite… da ne pričam previše? Mislite da sam upropastio njihov test?

— Ne, mislim da niste — reče Endi posmatrajući Olbrajta kako sipa vodu iz bokala u čašu.

— Hoćete li i vi? — upitao je Olbrajt.

— Ne, hvala — reče Endi i odjednom poče snažno da utiče na njegovu volju — sipajte i malo mastila, zašto ne biste?

Olbrajt ga pogleda pa posegnu za flašom na kojoj je pisalo »Mastilo«. Podigao je flašu, zagledao se i vratio je nazad.

— Da sipam mastila u vodu? Mora da ste ludi.

Pinčot se cerio isto onoliko koliko i pre testa ali nije bio zadovoljan. Nije bio uopšte zadovoljan. Nije bio zadovoljan ni Endi. Kad je pokušao da natera Olbrajta da sipa mastilo nije ništa osetio kao pre… ono čudno osećanje udvajanja koje je obično pratilo ovakav napor. I nije imao glavobolje. Koncentrisao je svu svoju volju na to da Olbrajt sipa mastilo u vodu ali ovaj mu je sasvim razumno odgovorio da mora da je lud kad tako nešto traži od njega. Uprkos bolu koji je osećao, prilikom ovakvih poduhvata hvatala ga je panika da je možda njegovog talenta nestalo.

— Zašto ne želite da nam otkrijete svoje sposobnosti? — pitao je Pinčot. Zapalio je »Česterfild« cigaretu i iscerio se. — Uopšte vas ne shvatam, Endi. Šta će vam to?

— Deseti put vam kažem — reče Endi — ništa ne krijem i ne zadržavam. Pokušao sam da ga nagovorim koliko sam mogao ali se ništa nije dogodilo, to je sve — očajnički je želeo svoju tabletu. Bio je depresivan i nervozan. Boje su bile suviše jasne, svetlost je bila prejaka, glasovi suviše glasni. Bolje se osećao s pilulama. S pilulama je manje razmišljao o svemu onome što se dogodilo i manje je patio zbog Čarli. Smanjivala se čak i njegova briga šta li je moglo da se dogodi s njom — sve te stvari bi bledele kad bi popio pilulu i mogao bi da se nosi s njima.

— Bojim se da ne mogu da vam poverujem — reče Pinčot i opet se isceri — razmislite još jednom o svemu, Endi. Ne teramo vas da nekoga nagovorite da se baci sa stene ili da prosvira metak kroz glavu. Mislim da niste želeli da izađete napolje onoliko koliko vam se činilo da želite.

Ustao je kao da namerava da ode.

— Slušajte — reče Endi, nesposoban da sakrije svoj očaj — želeo bih neku tabletu.

— Je li? — reče Pinčot — pa, moraću da vam kažem da sam vam smanjio dozu lekova jer se plašim da »torazin« poražavajuće utiče na vaše sposobnosti — ponovo procveta njegovo cerenje — naravno, ako se vaše sposobnosti vrate…

— Postoji nekoliko stvari koje bi trebalo da znate — reče mu Endi. — Pre svega, momak je bio nervozan, kao da očekuje nešto strašno. Lakše je uticati na volju ljudi koji se ponašaju normalno ili koji su inteligentni.

— Je 1’ tako? — reče Pinčot.

— Jeste.

— Dobro, zašto onda mene ne naterate da vam odmah dam vašu željenu tabletu? Moj koeficijent inteligencije je veoma visok.

Endi je to već pokušao — ali, bez ikakvog rezultata.

On se zaista trudio da im pokaže svoje sposobnosti jer je želeo lekove i jer je želeo da izađe, ali zaista nije mogao ništa da učini, a nije čak mogao ni cla ih ubedi da daje sve od sebe. Sasvim nezavisno jedan od drugog, Endi i doktor Pinčot počeli su da razmišljaju o tome da nije možda Edijevih sposobnosti nestalo tokom njegovog i Carlinog bega od Njujorka do Hestings Glena. Možda je jednostavno istrošio svoje sposobnosti i svoj talenat. Obojica su se pitala da se ne radi slučajno o nekom psihološkom bloku. Sam Endi počeo je da veruje da je njegovog talenta nestalno ili se tu radilo o jednostavnom odbrambenom mehanizmu: njegov um je odbijao da koristi talenat jer je znao da bi to možda moglo da ga ubije. Nije zaboravio mrtva mesta na svom obrazu i vratu, i krvlju podlivene oči.

Pinčot koji je video kako se njegov san o slavi koja bi mu pripala da je otkrio sposobnosti ovog čoveka što je mogao da utiče na volju drugih ljudi rasprsnuo, dolazio je sve rede.

Ispitivanja su se nastavila tokom maja i juna. Bilo je još dobrovoljaca a bilo je i onih koji su dovođeni bez sopstvenog znanja. Ovo drugo nije bilo baš etički, što je Pinčot u početku i priznao, ali ni neki od prvih testova sa LSD takođe nisu mogli da se uklope ni u jednu etiku. Endi se pitao kako je Pinčot mogao da pomiri ove dve činjenice u svojoj glavi i da na kraju zaključi da je ipak sve u redu s testovima koje je sprovodio. U svakom slučaju to sve i nije imalo nikakvog značaja jer Endi jednostavno nije imao snage niti je mogao da bilo koga od njih natera da učini nešto po njegovoj želji.

Mesec dana ranije, nešto posle četvrtog jula, počeli su da dovode životinje. Endi se bunio i rekao da je teže naterati životinju da ga posluša nego glupu osobu ali, njegovi protesti nisu imali nikakvog efekta na Pinčota i njegov tim. I tako je jednom nedeljno Endi sedeo u sobi sa psom ili mačkom ili majmunom, osećajući se kao junak iz nekih apsurdnih romana. Sećao se onog taksi vozača koji je gledao u novčanicu od jednog dolara na njegovom dlanu a video pet stotina dolara. Sećao se kako je stidljive službenike pretvarao u mlade lavove, ulivajući im samopoštovanje i sigurnost u sebe. Sećao se kako je držao svoje seanse u Port sitiju u Pensilvaniji za usamljene domaćice i ubeđivao ih da ne smeju ništa da uzimaju između obroka jer svaki kolač i slatka »pepsikola« doprinose njihovoj, ionako velikoj, težini. To su bili laki zadaci, nije mu bilo teško da ih na to nagovori jer je svaka od njih ionako sama želela da izgubi težinu i da smrša. On im je samo malo pomogao u njihovim nastojanjima. Pitao se šta je bilo s onom dvojicom agenata koji su kod Mandersa pokušali da odvedu Carli.

Nekada je mogao da učini sve, ali sada više nije. Teško da je mogao i da se seti kakvu je to sposobnost nekada posedovao. I tako je sedeo u sobi sa psima koji su mu lizali ruke i mačkama koje su prele u njegovom krilu i majmunima koji su mu ponekad pokazivali zadnjice a ponekad se kezili na njega, neodoljivo podsećajući na Pinčotovo cerenje. I naravno, nijedna od životinja nije ništa neobično učinila. Kasnije bi ga odveli u njegov stančić bez brava s unutrašnje strane vrata. Našao bi plavu pilulu na belom tanjiriću u kuhinji. Uskoro bi postajao manje nervozan i depresivan. Ponovo bi počeo da se oseća sjajno. Gledao bi neki film na tv, ponekad bi to bio neki dobar film sa Klint Istvudom ili bi gledao beskrajni »Klub PTL«. Ni najmanje nije brinuo zbog toga što je izgubio svoj talenat i što je postao sasvim obična osoba.

5.

Tog poslepodneva, pred veliku oluju, on je kao i obično posmatrao beskrajne emisije »Kluba PTL«. Neka žena kovrdžave kose pričala je kako je uz božju pomoć izlečena. Endi je bio fasciniran njenom pojavom. Njena kosa je sijala ispod reflektora. U istoj emisiji nastupao je i stari glumac koji je bio slavan pedesetih godina. On je pričao kako ga je gospod odvojio od flaše. Žena s čudnom kosom počela je da plače i glumac ju je poljubio. Iz pozadine se čula pesma. Endi je počeo malo da se vrpolji u fotelji. Bilo je vreme za njegovu tabletu.

Na neki čudan način osećao je da su lekovi koje je dobijao samo delimično odgovorni za specifične promene koja je doživeo u poslednjih pet meseci. Dobijanje na težini je bila samo jedna od vidljivih promena. Kad mu je Radionica oduzela Čarli i kad su je odveli od njega, izbili su jedan važan oslonac u njegovom životu. Čarli je nestala — nema sumnje da je bila negde u blizini — ali, bez nje on nije video da njegov život ima bilo kakvog smisla.

Suviše je dugo živeo zategnutih živaca, tako da kada se sve završilo rezultat je bio totalna letargija. U stvari, njemu se činilo da je pretrpeo mali nervni šok. Da je sada čak i mogao da vidi Čarli, nije bio siguran da bi ona u njemu videla istu osobu. Zbog toga je bio tužan.

Nije ništa namerno činio da bi razočarao Pinčota niti je varao na testovima. Nije mislio da će se njegovo ponašanje odraziti na njihov odnos prema Čarli, ali bez obzira na to on se zaista iskreno trudio da udovolji njihovim zahtevima. To je bilo i mnogo lakše. Postao je pasivan. Poslednji put je iskalio svoj bes na tremu Granterove kolibe, kad je zagrlio svoju malu kćerku iz čijeg je grla virila čelična igla. U njemu više nije bilo besa. Tada se sav ispraznio.

Takvo je bilo mentalno stanje Endija Mekgija dok je gledao televiziju tog 19. avgusta, u trenucima kad se oluja približavala. U času kad je najavljen jedan trio koji je odmah počeo svoju pesmu, struje je nestalo.

Ugasio se i tv ekran, slika se pretvorila u malu sjajnu tačku. Njegov um je taman imao toliko vremena da se navikne na potpun mrak kad svetlost opet sinu. Televizor se upali, trio nastavi svoju pesmu »Dobio sam telefonsku vezu s nebom, Isus je bio na telefonu« i tada svetlost opet nestade.

Sedeo je u fotelji stežući njene ručice kao da će odleteti, ako to ne čini. Njegove oči su bile fiksirane na svetlu mrlju u sredini ekrana, čak i onda kad je već odavno nestala. »Doći će struja za sekunddva« —- govorio je sebi — »mora da imaju svoje generatore. Na ovakvom mestu ne smeju da imaju poverenja u obično napajanje električnom energijom«.

Ipak, bio je još uplašen. Odjednom je počeo da se priseća avanture iz svog detinjstva. Na um su mu padale priče koje je kao dečak čitao i slušao o neobičnim doživljajima. U svakoj od njih bilo je događaja kad bi se u mračnim pećinama ugasile svece. Pisac je uvek imao problema da opiše totalni mrak, govorio bi da je mrak bio »opipljiv«, kao »testo« ili »totalan«. Bilo je čak i takvih izraza kao »živi mrak«. Pisalo je u tim knjigama: »Živi mrak je obavio Toma i njegove prijatelje«. Ali, ako je to bilo smišljeno da impresionira devetogodišnjeg Endija Mekgija, nije uspelo. Na njega takve priče nisu ostavljale nikakvog efekta. On je smatrao da ako poželi da ga »obavije živi mrak« može jednostavno da ode do obližnjeg plakara i stavi ćebe na glavu. Tama je bila tama, i u pećini i u plakaru.

Sada je shvatio da je grešio u tome: nije to bila jedina stvar u kojoj je pogrešio kao dete ali, svakako je bila poslednja greška koje je postao svestan. Upravo je sada otkrivao da svaki mrak nije mrak, bilo je raznih vrsta mrakova. Nikada ranije u životu nije bio u tami sličnoj ovoj. Da nije osećao naslon fotelje i da nije čvrsto stezao ručice, osećao bi se kao da plovi nekom strujom između zvezda. Podigao je ruku i stavio je ispred očiju. I mada je mogao da oseti dodir ruke po nosu, uopšte je nije video.

Sklonio je ruku i opet je njom čvrsto uhvatio ručicu fotelje. Srce je počelo opasno da mu udara u grudima. Neko je napolju viknuo promuklo:

— Riči! Gde si, do đavola?

Endi se zavali dublje u fotelju kao da je njemu upućena neka opasna pretnja. Obliznuo je usne.

»Struja će se vratiti za sekunddve« — mislio je, ali preplašeni deo njegovog uma odbijao je da to prihvati i razum je postavljao nova pitanja: »Koliko u potpunoj tami traje sekunddva, ili minutdva? Kako čovek može da oceni protok vremena u tami?«

Nešto se srušilo ispod njegovog stana i neko je bolno kriknuo. Endi se uvuče još dublje u fotelju i zaječa od straha. Ništa mu se sve ovo nije dopadalo. Nije slutilo na dobro.

»Potrajaće to malo duže, ali u svakom slučaju za nekoliko minuta će popraviti kvar i onda će doći po mene. Moraće da me puste odavde. Moraće…«

Čak i onaj preplašeni deo njegovog uma — koji je bio na ivici panike — prepoznao je neku logiku u toj konstataciji i on se malo opustio. Najzad, ovo je bila samo tama: ništa drugo nego samo nedostatak svetlosti. U ovoj tami nije bilo čudovišta niti bilo šta sličnog njima.

Bio je žedan. Pitao se da li se usuđuje da ustane i uzme konzervu piva iz frižidera. Odlučio je da to ipak učini. Ustao je, krenuo dva koraka unapred i dobro opalio cevanicom, o mali stočić. Sagnuo se i počeo da trlja nogu dok su mu se oči ispunile suzama od bola.

I ovo ga podseti na detinjstvo. Igrali su se »ćorave bake«: verovatno sva deca na svetu igraju tu igru. Jednom detetu vežu oči i ono hvata ostale a kad nekog uhvati mora da pogodi koga je uhvatilo. A kad bi dete s povezom preko očiju palo preko praga ili naletelo na stolicu, svi bi se smejali. Ova igra mogla je svakom da pokaže kako malo zna o prostoru u kome živi. Ta igra navodila je i na razmišljanje — kako biste do đavola živeli da oslepite?

»Moram da pazim« — pomisli Endi — »ne smem da se povredim, moram sasvim lepo i polako da krenem prema frižideru«.

Obišao je stočić za kafu i, s rukama ispruženim ispred sebe, krenuo je prema dnevnoj sobi. Bilo je čudno/i smešno kako je taj prazan, nevidljiv prostor ispred njega delovao preteče u tami. »Možda će se svetlost baš sada upaliti i tada ću se sam sebi slatko nasmejati« — mislio je — »kako ću se slatko smejati…«

— Auuuu, jao — zaurlao je od bola jer su njegovi ispruženi prsti bolno udarili o zid. Nešto je palo na pod. Pomislio je da je to svakako slika s plastovima koja je visila u blizini kuhinjskih vrata. Proletela je pored njega kao preteći mač i sručila se na pod s freskom. Zvuk je bio neverovatno jak.

Stajao je mirno držeći svoje povređene prste dok mu se ledeni znoj slivao niz kičmu. Izgubio je glas od straha.

— Hej! — viknuo je — hej, nemojte da zaboravite na mene, momci!

Čekao je i osluškivao. Nikakvog odgovora. Još su se čuli zvuči i glasovi, ali sada kao da su se udaljavali. Ako se ti glasovi udalje još više on će ostati u potpunoj tišini.

»Zaboravili su sasvim na mene« — pomislio je i njegov strah je postao još dublji.

Srce mu je udaralo kao ludo. Mogao je da oseti kako se preznojava. Setio se Tašmor Ribnjaka i toga kako je plivao u njemu kako je duboko zaronio, umorio se i odjednom osetio da ne može da izađe na površinu. Bio je siguran da će umreti… ali kad se spustio do dna i ispravio shvatio je da je stigao do kraja i da mu voda dopire tek do pazuha. Ali, gde je sada bilo dno? Obliznuo je svoje suve usne, ali i jezik mu je bio suv.

— Hej! — kriknuo je a panika koja se jasno osećala u njegovom kriku užasnula ga je. Morao je da se smiri. Znao je da je na samoj ivici potpune panike, i da je samo pitanje trenutka kada će joj se prepustiti i početi da urla iz sveg glasa. I to sve zbog toga što je negde izbio osigurač.

»Prokletstvo, zašto je to moralo da se dogodi baš u trenutku kad je trebalo da dobijem svoju pilulu? Da sam dobio pilulu, sada bi sve bilo u redu. Bio bih miran. Gospode, osećam se kao da mi je glava puna razbijenog stakla…«

Stajao je na jednom mestu, kao ukopan, disao je teško. Nameravao je da prođe kroz vrata koja su vodila u kuhinju, ali je promašio cilj i udario je o zid. Bio je sada sasvim dezorijentisan i nije čak mogao da se seti ni da li ona prokleta slika sa senikom visi s leve ili s desne strane vrata. Sada se kajao zašto se uopšte pomerao iz svoje fotelje.

— Smiri se — ponavljao je glasno — smiri se.

Znao je da se sada ne radi samo o panici. Više je u pitanju bila pilula. Zeleo je pilulu. Postao je zavistan od nje. Nije bilo pošteno da se to dogodi baš u vreme kad je trebalo da dobije svoju pilulu.

— Smiri se — nastavio je da šapuće.

Pivo. Setio se piva. Ustao je bio da uzme pivo i, do đavola, uzeće ga. Morao je nešto da popije. Pivo će mu pomoći.

Ponovo se pokrenuo, više prema levoj strani i skoro je pao preko slike koja je pala sa zida.

Endi kriknu i pade na pod. Jako je izvio ruku i udario je glavom o zid. Ponovo je kriknuo.

Sada je baš bio preplašen. »Pomozite mi« — mislio je — »neka mi neko pomogne. Neka neko donese svecu. Neka nešto učini. Prestrašen sam…«

Počeo je da plače. Njegovi drhtavi prsti napipaše vlažnu, lepljivu tečnost koja se slivala niz glavu — krv — pitao se koliko je povređen.

— Gde ste, ljudi? — urliknuo je, ali nikakvog odgovora. Čuo je, ili mu se učinilo da čuje, negde u daljini neki usamljeni pucanj i onda je zavladala potpuna tišina. Njegovi prsti napipaše sliku koju je oborio i on je zavitla preko sobe, besan što se zbog nje povredio. Slika je udarila o stočić koji je stajao pored kauča i oborila, sada beskorisnu, lampu koja je stajala na njemu. Sijalica je eksplodirala s muklim zvukom i Endi ponovo zajeca. Ponovo je dodirnuo stranu svoje glave. Osetio je još krvi. Curila je niz obraze u malim potocima.

Posrćući je krenuo napred, držeći se jednom rukom za zid. Kad je čvrstine zida odjednom nestalo i kad je napipao samo prazninu, zastao je kao da će nešto da sune iz tmine i ščepa ga. Mali uzdah mu izlete iz usta. Strahovi iz detinjstva preplaviše ga i on pomisli na patuljke koji će ga se dočepati…

— Pa to su samo kuhinjska vrata — ljutito reče sam sebi — samo vrata, to je sve.

Prošao je kroz vrata. Znao je da je frižider s desne strane i obazrivo je krenuo prema njemu. Spustio se na ruke i kolena i sada je puzao po ledenom, popločanom podu kuhinje.

Nešto na spratu iznad njega pade sa strašnim treskom. Endi se uspravi, ali ostade na kolenima. Živci su mu eksplodirali i on se sasvim izgubio. Počeo je da urla:

— Upomoć! Upomoć! Upomoć!

Urlao je tako sve dok nije sasvim promukao. Pojma nije imao koliko je dugo klečao na kuhinjskom podu i vrištao.

Najzad je ustao i pokušao da se sabere. Ruke i noge su mu se bespomoćno tresle. Glava ga je hotela od udarca, ali krv mu više nije curila niz obraze. To ga je malo smirilo. Grlo mu je gorelo i bilo je sasvim suho zbog onog glupog urlikanja. Očajnički je želeo pivo.

Počeo je opet da puzi i našao je frižider bez neke velike muke. Otvorio ga je (potpuno blesavo očekujdterVla se njegova unutrašnjost pojavi osvetljena prijatnom žućkastom svetlošću) i počeo da pretura po ledenoj tami. Najzad je našao konzervu s pivom. Endi zalupi vrata frižidera, sede i nasloni se na njih. Otvori konzervu s pivom i pola sadržine istrese u grlo. Prijala mu je hladna tekućina.

Od misli koja mu u tom trenu pade na pamet sledio se.

»Izbio je požar« — mislio je — »zato niko i ne dolazi ovamo. Svi sada beže i iznose stvari. Mene su ostavili…«

Ova pomisao samo je još više pojačala njegovu klaustrofobiju koju je do tada mogao da obuzdava. Jednostavno se jače naslonio na vrata frižidera i nekako se čudno iscerio. Osećao je kako ga snaga sasvim napušta. Za trenutak mu se čak učinilo da oseća miris dima i neka toplina ga preplavi. Konzerva mu ispade iz ruke i isprazni se po podu, kvaseći njegove pantalone.

Endi je sedeo u toj vlazi mrmljajući nešto.

6.

Džon Rejnberd je kasnije mislio da stvari ne bi mogle bolje da se odigraju, čak i da su ih planirali… i da su ti pomodni psiholozi bili bar malo sposobni i mudri, oni bi planirali ovako nešto. Ali, tako se zbilo da mu se ukazala prilika tokom nestanka struje da pronađe pukotinu u čeličnom oklopu Čarli Mekgi. U tome mu je pomogla i njegova nadahnuta intuicija.

Ušao je u odaje u kojimaje obitavala Čarli tačno u 15.30, baš u trenutku kad je oluja počinjala svoje divljanje. Gurao je ispred sebe kolica slična onima koja po hotelima voze čistačice kad idu od sobe do sobe. Na njima su bili čisti čaršavi, jastučnice, razna sredstva za čišćenje, deterdžent za čišćenje tepiha. Nosio je i kofu za vodu i specijalnu krpu za pranje poda na dugačkoj dršci. S jedne strane kolica nalazio se veliki usisivač za prašinu.

Čarli je sedela na podu, ispred kauča. Na sebi je imala samo plave helanke i ništa drugo. Njene duge noge bile su prekrštene u poziciji lotosa. Vrlo često je tako sedela. Neko ko bi je posmatrao spolja pomislio bi da je drogirana, ali Rejnberd je znao da nije tako. Ona je još primala neke lekove, ali to je sada bila zaista mala količina. Svi psiholozi bili su razočarani jer je ona rekla da više nikada neće svojevoljno zapaliti vatru. Lekove za smirenje davali su joj ustvari da bi je sprečili da uz pomoć vatre ne izbori svoj put ka slobodi. Sada je, međutim, bilo sigurno da neće to učiniti… niti bilo šta drugo.

— Zdravo, dete — reče Rejnberd i skide usisivač sa kolica.

Bacila je pogled prema njemu, ali nije odgovorila. Uključio je usisivač i počeo da usisava. Kad je počeo, ona je ustala i gipkim hodom otišla je do kupatila. Zatvorila je vrata.

Rejnberd je nastavio da usisava tepih. Nije imao nikakav plan na umu. Znao je da u ovom slučaju mora da hvata male znake i da ih prati. Njegovo divljenje prema devojčici i dalje je bilo nesmanjeno. Njen otac se pretvarao u debeli, apatični puding: psiholozi su to nazivali »gubitkom identiteta« ili »šokom zavisnosti«, ili »mentalnim begom« i »neshvatanjem stvarnosti« — ali, običnim jezikom rečeno sve se svodilo na to da je on digao ruke ođ svega i da se sasvim predao. Devojčica nije bila takva. Ona se jednostavno sakrila. Rejnberd se nikada više nije osećao Indijancem dok je bio uz nju.

Usisavao je tepih i čekao da se ona pojavi — možda će izići iz kupatila. Pomislio je da u poslednje vreme češće izlazi iz kupatila. U početku se uvek tamo skrivala kad bi on ušao i izlazila bi tek kad bi se vrata zalupila za njim. Sada bi ponekad izašla i posmatrala ga. Možda će tako da učini i danas. A možda i neće. On će čekati. I posmatraće znake.

7.

Čarli je sedela u kupatilu, iza zatvorenih vrata. Najradije bi ih zaključala, kad bi mogla. Pre nego što je bolničar došao da bi počistio njene prostorije, ona je radila neke jednostavne vežbe čiji je opis našla u knjizi. Bolničar je dolazio da čisti da bi sve bilo u redu. Osećala je kako je hladna daska na toaletu. Bela svetlost koja je dopirala iznad velikog ogledala bila je suviše jaka i sve je pod njenim zracima izgledalo ledeno.

Pokušali su u prvi mah da je odobrovolje tako što su joj za druženje naturili ženu od oko 45 godina. Ona je trebalo da joj bude kao majka, ali ta »majka« je imala ledene zelene oči sa čudnim tačkama u njima. Tačke su bile kao komadići leda. To su bili ljudi koji su ubili njenu pravu majku i ti ljudi su sada hteli da prihvati tu zamenu. Čarli je jednostavno rekla da ne želi tu ženu u svojoj blizini. Osmehnuli su se. Tada je Čarli prestala da govori i nije više rekla nijednu jedinu reč sve dok zamena za majku nije nestala, zajedno sa svojim ledenim zelenim očima. Čarli je sklopila pogodbu s onim tipom koji se zvao Hoksteter: odgovaraće na njegova pitanja i to samo na njegova, ukoliko on ukloni tu, nazovi majku, s njenog puta. Želela je da bude jedino u društvu svog oca. S njim jedino ne bi osećala da je usamljena i izgubljena.

Na mnoge načine oni su joj naglašavali da je poslednjih pet meseci (oni su joj rekli da je proteklo pet meseci, mada se njoj nije tako činilo) sve bilo samo san. Nije bilo načina da se obeleži vreme, lica su dolazila i prolazila i ona nije mogla nijedno da zapamti, bila su bezlična kao baloni a i hrana nije imala neki određeni ukus. I ona sama se ponekada osećala kao balon. Osećala je kao da lebdi. Ali, njen um joj je sa sigurnošću govorio da je sve ovo u redu i da je ovo fer igra. Ona je bila ubica. Ona je prekršila najopasniju od Deset zapovesti i bez sumnje je bila osuđena na pakao.

Razmišljala je o tome noću dok je svetlost bila sasvim prigušena, tako da je čitav stan izgledao kao neki prostor iz sna. Sve je videla sasvim jasno: ljude na tremu sa vatrenim krunama na vrh glave; kola koja eksplodiraju, kokoške zahvaćene plamenom. Mogla je da oseti miris paljevine što je neodoljivo podsećalo na miris koji je osetila onda kad je kao sasvim mala spalila svog medvedića.

(I što je najstrašnije, ona je bila svesna da je ona u svemu tome uživala).

U tome je bio njen problem. Što je više nevolja nanosila ljudima sve više joj se to dopadalo: što je više koristila tu svoju neobuzdanu moć to je sve više mogla da oseti koliko je zaista moćna. Razmišljala je o toj svojoj moći kao o živom biću koje narasta i postaje sve jače i jače. Bilo je to slično piramidi okrenutoj naopako, koja stoji na svom vrhu koja je predodređena da se sruši. Niko nije mogao da je spreči, da je zaustavi. To je bolelo…

(A bilo je veliko zadovoljstvo koristiti svoju moć).

Ali, znala je da ne srne više nikada da učini ono što je učinila na Mendersovoj farmi. Pre će dopustiti da umre ovde nego da ponovo učini ono što je već učinila. Možda je zaista bilo najbolje da ovde jednostavno umre. Pomisao da umre u snu nije ju nimalo plašila.

Jedina dva lica koja se nisu utapala u opšte sivilo bilo je lice Hokstetera i lice bolničara koji je dolazio da sprema njen stan svakog jutra. Čarli ga je jednom pitala zašto mora da dolazi svakog dana kad je ona uredna i ne pravi lom.

Džon — tako se zvao — izvadio je iz džepa izgužvan, stari blok i jevtinu hemijsku olovku iz džepa na grudima. Glasno je rekao:

— To je moj posao dete — a na papiru joj je napisao: »Zato što šefovi jedu govna, zašto drugo?«

Skoro se zakikotala ali se na vreme zaustavila pomislivši na one nesrećnike sa plamenim krunama na glavama, na nesrećnike koji su smrdeli kao njen zapaljeni medvedić. Smejanje bi bilo opasno. Zato se jednostavno pravila da nije videla poruku ili da je nije razumela. Lice bolničara je bilo užasno. Nosio je crni povez preko oka. Zalila ga je, i jednom ga je skoro zapitala šta mu je bilo s okom — ali to bi bilo još opasnije nego kikotanje zbog onog što je on napisao. Nije znala zašto, ali osećala je to svakim svojini đamarom.

Lice mu je bilo zaista grozno, ali inače je bio dosta ljubazan čovek i lice mu, u stvari, nije bilo ružnije od malog Čakija Eberharda u Harisonu. Čakijeva majka je pekla krompire kad je njemu bilo samo tri godine i Čaki je povukao na sebe činiju s vrelim uljem i sav se spalio. Skoro je umro od opekotina. Kasnije su ga neka deca zvala Čaki hamburger ili Čaki Frankenštajn i Caki bi strašno plakao. Deca su bila zla. Druga deca kao da nisu shvatala da takve stvari mogu svakome da se dogode. Kad čovek ima tri godine nije baš mnogo ljubazan.

Džonovo lice bilo je uništeno, ali to je ni najmanje nije plašilo. Plašila se Hoksteterovog lica, a njegovo lice — sem očiju bilo je kao kod svakog drugog. Njegove oči bile su još gore nego zelene oči one žene koja je trebalo da se prema njoj odnosi majčinski. On ih je koristio da bi nekoga na nešto naterao. Hoksteter je želeo da ona zapali vatru. Tražio je to od nje uporno i nametljivo. Vodio bi je u neku prostoriju gde bi ponekad nalazila gomile novina ili činije s benzinom a ponekad neki drugi materijal koji je trebalo da zapali. Ali, sve se uvek svodilo na jedno, bez obzira na glumljenu simpatiju i ljubav. Uvek bi na kraju završavao razgovor rečenicom: »Čarli, zapali to«.

Plašila se Hokstetera. Osećala je da je on sposoban za… sve… za sve…

(gadne stvari)

Mogao je da učini sve samo da je natera da zapali vatru. Ali, ona nije želela da pali vatru. Samo se još više plašila da će je on naterati da to učini. Hoksteter je mogao da upotrebi sve da bi ostvario svoj cilj. Nije se ponašao pošteno. Jedne noći je usnula čudan san: u svom snu ona je zapalila Hokstetera. Probudila se s pesnicama nabijenim u usta da bi prigušila krik užasa.

Jednog dana, da bi bar malo odložila neizbežno ispitivanje, pitala je kad može da vidi svog oca. Često je o tome razmišljala ali nikada to nije tražila, jer je znala kakav će odgovor biti. Ali tog dana osećala se nekako naročito umornom i loše volje i to pitanje joj je jednostavno iskliznulo.

— Čarli, ja mislim da znaš odgovor na to — rekao je Hoksteter.

Pokazao je na sto u maloj sobi. Na njemu je stajao metalni poslužavnik sa drvenom piljevinom.

— Ako zapališ ovo, odmah ću te povesti k ocu — ispod njegovih ledenih, pažljivih očiju usne se razvukoše u drugarski osmeh — a, šta kažeš?

— Dajte mi šibicu — rekla je Čarli osećajući da će svakog trena da zaplače — zapaliću to.

— Ali, ti to možeš da zapališ mislima, ti to dobro znaš. Jednostavno — pomisliš, i vatra je tu.

— Ne, ne mogu. Čak i kad bih mogla ne bih to učinila. To nije dobro.

Hoksteter ju je tužno pogledao, drugarskog osmeha je nestalo.

— Čarli, zašto sama sebi nanosiš bol na taj način? Želiš li da vidiš oca? I on želi da vidi tebe. On mi je rekao da ti kažem cla je sasvim u redu da me poslušaš.

E, tada se ona zaista rasplakala, plakala je dugo i jako jer je želela da ga vidi. Nije prošao nijedan dan, nijedan minut a cla nije pomislila na njega. Osećala je da joj strahovito nedostaje, toliko je želela da oseti njegove snažne ruke oko svog malog tela. Hoksteter ju je posmatrao kako plače i na njegovom licu nije se ogledalo ni najmanje razumevanja ni simpatije. Na njemu se videlo samo jasno preračunavanje. O, kako ga je mrzela.

To se odigralo pre tri nedelje. Otada nije nikako pominjala oca mada je Hoksteter stalno želeo da je izazove s njim. Govorio joj je cla joj je otac tužan, da joj je poručio da slobodno zapali vatru i onda joj je rekao nešto najstrašnije: ubeđivao ju je da njen otac misli da ga Čarli više ne voli.

Zagledala se u svoje bledo lice u ogledalu i osluškivala je dosadno zujanje Džonovog usisivača. Kad završi s usisavanjem promeniće posteljinu na njenom krevetu. A onda će brisati prašinu. I na kraju će pokupiti svoje stvari i otići. Odjednom je osetila da ne želi cla Džon ode. Želela je da ga sluša kako govori.

Najpre bi uvek odlazila u kupatilo i ostajala je tu sve dok on ne bi otišao. On je jednom isključio usisivač i kucnuo je na vrata od kupatila.

— Hej, dete? Je li sve u redu? Nisi valjda bolesna? Da ti nije loše?

Glas mu je bio nežan, a ovde je teško mogla da se sretne nežnost. Trudila se svim silama da zadrži suze i cla mu mirno odgovori:

— Da, sve je u redu. Dobro sam.

Čekala je pitajući se da li će on pokušati nešto dalje da učini, da li će pokušati da zaviri u njenu unutrašnjost kao što su drugi pokušavali ali on je jednostavno otišao, uključivši opet svoj usisivač. Ona je na neki način bila razočarana zbog toga.

Drugi put je prao pod i kad se ona pojavila iz kupatila rekao je samo:

— Pazi, pod je vlažan, dete, ne bih hteo da padneš i slomiš ruku.

To je bilo sve ali ona je opet bila dirnuta, skoro do suza, on je pokazao brigu za nju, i to tako nesvesno i direktno.

Kasnije je počela sve češće da izlazi iz kupatila i da ga posmatra kako radi. Posmatrala ga je… i slušala je šta govori. Ponekad bi joj postavio po neko pitanje, ali to nikada nisu bila neka opasna ili preteča pitanja. Ona najčešće ne bi odgovarala na ta pitanja, držeći se svog ustaljenog principa. Ali, to nije sprečavalo Džona da joj i dalje postavlja pitanja. On je ionako želeo da razgovara s njom. Govorio bi o uspesima koje je postigao na kuglanju, pričao joj je o svom psu, pričao joj je o tome kako mu je televizor pokvaren i kako će praktično biti nekoliko neđelja bez tva jer nema dovoljno novca da plati skupu opravku.

Pretpostavljala je da je usamljen. S licem kao što je bilo njegovo sigurno nije imao ženu. Volela je da ga sluša jer joj se činilo da na taj način nalazi neki tajni tunel koji ju vodi van ovog zatvora. Glas mu je bio prigušen, muzikalan, ponekad kao da se gubio. Nikada nije bio oštar ni ispitivački, kao Hoksteterov. Očigledno nije očekivao da mu ona odgovori na pitanja.

Digla se sa klozetske daske i prišla je vratima. I baš u tom trenutku nestalo je svetlosti. Stajala je pored vrata, zaprepašćena, s rukom na bravi dok joj je glavica bila iskrivljena u stranu. Odmah joj je sinulo da to mora da je neki novi trik. Čula je kako se Džonov usisivač polako gasi i čula je njegov glas koji grdi:

— Hrista mu, šta je sad ovo?

A tada svetlost opet sinu. Ipak Čarli nije izašla. Usisivač se ponovo oglasio. Koraci su se približili vratima kupatila i Džon reče:

— Da li se svetlost ugasila i u kupatilu za tren?

— Da.

— To je svakako zbog oluje.

— Kakve oluje?

— Kad sam dolazio na posao učinilo mi se da će biti oluje. I to ogromne. Prava nepogoda.

»Izgledalo je da će biti oluje« — pomislila je, ponovivši njegove reči. Želela je da izađe i vidi velike munje kako paraju nebo i da oseti onaj čudesni miris koji se osećao u vazduhu samo pre samog početka velike letnje oluje. Bio je to neki čudni, kišovit vlažan miris. Sve bi tada izgledalo si…

Opet nestade svetlosti.

Usisivač opet prestade da radi. Tama je bila potpuna. Njena jedina veza sa svetom bila je njena ruka na bravi vrata od kupatila. Počela je da dodiruje gornju usnu jezikom, razmišljajući.

— Dete, tu si?

Nije odgovorila. Možda je to neki novi trik? Rekao je da je oluja napolju. Verovala je da je tako. Bilo je čudno da veruje u nešto što joj neko kaže posle svog ovog vremena.

— Dete? — opet njegov glas, ali sada je zvučao nekako preplašeno.

Njen sopstveni strah od mraka koji je tek počeo da se javlja, sada je bio potisnut.

— Džone, šta je bilo? — otvorila je vrata i zagledala se u tamu ispred sebe. Nije još izašla iz kupatila, ne još. Bojala se da ne naleti na usisivač i ne padne.

— Šta li se to dogodilo? — u njegovom glasu se sad pomalo osećala panika. To je sada i nju preplašilo. — Zašto je nestalo svetlosti?

— Svetlost je nestala… pa vi ste rekli da je napolju oluja…

— Ne podnosim mrak — reče on, dopustivši da mu se u glasu oseti užasan strah i neko čudno izvinjavanje — ti to ne možeš da shvatiš… ne mogu da ostanem u mraku… moram da izađem — čula ga je kako slepo juri kroz prostoriju i tada se čula strahovita lomljava i lupa jer je očigledno pao preko nečega. Mora da je srušio stočić za kafu. Zaplakao je kao jadnik i to ju je još više uplašilo.

— Džone, Džone šta ti je?

— Moram da izađem! — vrištao je — Dete, zovi ih da me spasu!

— Ne shvatam zašto toliki strah?

Dugo nije bilo odgovora na ovo njeno pitanje, a onda je čula dugačak jecaj i šmrcanje i shvatila je da on zaista plače.

— Pomozi mi — rekao je.

Čarli je zastala na vratima od kupatila trudeći se da donese pravu odluku. Njenog straha je već delimično nestalo. Pretvorio se u saosećanje, ali jedan deo njenog bića nije hteo da poveruje u ono što se zbivalo u tami. Zelela je da jasno oseti da li je to istina.

— Pomoć, neka mi neko pomogne — rekao je on sasvim tiho, tako tiho kao da je očekivao da ga niko ne čuje. I to je bilo ono što ju je nateralo da donese odluku. Polako je krenula prema njemu preko prostorije. Držala je ruke ispružene daleko ispred sebe.

8.

Rejnberd je čuo da dolazi prema njemu i nije mogao a da se ne isceri u tami — bio je to čudan osmeh, bez ikakve veselosti, koji je on požurio da pokrije dlanom kao da se plaši da struja ne bljesne baš u tom trenu.

— Džone.

Glas mu je podrhtavao.

— Izvini, dete… ali to je zbog mraka… ne mogu da živim u mraku… bojim se. Bio sam dugo u mraku kad su me zatvorili.

— Ko te zatvorio?

— Neprijatelji u Vijetnamu.

Prišla mu je još bliže. Cerenja je nestalo s njegovog lica i on je počeo da se uživljava u ulogu. Reći će joj: »Plašim se mraka jer su me neprijatelji bacili u duboku rupu pošto su mi najpre unakazili lice… držali su me tako dugo u mraku… i sada mi je potreban prijatelj…«

Jednim delom ova uloga je bila stvarna i nekako mu je ležala. Jedini problem je bio u tome da nju natera da mu veruje da se užasno boji mraka. On se stvarno bojao, plašio se da li će uspeti, jer njena intuicija je bila suviše jaka. Preznojavao se. Znoj je potocima curio niz njegovo lice i telo.

— Ko su neprijatelji? — pitala je ona i sada mu je sasvim blizu prišla. Njena ruka okrznu njegov obraz i on je ščepa. Ona nervozno uzdahnu.

— Hej, nemoj da se plašiš — reče on — ja se samo… —- Ti… to me boli… povredićeš me…

Bio je to pravi ton razgovora, jer ona je takođe bila preplašena. Bojala se mraka… i njega… ali istovremeno je bila zabrinuta za njega. On je, pak, hteo da ona shvati da se on hvata za nju kao davljenik za slamku.

— Izvini, dete — malo je olabavio svoj stisak ali joj nije dopustio da se udalji od njega — da li bi htela da samo sedneš, tu pored mene?

— Svakako — reče ona i spremno se spusti na pod pored njega.

Napolju je neko nekome nešto doviknuo.

— Pustite nas odavde — kriknuo je odmah Rejnberd — hej, pustite nas odavde! Ljudi! Hoćemo da izađemo!

— Prestani! — Čarli se uplašila — dobro nam je…

Njegov um je radio kao precizni kompjuter, uvek predviđajući šta bi sledeće moglo da se dogodi. Međutim, to je bilo dovoljno da mu osigura bezbednost ali ne i da sačuva spontanost koja se stvorila između njih. Pitao se koliko će to potrajati, pitao se šta će se dogoditi kad se svetlost upali. Upozoravao je samog sebe cla ne očekuje previše. Uspeo je da je otškrine… sve ostalo bi bilo pogrešno… i opasno.

— Da… mislim da je sve u redu… dobro nam je — govorio je — šta nam treba? Samo je tama oko nas, ništa drugo… samo mrak. Ali, do đavola nemam čak ni jebene šibice… o, dete izvini. Izletelo mi je.

— U redu je — reče Čarli — znam tu reč, ponekad ju je i moj tata koristio. Kad smo popravljali moja kolica u garaži on se raspalio čekićem po prstu i rekao je to i to čak pet ili šest puta. A zna i druge bezobrazne reči. — To je bilo najviše što je ona ikada rekla u prisustvu Rejnberda. — Šta misliš, da li će nas uskoro pustiti?

— Moraju najpre da poprave kvar — reče on, s velikom tugom u glasu a, u stvari, se radovao tome — sva ova vrata imaju električne brave. Posebno su brinuli o tim bravama i veoma su solidne. Moraš da znaš da si ti ovde, u stvari, u zatvorskoj ćeliji. Tebi se ovo čini kao mali ljupki stan ali, ovo je u stvari zatvor.

— Znam — reče ona tiho. On je još čvrsto držao njenu ruku, ali ona kao da nije marila. — Ne bi trebalo da to kažeš. Bojim se da nas ne prisluškuju.

»Oni!« — pomislio je trijumfujući Rejnberd, a radost ga ispuni. Nije punih deset godina osetio takvu vrstu uzbuđenja. — »Ona govori o njima!«

Osetio je kako sef popušta i nesvesno joj je jače stegao ruku.

— Jao!

— Izvini dete — reče on i brzo joj pusti ruku — znam prokleto dobro da nas prisluškuju, ali sada ne mogu, jer nema struje. Jao, ništa mi se ovo ne dopada. Moramo da izađemo odavde, dete! — Počeo je da drhti.

— Ko su bili tvoji neprijatelji?

— Ne znaš… ? Pa i ne možeš da znaš, ti si isuviše mala. Bio je rat, dete. Rat u Vijetnamu. Neprijatelji su nosili crne pidžame i za njih nije bilo tajne u džungli. Znaš li da je nekada vođen rat u Vijetnamu?

Znala je nešto, ali vrlo malo.

— Išli smo u izvidnicu i upali smo u zamku — počeo je svoju priču Rejnberd, i na tom mestu sasvim zaboravio istinu.

Zašto bi joj pričao o strahotama rata u Vijetnamu, bila je suviše mala. Zašto bi joj pričao da su svi bili drogirani i da su sve to činili pod uticajem droge? Zašto bi joj pričao o kapetanu koji je školovan u Vest Pointu koji nije prezao da puca u trudne žene? Zašto bi joj pričao da su upali u zamku koju su postavili njihovi saborci, drogiraniji od njih? Zašto da joj kaže da su četvorica razneta u toj zamci? Nije bilo potrebe da joj to sve priča. Kao što nije bilo potrebe ni da joj priča da je njegovo lice raznela granata, napravljena u fabrici oružja u Merilendu.

— Samo nas šestorica smo se spasila. Bežali smo. Jurili smo kroz džunglu i verovatno smo odabrali pogrešan pravac. Pogrešan pravac? Dobar pravac? To ionako nije imalo nikakvog značenja u džungli. Nije bilo ništa obeleženo i čovek zaista nije znao kuda bi krenuo. Ja sam se odvojio od ostalih. Trudio sam se da otkrijem neki poznati znak i tada sam nagazio na minu ukopanu u zemlji. I tada se to dogodilo s mojim licem.

— Žao mi je — reče Čarli.

— Kad sam se osvestio video sam da sam im pao šaka - reče Rejnberd, upuštajući se sada u savršenu improvizacijunisu hteli da mi pomognu, čak ni da zaustave krvarenje dok im ne dam određene informacije.

Sam je sebe upozoravao da mora obazrivo da vodi ovu čitavu stvar. Ako samo negde malo skrene, gotovo je. Glas mu se malo podigao, gorak, očajan.

— Pitanja… samo pitanja… hteli su da znaju kuda kreću naše trupe, hteli su da znaju kakvo nam je naoružanje… hteli su sve da znaju. Nisu prestajali s pitanjima. Stalno su me napadali…

-—Da — reče Čarli, osećajući kako joj se srce rastužuje zbog njegove zlehude sudbine.

— Stalno sam govorio da ništa ne znam, da ne mogu ništa da im kažem, da sam samo običan vojnik, broj s rancem na leđima. Nisu mi verovali. Moje lice… osećao sam užasan bol… bacio sam se na kolena i molio ih da mi daju morfijuma… rekli su mi da će dati morfijum tek kad im budem nešto otkrio. Rekli su mi da će me odvesti u bolnicu… samo ako progovorim, a ja nisam imao šta da im kažem.

Sada je Čarli njega stezala čvrsto za ruku. Setila se hladnih sivih očiju Hoksteter a i toga kako je pokazivao na poslužavnik pun drvene piljevine. Setila se šta je govorio: »Mislim da znaš odgovor… ako zapališ ovo, povešću te da vidiš oca. Možeš da budeš s njim kroz dva minuta…« Njeno srce je prihvatilo tog čoveka s tako unakaženim licem jer ga je razumelo. Taj odrasli muškarac plašio se mraka. Ona je potpuno razumela kroz kakvo je mučenje on prošao. Ona je potpuno shvatala njegov bol. I ona poče u tami tiho da plače zbog njega, a nekako su te suze bile i zbog nje same… bile su to one suze koje je zadržavala poslednjih pet meseci. Bile su to suze bola i besa za Džona Rejnberda, za oca, majku, sebe. Pekle su je i bolele.

Nije plakala dovoljno tiho da je Rejnberd ne bi čuo svojim radarskim ušima. Morao je da se bori da mu ne bi pobegao još jedan osmeh. Sasvim je dobro krenuo. Sef se otvarao. »Ima teških otvaranja i lakih otvaranja, ali nemogućih otvaranja nema…«

— Nisu mi verovali — nastavio je svoju strašnu priču Rejnberd — i zato su me bacili u rupu u zemlji. Bilo je vlažno, hladno. Sasvim visoko gore ponekad bih ugledao trag svetlosti. Njihov komandant je povremeno dolazio i pitao me da li sam spreman da govorim. Rekao mi je da sam postao sasvim beo, kao ubica iz podzemnog sveta. Rekao mi je da će mi se lice inficirati, da ću dobiti gangrenu, da će ona stići do mog mozga, da ću poludeti pre nego što umrem u najgorim mukama. Pitao me da li želim da izađem iz tame i ponovo vidim sunce. Molio sam ga … preklinjao… kleo sam se majčinim imenom da ne znam ništa. Oni bi se samo nasmejali, navukli bi ponovo daske na moju rupu, pokrili je đubretom… kao da su me živog pokopali. Užasna tmina… kao ovo sada…

Zagrcnuo se kao od straha. Čarli mu stegnu ruku da mu pokaže da je uz njega.

— Tu gde sam boravio bila je sasvim mala soba, a iz nje je vodio mali tunel, ne duži od sedam metara. Morao sam da idem na kraj tunela… da bih… znaš već šta… vazduh je bio grozan, tako da sam mislio da ću se jednostavno ugušiti tu dole, u toj groznoj rupi, u smradu sopstvenih go… — izvini, to nisu stvari koje se pričaju detetu.

— Ako ti je lakše zbog toga, samo pričaj.

Razmišljao je trenutak, a onda je ipak odlučio da doda još nešto.

— Proveo sam u tami punih pet meseci, onda su me zamenili.

— Šta si jeo?

— Bacali su mi kuvani pirinač. I ponekad pauke. Žive pauke. Hvatao sam ih u tami, ubijao i jeo.

— Uh, grozno.

— Pretvorili su me u životinju — reče, dišući teško — ovi ovde su bolji prema tebi, dete, ali na kraju to je ipak ista stvar. Pacov u zamci. Misliš da će to svetio najzad doći?

Ona je dugo ćutala i on se već pobojao da je malo preterao. A onda se Čarli ipak oglasi.

— Nije više važno kad će svetlost stići. Mi smo ovde zajedno.

— U redu — reče on, a zatim dodade užurbano. — Nećeš nikome pričati o ovome. Izbacili bi me da znaju da sam razgovarao s tobom. A meni je potreban posao. Kad čovek izgleda kao ja, mora da ima dobar posao.

— Ne, neću nikome reći.

Osećao je da se njegov sef još više otvara. Sada su ona i on imali svoju tajnu.

Imao ju je u rukama.

Pitao se kako bi to izgledalo da u tami stavi ruke oko njenog vrata. Najvažnije je bilo to — smrt, a ne njihovi glupi testovi. Ali, ona mu se dopadala, čak toliko da je pomislio da se zaljubio u nju. Doći će vreme kad će je poslati na onu stranu, a za sve to vreme gledaće duboko u njene oči. I tada, ako njene oči budu dale onaj signal na koji godinama čeka možda će i sam krenuti za njom. Da. Možda će otići zajedno u pravu i jedinu tamu.

Iza zaključanih vrata vodila se borba da se vrati struja.

Rejnberd u mislima pijunu u dlanove i vrati se da je dalje obrađuje.

9.

Endiju nije ni palo na pamet da nisu došli po njega zato što su se brave automatski zaključale zbog nestanka električne struje. Sedeo je u nekom čudnom stanju polupanike, ubeđen da je negde izbio požar, zamišljajući da oseća miris dima. Napolju, oluja se smirila i kasno popodnevno sunce počelo je da se probija kroz izmaglicu.

Odjednom u mislima mu se pojavi Čarlino lice, tako jasno kao da stoji pored njega.

»U opasnosti je! U opasnosti je!« — urlao je njegov um.

Javilo se opet njegovo predosećanje, prvi put posle događaja u Tašmoru.

»Čarli je u opasnosti!«

Nije znao u kakvoj opasnosti. Zašto?

Kad je tako jasno ugledao njeno lice sa široko razmaknutim plavim očima i divnom zlatnom kosom osetio je užasno osećanje krivice… osetio je užas. Bio je na ivici panike od kako se svetlost ugasila, ali to je bila panika zbog straha za sebe. Nije mu uopšte palo na pamet da je i Čarli u mraku.

»Ne, nemoguće, doći će da je izvuku iz tame, možda su je već sklonili negde. Oni brinu o njoj, jer Čarli im je važna…«

To ga je malo smirilo, ali još je imao to strahovito predosećanje da je ona u velikoj opasnosti.

Užasan strah koji je osetio zbog nje sasvim je izbrisao paniku koju je osećao zbog sebe, ili je sada bar mogao da vlada njom. Postao je pre svega svestan da sedi u lokvi piva. Pantalone su mu bile vlažne i lepljive. Zgadio se na samog sebe.

Morao je da se kreće. Kretanje je bilo najbolji lek za strah.

Kleknuo je, posegnuo za konzervom piva i odbacio je. Odletela je čangrljajući po popločanom podu. Otvorio je frižider i uzeo još jednu konzervu piva. Usta su mu još bila suva.

Krenuo je prema kuhinjskim vratima vukući ruku po zidu. Deo u kome se on nalazio bio je sada sasvim miran. Mada se povremeno čulo neko udaljeno dozivanje, to više nije kod njega izazivalo paniku. Miris dima bio je samo halucinacija. Vazduh je bio malo težak zato što je erkondišn stao kad je nestalo struje, ali to je bilo sve.

Umesto da pređe dnevnu sobu, Endi skrete u levu i uđe u svoju spavaću sobu. Pažljivo je pipkao dok nije došao do kreveta. Spustio je konzervu s pivom a zatim se polako svukao. Našao je čistu, suvu odeću. Presvukao se. Sada se osećao mnogo bolje. Bio je zadovoljan sa sobom.

»Čarli! Sta je sa Čarli? Nešto nije u redu!«

Njegovo predosećanje nije govorilo da se njoj nešto gadno događa, već jednostavno da je u opasnosti. Da može samo da je vidi, da je pita šta je…

Morao je sam sebi da se nasmeje zbog takve gluposti. Sedeo je na krevetu i gužvao prekrivač. Sta je mogao da učini? Mogao je da primora ljude oko sebe po cenu fantastičnog psihičkog napora da ga odvedu do Čarli. I šta onda? Ni po koju cenu nije mogao da ih natera da ga puste odavde. Mogao je samo sebe da dovede do bezizlaznog stanja krvarenja u mozgu. Kad je pomislio na to prsti mu mahinalno pođoše prema onim tačkama na licu.

Znao je da je nedostatak »torazina« odigrao veliku ulogu u tome što ga je zahvatila panika. U trenutku kad je nestalo struje trebalo je da dobije novo sledovanje droge a nije ga dobio. Čak i sada kad je povratio kontrolu nad sobom, želeo je »torazin«. Organizam mu je čeznuo za drogom i onim mirom koji ona donosi. U početku mu po dva dana nisu davali drogu. Bio je zbog toga stalno nervozan a depresija je visila kao gust oblak nad njegovom glavom. Sam sebi je šaputao:

— Suoči se s tim… postao si narkoman.

Nije znao da li je to istina ili nije. Znao je da postoje zavisnosti kao što je ta i od nikotina i od kofeina. Naravno najopasnija je bila zavisnost od heroina koji je uzrokovao psihičke promene u centralnom nervnom sistemu. Sećao se da je svojevremeno učio s nekim drugarom koji nije mogao bez »kokakole«, a sećao se i druga iz koledža Kvinsija koji nije mogao da zamisli život bez pomfrita. On je sada znao da su njemu tako isto potrebne njegove pilule, da više ne može bez njih. Sama pomisao na plavu pilulu u beloj činijici nagonila mu je pljuvačku u usta. Nisu ga više ostavljali bez droge 48 časova. Možda su izgubili interesovanje za njega ili nisu želeli da se pretvori u drečavog luđaka koga niko ne bi mogao da obuzda.

Rezultat njihovog eksperimentisanja bio je strašan: on nije mogao da koristi svoju čudesnu moć »guranja« ili ubeđivanja ako je bio pun »torazina«, a s druge strane, on sam nije imao snage da odbije drogu. A ako bi i prestao da je oduzima i kad bi oni to otkrili, to bi ih nateralo na nove eksperimente. I tako, kad god su mu donosili plavu pilulu u beloj činijici on bi je poslušno popio. I malo pomalo, zapadao je u apatično stanje. U takvom stanju je bio i kad je nestalo struje. Bio je miran. Znao je da će se struja vratiti i da će opet moći da se vrati svojim omiljenim zabavama: gledanju televizije i jedenju. Frižider je uvek bio dobro snabdeven. Moći će da nastavi da se goji…

»Čarli! Čarli je u opasnosti. Čarli će biti povređena« — urlala je njegova podsvest.

Pa i da je tako, on zaista ništa tu ne može da učini ni da promeni.

Čak i da može da se izvuče odavde, šta bi mogao da promeni u Čarlinoj budućnosti?

Ležao je nauznak na krevetu, raširenih nogu. Onaj deo mozga koji je vapio za »torazinom« bio je sada veoma uznemiren.’

Nije mogao ništa da učini u sadašnjosti, pa se vraćao u prošlost. Video je sebe i Čarli kako jure po Trećoj aveniji. Sve se to odvijalo pred njegovim očima kao usporeni film: veliki muškarac u sakou sa zakrpama na rukavima i mala devojčica odevena u zeleno i crveno. Video je Čarli sa suzama koje teku niz njeno bledo lice kad je pokupila svu sitninu iz javnih telefonskih govornica na aerodromu… setio se da je donela novac i da je zapalila cipele nekog vojnika.

Vratio se u mislima još dalje u prošlost u Port Siti u Pensilvaniji. Setio se debele gospođe Gurni koja je došla da traži savet kako da smrša a bila je odevena u zeleni avijatičarski kostim. Gospođa Gurni je rodila svom mužu, autoprevozniku, od 1950. do 1957 godine četvoro dece. Sada su sva deca bila odrasla i stidela su se svoje debele majke. Stideo se i njen muž koji je ostao veoma vitak i muževan u svojoj 55. godini. Gospođa Gurni je znala da se on viđa s drugom ženom. Od 58 kilograma koliko je imala na venčanju, sada je stigla do skoro tri puta uvećane težine. Zadnjica joj je. bila velika kao sto predsednika banke, bila je očajna tog dana kad je došla da potraži pomoć. Kad je pogledala u svoju tašnu da nađe čekovnu knjižicu njen trostruki podvaljak postao je šestostruki.

Endi ju je stavio u klasu sa još tri debele žene. Vežbao je s njima, prepisao im blagu dijetu o kojoj je sve podatke našao u Gradskoj biblioteci: najvažnije od svega bili su razgovori u kojima je on blago uticao na njihovu podsvest a koje je naplaćivao kao »savetovanje« — i tokom kojih bi ih on »gurnuo« u pravcu u kome je želeo.

Gospođa Gurni je počela lepo da mršavi. Priznala je stidljivo da više nije toliko gladna. Pre je imala zalihe hrane u kući, pun frižider poslastica u slučaju da ogladni kad noću gleda tv, ali sada posle dolazaka u njegovu »školu« ona nekako kao da zaboravlja na sve te poslastice. A njoj su pričali ljudi koji su držali dijetu da nisu ni o čem drugom razmišljali nego o hrani dok su bili na dijeti. Osećala se mnogo bolje nego prilikom ranijih pokušaja.

I tri žene iz njene grupe složile su se s njom. Endi je samo stajao i slušao i osećao se nekako glupo, očinski. Sve četiri su apsolutno oduševljene najnovijim otkrićima o sebi i time da mogu da odbace nepotrebnu hranu. Sada su sa uživanjem čak radile i vežbe, neophodne da se mišići održe. Uz pomoć svoje čudne moći Endi je nagovorio da šetaju i sada su mu sve priznale da moraju obavezno da prošetaju pred kraj dana jer ako to ne učine loše spavaju, i uopšte, osećaju se uznemirenima. Gospođa Gurni je priznala da svakog dana ide do grada dva kilometra i da se vraća peške. A ranije je tu razdaljinu uvek prelazila autobusom, što je bilo sasvim logično kad se zna da joj je autobuska stanica bila baš ispred ulaznih vrata.

Kad se jednog dana ipak popela u autobus — jer je imala neko malo zapaljenje mišića na butini — bila je toliko uznemirena i toliko joj je bilo neugodno u autobusu da je morala da izađe na drugoj stanici. I ostale žene su se složile i zahvaljivale su se Endiju što ih je oslobodio napasti.

Gospođa Gurni je za šest nedelja koliko je kurs trajao vratila svoj pređašnji lep izgled. Salo kao da se topilo s nje. Njen muž je bio iznenađen, naročito kad je znao da do sada nije uspela ništa da učini ni sa jednom dijetom. Terao ju je da ode kod lekara. Plašio se da nema rak kad tako gubi težinu. Ali, ona je samo zaplakala i zagrlila ga.

Deset dana pre nego što će se Endi i Čarli uznemiriti i osetiti da ni ovde u Port Sitiju nisu bezbedni, došla je gospođa Gurni da mu se zahvali. Još je bila krupna ali to nije bilo važno, najvažnije je bilo da je i dalje sledila njegova uputstva i da je svake nedelje gubila tri kilograma težine. Endi je bio zadovoljan što taj proces nije opasan. On je zaista želeo da zaradi nešto novca, ali nije imao namere da ubija debele žene iscrpljujućim dijetama.

— Trebalo bi vam odati nacionalno priznanje za ono što radite — rekla je gospođa Gurni, pošto je sva srećna saopštila Endiju da su deca opet zadovoljna s njom i da su se njeni odnosi s mužem poboljšali — vi ste pravo nacionalno blago.

I dok je sada ležao u mraku i mislio na ono što se dogodilo u nedavnoj prošlosti Endi je s gorkim osmehom pomislio kako je gospođa Gurni bila u pravu — on i Čarli su zaista bili nacionalno blago. Dobro čuvano.

Ipak, znači da je imao moć kad je mogao da pomogne gospođi Gurni.

Osmehnuo se i tako je zaspao.

10.

Nije mogao da se seti u detalje snova koje je sanjao posle toga. Nešto je tražio. Nalazio se u čudnom lavirintu hodnika koji su bili osvetljeni samo slabom crvenom svetlošću. Otvarao je vrata da bi video prazne sobe i zatvarao ih odmah. U nekim sobama je video izgužvan papir a u jednoj je na zidu visila neka slika ukrivo. Sve je odavalo da su te prostorije napuštene u velikoj žurbi.

I najzad je našao ono što je tražio… šta je to bilo? Sef? U svakom slučaju bilo je nešto strahovito teško a bilo je obeleženo lobanjom na prekrštenim kostima, kao tegle s otrovom za pacove koje se čuvaju na najvišoj polici u podrumu. Uprkos velikoj težini (taj sef je težio skoro kao gospođa Gurni) uspeo je da ga podigne. Mogao je da oseti kako mu se svi mišići naprežu, ali nije osećao bol.

»Naravno da ne osećam bol« — rekao je sam sebi — »jer ja to sve sanjam. Kasnije ću platiti za sve. Kasnije ću osetiti bol«.

Izneo je taj sef iz prostorije u kojoj ga je našao. Znao je da treba da ga odnese na određeno mesto, ali nije mu baš sasvim bilo jasno gde se to mesto nalazi…

»Kad ugledaš to mesto, znaćeš da si ga našao« — šaputao mu je um.

I tako je nosio taj sef po beskrajnim hodnicima dok je njegova težina bolno istezala njegove mišiće i mada ga to ništa nije bolelo, počeo je da oseća glavobolju.

»Mozak je mišić« — poučio ga je njegov um i ta pouka je postala kao dečja pesmica, kao rima koju ponavlja neka devojčica: »Mozak je mišić koji može da pokrene svet. Mozak je mišić koji može da pokrene…«

Sada su sva vrata ličila na vrata u podzemnoj železnici. U jednoj prostoriji je doktor Venles svirao na ogromnoj harmonici. Oko vrata mu je visio pano: »Oni koji ne žele da vide slepi su«.

Kroz druga vrata video je Čarli kako razgovara sa Džonom Silverom. Njemu je na ramenu sedeo papagaj. Silver je imao povez preko oka. Silver se osmehivao Čarli suviše prijateljski. Endi je postao nervozan zbog toga. Jednooki piratode čak dalje: stavio je ruku na rame Čarli. Endi je hteo da
kucne u prozor, da vikne ali tada vide da Čarli posmatra Silvera kao hipnotisana. Hteo je da joj kaže da ne treba da veruje tom čoveku, da on nije ono što se predstavlja. Ali, on nije mogao da se zaustavi. Morao je da nosi dalje taj sef..gde… nije znao gde… Ali, saznaće kad dođe vreme za to.» Prošao je kraj još vrata. Nije mogao da se seti svega šta je video iza njih i onda se našao u drugom hodniku koji se završavao zidom. Na ziđu je pisalo: »Ostava«. I odjednom iza njega se stvorila gospođa Gurni, zgodna, vitka, mlada s prelepim dugim nogama koje kao da su bile stvorene da igraju čitavu noć na terasi ispod zvezda, sve dok se ne zabeli zora. »Ko bi pomislio da je ona nekada kupovala odeću u prodavnici šatora« — pomislio je Endi.

Pokušao je da digne sef, ali nije mogao. Odjednom je postao pretežak. Glava ga je sve više bolela. Odjednom mu se učinilo da crni konj plamenih očiju dolazi prema njemu…

— Ja ću vam pomoći — rekla je lepa gospođa Gurni — vi ste pomogli meni a sada je red na mene. Ipak, vi ste nacionalno blago, a ne ja.

— Tako ste lepi — reče on čudnim glasom.

— Kao da su me pustili iz zatvora — reče ona. — Dajte da vam pomognem.

— Strašno me boli glava.

— Pa naravno da vas boli. Mozak je ipak samo mišić. Da li mu je pomogla ili ne, nije mogao da se seti. Ali,

shvatao je sada svoj san. On je želeo da se oslobodi svoje moći i zato je došao sa tim teškim teretom do zida na kojem je pisalo: ostava. Udario je sefom o zid i pitao se šta će ispasti iz njega, iz tog tereta koji ga pritiska od studentskih dana. Ali, nije moć izletela iz sefa već prava bujica plavih pilula, njegovih pilula. Bio tako preplašen, setio se reči svog dede koji bi govorio da je neko toliko uplašen da može da izbacuje novčiće na zadnjicu.

— Ne! — kriknuo je.

— Da — rekla je gospođa Gurni — mozak je mišić koji može da pokrene svet.

I ona ode dalje svojim putem.

Činilo mu se da što više pilula ispada iz sefa to ga više 4 boli glava, a što se više bol pojačava tama je sve veća. I od-I jednom, nigde nije bilo ni svetlosti, ni sefa, ni sna. Ostala je samo njegova glavobolja i crni konj bez jahača koji je dolazio prema njemu plamenih očiju, dok se iz tame čulo udaranje njegovih potkovica.

11.

Mora da je dugo bio budan pre nego što je shvatio da je budan. Teško je bilo to odrediti u apsolutnoj tami. Pre nekoliko godina čitao je o eksperimentu s majmunima koji su stavljeni u uslove koji su prigušivali sve njihove senzacije. Svi majmuni su poludeli. Pojma nije imao koliko je dugo spavao.

— O, bože…

Seo je i ta pramena položaja prožela ga je užasnim bolom. Prineo je ruke glavi i ljuljao se naprednazad. Malo po malo bol se smirivao i postajao podnošljiv. Prokleta glavobolja. Pomislio je da je sigurno loše ležao, da je iskrivio vrat… Ali nije mogao duže da se zavarava. Dobro je znao koja je to vrsta glavobolje. Ona se obično javljala kad bi koristio svoju moć.

Endi prinese ruke licu i prstima pređe preko njega, sve do brade. Osećao je neke mrtve tačke, ali kad se osmehnuo, uglovi usana poleteše mu uvis kao uvek. Poželeo je da već jednom dođe ta svetlost da bi mogao da se ogleda u ogledalu u kupatilu.

Pitao se otkud glavobolja. Šta je to radio? Koga je to primoravao na nešto. I odjednom je s užasom shvatio da je on uticao sam na sebe. Prvi put je sada shvatio strah koji je Čarli osećala svog svog talenta i psihičke moći. I prvi put je shvatio kako oni, u stvari, pojma nemaju šta je sve to i šta s tim može da se učini. Da li je ovo što mu se upravo dogodilo imalo neke veze s užasnim strahom koji je osetio u mraku? Možda je to došlo zbog njegovog predosećanja da je Čarli u opasnosti (sećao se čoveka s povezom preko oka iz svog sna)? Možda je to sve zbog udarca u glavu koji je dobio kad je pao?

Nije znao, jedino je znao da je on uticao na samog sebe.

»Mozak je mišić koji može da pokrene svet«.

Odjednom mu sve to nije bilo važno, najvažnije je bilo da sazna šta se, u stvari, događa sa Čarli. Koristio je svoju moć da utiče sam na sebe u snu. Da li može to da primeni na druge? Na Pinčota, na primer. On bi morao da zna šta se događa sa Čarli. Da li bi mogao da ga natera da progovori? Možda bi mogao čak da ga natera da ih pusti odavde? I šta onda, kad bi ih pustili odavde? Ne bi više mogli da beže, ne bi imali kuda. A ne bi više imali ni kuda da odu. Zato bi on mogao da nagovori Pinčota da im obezbedi mesto za život.

Prvi put posle toliko meseci bio je uzbuđen. Osećao je neku nadu. Pokušao je da napravi neki plan. Prvi put posle toliko meseci razmišljao je, pripremao se na akciju. Pre svega morao je da pokuša dve stvari — da ih natera da poveruju u dve stvari — da je drogiran i da ne može da koristi svoju nadprirodnu moć. Tada bi možda imao šanse da nešto učini.

Još uvek je o tome razmišljao veoma uznemiren kad odjednom sinu svetlost. Struja je došla. U drugoj sobi ožive televizor.

»Električno oko… električno oko… opet te posmatraju… ili će uskoro početi. Ne zaboravi to!« — upozori ga njegov um.

Za trenutak je hteo da digne ruke od svega. Ali onda pomisli na Čarli, i to mu dade novu snagu.

Polako se digao s kreveta i ušao je u dnevnu sobu.

— Sta je bilo? — Viknuo je. — Plašio sam se! Gde su moji lekovi? Neka mi neko donese moje lekove.

Seo je pred televizor i lice mu postade apatično i opušteno, nekako teško.

A iza tog bezizražajnog lica — njegov mozak — mišić koji može da pokrene svet, grozničavo je radio kujući sve smelije i smelije planove.

12.

Kao što se njen otac nije mogao da seti svih detalja svog dugačkog sna, tako ni Čarli nije mogla da se seti svih detalja svog razgovora sa Džonom Rejnberdom. Sećala se samo nekih najvažnijih stvari. Nije se uopšte sećala kako je došlo do toga da govori o tome kako je dospela ovamo, ni o tome kako je usamljena i kako tuguje za ocem. Nije znala kako je mogla tom čoveku da ispriča da se plaši da će oni naći načina da je nateraju da koristi svoje pirokinetičke sposobnosti.

Delom je do toga došlo i zbog toga što oni nisu slušali. Delom je to bilo zbog samog Džona koji je sam toliko propatio i koji je tako patetično bio preplašen od mraka i uspomena na strašnu rupu u koju su ga strpali neprijatelji u Vijetnamu. Sećalisuse da ju je, nekako, kao preko volje pitao zašto su je zatvorili i ona je počela o svemu da mu priča samo da rastereti svoj um. Ali, što je više pričala sve više je osećala potrebu da mu sve ispriča, da se isprazni. Jednom ili dva puta je čak zaplakala i on ju je nespretno zagrlio. On je bio dragi čovek… nekako ju je podsećao na oca.

— Ako saznaju da znaš sve ovo — rekla mu je — možda će i tebe zatvoriti. Nije trebalo da ti to pričam.

— Mogu da me zatvore, ali ja njima nisam važan — reče on — biće sve u redu ako ti njima ne kažeš da si meni sve rekla.

— Neću nikom reći — požuri da mu kaže, i sama nekako uznemirena, plašeći se da oni kasnije Džona-ne upotrebe protiv nje — užasno sam žedna. Ima ledene vode u frižideru. Hoćeš li i ti?

— Ne ostavljaj me — reče on brzo.

— Hajdemo zajedno. Držaćemo se za ruke. Kao da je malo razmišljao o tome. •

— Dobro, u redu — reče.

Prošli su zajedno kroz kuhinju, držeći se grčevito za ruke.

— Bilo bi bolje da i ti ne pričaš o mojoj braci. Veliki Indijanac koji se plaši mraka. Ljudi bi me isterali odavde, crkavajući od smeha.

— Ne bi se smejali kad bi znali…

—: Možda bi, možda ne bi — malo se zasmejao — ali ja radije ne bih proveravao. Mogu samo da zahvalim bogujšto si se ti našla tu uz mene.

Bila je toliko dirnuta da je osetila kako joj se oči opet pune suzama i morala je da se pomuči da ponovo stekne kontrolu nad sobom. Stigli su do frižidera i ona je odredila mesto velikog bokala s ledenom vodom. Voda nije više bila ledena ali joj je prijala. Pitala se koliko je dugo govorila a da nije ni osetila da govori. Ali u svakom slučaju… rekla je sve. Rekla je čak i ono što nije nameravala nikome da kaže, kao na primer događaj na Mendersovoj farmi. Naravno, ljudi kao što je Hoksteter znali su za to, ali ona nije brinula o takvim ljudima. Njoj je bio važan Džon i to šta će on misliti o njoj.

Sve mu je rekla. On bi, nekako, postavio pravo pitanje koje je zadiralo u srž stvari i ona bi se, nekako, otvorila i rekla mu sve, ponekad sa suzama u očima. On joj je pružao samo razumevanje i saučešće, nije ju mučio unakrsnim pitanjima. Kao da je sasvim dobro razumeo pakao kroz koji je prošla, možda baš zato što je i sam prošao kroz takav pakao.

— Evo vođe — reče ona.

— Hvala — čula ga je kako pije, a zatim je osetila kako joj vraća bokal. — Hvala ti mnogo.

Vratila je bokal u frižider.

— Hajde da se vratimo u drugu prostoriju — rekao je on. — Pitam se da li će ta svetlost uopšte doći.

Bio je nestrpljiv da sada neko dođe. Bili su zajedno više od sedam časova. Hteo je da izađe odavde i da o svemu dobro razmisli. Ne o onome što mu je ona izgovorila — to mu je sve bilo jasno — nego o tome kako da ta nova saznanja što bolje iskoristi.

— Nadam se da će sada uskoro doći — reče Čarli. Došli su do sofe i seli su na nju.

— Da li su ti rekli nešto o ocu?

— Samo da je dobro — reče ona.

— Možda mogu da se prikradem i da bacim na njega pogled — reče Rejnberd, kao da mu je to odjednom palo na pamet.

— Možeš? Misliš da bi stvarno mogao?

— Mogu da se zamenim sa Harbijem. Porazgovarao bih s tvojim ocem. Rekao bih mu da si ti dobro. A možda bih mogao da mu doturim pisamce.

— Zar to ne bi bilo opasno?

— Bilo bi opasno da ja želim da to iskoristim, ali ja to tebi dugujem.

Ona ga zagrli u tami i poljubi ga. Rejnberd je nežno zagrli. Voleo ju je sada više nego ikada. Ona je sada bila njegova, a i pretpostavljao je da je on njen. Bar za izvesno vreme.

Sedeli su i ćutali. Čarli je zadremala. A onda on reče nešto što je probudi kao da je neko bacio ledenu vodu na nju.

— Sto im, do đavola, ne zapališ tu njihovu usranu vatru kad to već žele?

Čarli udahnu vazduh, preplašena, kao da ju je lupio iznenada.

— Pa već sam ti rekla. To je strašno, to je kao da pustiš divlju zver iz kaveza. Sama sebi sam obećala da to nikada više, nikada neću da radim. Zapalila sam vojniku cipele na aerodromu… zapalila sam ljude i životinje na Mandersovoj farmi… ubila sam ih… spalila! — Lice joj je gorelo. Bila je opet na ivici suza.

— Ali to je bila samoodbrana, tako si mi ti rekla.

— Jeste, ali nema opravdanja za…

— I izgleda da si time spasila život svom ocu.

Čarli je ćutala. Ali, mogla je da oseti kako je obuzima zbunjenost i osećanje nezadovoljstva. Nije htela da prizna ni njemu a ni sebi samoj da je tada skoro spalila i sopstvenog oca.

— Hoksterer ima načina da to izvuče iz tebe na ovaj ili onaj način. Sretao sam takve ljude u ratu.

— To me najviše i plaši — priznala je ona tihim glasom.

— A sem toga, ima još ljudi koji mogu da zapale vatru… Čarli je bila šokirana, malo se nasmejala — kao da je čula neku bezobraznu šalu. Rekla je zatim sasvim ozbiljno.

— Ne, neću da palim vatru. Sama sebi sam to obećala. To je loše, i ja ne želim da to više bilo kada uradim.

To je bilo dosta. Rejnberd je znao da sada mora da prekine. Bio je premoren. Nije više mogao da se uzda u svoju intuiciju. A i ovi razgovori s devojčicom prilično su ga izmorili. Osećao se kao da je otvarao neki Ramadinov sef. Znao je da ne srne da nastavi jer bi mogao da načini grešku koju kasnije ni na koji način ne bi mogao da ispravi.

— Da, u redu, mislim da je to dobro.

— Da li ćeš stvarno ići da vidiš mog oca?

— Pokušaću, dete.

— Žao mi je što si ovde kao u stupici sa mnom, Džone, ali s druge strane mi je i milo što smo tako lepo razgovarali.

— Da.

Razgovarali su zatim o nekim nevažnim stvarima i ona je spustila glavu na njegovo rame. Osetio je da je opet zadremala — sada je već bilo vrlo kasno — i kad je struja došla nekih pola časa kasnije, ona je čvrsto spavala. Kad je sinula svetlost, okrenula je lice na drugu stranu. On je gledao nežnu krivinu njenog vrata, lepu oblinu lobanje. Koliko samo snage iza tih malih kostiju. Da li je to moguće? Njegov razum je to još odbacivao ali njegovo srce je znalo da je to istina. Bilo je čudno, a opet nekako divno, biti tako rastrgnut. Srcem je osećao da je sve to istina i da se iza svega toga krije mnogo više nego što je Venles i naslućivao.

Podigao ju je i poneo prema krevetu. Spustio ju je na čaršave i pokrio. Ona se malo pomakla, kao da se probudila napola.

Nagnuo se nad nju i poljubio je.

— Laku noć, mala.

— Laku noć, tatice — rekla je ona pospanim glasom, a onda se okrenula na drugu stranu i smirila.

Posmatrao ju je još nekoliko trenutaka, a onda se vratio u dnevnu sobu. Sam Hoksteter je došao nekih desetak minuta kasnije.

— Nestalo je struje — objasnio je — dogodio se veliki kvar zbog nevremena. Proklete električne brave, sve su se zaglavile. Da li je ona…

— — S njom će biti sve u redu, ako prestanete da urlate reče Rejnberd tiho, a zatim priđe opasno blizu Hoksteteru i ako se samo još jednom ponašate kao sada i pokazujete da me poznajete, ubiću vas iseći na komade. Shvatate li?

— Da, u redu — mucao je Hoksteter.

— Hajdemo odavde — reče Rejnberd i krenu prema vratima, vukući svoja kolica. Bacio je još jedan pogled na Čarli. Ona je spavala bolje i mirnije nego ikada pre. Godinama nije tako mirno spavala.

Mala vatra za velikog brata

1.

Užasna nepogoda je prošla. Prolazilo je i vreme posle nje — već tri nedelje. Leto, vlažno i teško još je visilo iznad istočne Virdžinije, ali nastava u školi je već počela i žuti autobusi vozili su decu po dobro održavanim drumovima oblasti Longmont. Nedaleko odatle u Vašingtonu počinjala je, takođe, nova sezona.

Ništa od toga nije se osećalo niti je bitnije uticalo na promenu atmosfere u dve predratne kuće na velikom imanju i podzemnim prostorijama i hodnicima ispod njih. Jedino što se promenilo bilo je to da je Čarli Mekgi trebalo da pođe u školu. Bila je Hoksteterova ideja da joj se dovedu privatni nastavnici. Čarli je hladno odbila da bude podučavana. Ali, Džon Rejnberd ju je nagovorio da ipak prihvati to što joj nude.

— To ne može da ti naudi — rekao je — nema razloga da pametna devojčica kao ti zaostaje. Sranje — o, izvini Čarli — ali ja zaista ponekad žalim što nisam završio neku školu. Ne bih sada trljao tuđe podove, možeš da se kladiš u to. A sem toga, učenje će ti pomoći da ti brže prođe vreme.

I tako je ona pristala na učenje zbog Džona. I počeli su da joj dolaze profesori: jedan mladić koji joj je predavao engleski, nešto starija žena koja joj je držala časove iz matematike, mlada žena s naočarima davala joj je časove iz francuskog a muškarac u invalidskim kolicima govorio joj je o prirodnim naukama. Slušala ih je, učila je, ali bez ikakve radosti. Činila je to samo zbog Džona.

Džon je tri puta rizikovao svoj posao da bi doturio njenom ocu mala pisamca. Ona je osećala krivicu zbog toga i zato se trudila da učini sve ono za šta je mislila da će se dopasti Džonu. Doneo joj je novosti od oca: rekao joj je da je dobro i da je srećan kad je čuo da je i ona dobro. Poručio joj je da je on počeo da sarađuje sa njima i da odgovara na njihova pitanja. To ju je malo potreslo, ali sada je bila dovoljno odrasla da shvati — bar donekle — da ono što je dobro za nju nije možda dobro i za njenog oca. Počela je da pita da li je dobro da u svemu slepo sluša Džona. Ali on je nekako umeo da je ubedi a bio je tako smešan što su mu stalno izmicale psovke i što se on stalno izvinjavao zbog toga.

Punih deset dana posle oluje, Džon nijednom nije pokušao da je nagovori da zapali vatru onako kako su tražili od nje. Kad god bi razgovarali o tim stvarima odlazili su u kuhinju jer joj je on rekao da tamo nema mikrofona i uvek bi govorili sasvim tiho.

A tog dana kad su otišli u kuhinju, on joj odjednom reče:

— Jesi li razmišljala o toj vatri, Čarli? — sada je počeo da je stalno zove Čarli, umesto mala ili dete. Ona ga je zamolila da je tako zove.

Počela je da drhti. Sama pomisao na vatru i na ono što je bilo na Mendersovoj farmi nateralo bi je da zadrhti. Osetila je jezu i veliki pritisak. Počela je nekontrolisano da se trese. Hoksteter je imao stručan izraz za tu reakciju.

— Rekla sam ti — obratila mu se — ne mogu to da činim. Ne želim to više ikada da učinim.

— Hteti i ne moći, dve su različite stvari — reče Džon. Pažljivo je brisao pod, sasvim polako da bi mogao da razgovara sa njom. Krpa je pravila čudan zvuk klizeći po podu. Razgovarao je s njom, kao što razgovaraju zaverenici u zatvoru, jedva pokrećući usne.

Čarli nije ništa odgovorila.

— Hteo sam da ti kažem nekoliko stvari o tome — reče on — ali ako ne želiš da čuješ, neću ti ništa reći. Samo mi reci da ućutim.

— Ne, sasvim je u redu, slušam te — reče Čarli učtivo, ali ona ni najmanje nije želela da čuje šta on ima da joj kaže. Nije htela da razgovara o vatri, jer je to izazivalo kod nje osećaj straha i teskobe. Ali, on je toliko toga učinio za nju ona nije htela da ga povredi, a sem toga bio joj je potreban prijatelj.

— Mislio sam da oni moraju da znaju šta se dogodilo na onoj farmi — reče on — i morali bi da budu veoma obazrivi.

Ne bi bilo zgodno da te ispituju u prostoriji punoj papira i krpa natopljenih naftom.

— Ne bi, ali…

Podigao je ruku u kojoj je držao krpu.

— Saslušaj me, saslušaj me.

— U redu.

— Oni, svakako, znaju da je to jedini put kad si ti izazvala pravi strahoviti požar. Ali, tvoja šansa je mala vatra. Učini to, Čarli. Malu vatru za tvog velikog brata. Napravi im to, a ako se baš nešto dogodi, u šta sumnjam, jer ti sada imaš veću kontrolu nad sobom, mnogo veću nego što misliš. Ali, čak i da se nešto dogodi koga će optuživati? Tebe? Zašto? Pa oni više od pola godine traže od tebe da im zapališ vatru pod guzicom… o, izvini!

Stvari koje joj je govorio plašile su je, ali kad bi se on tako zbunio zbog neke bezobrazne reči, ona je morala da se nasmeje prinoseći ruke ustima. I Džon se malo osmehnuo, pa slegnuo ramenom.

— Ti si do sada svakako uvežbavala da tu svoju natprirodnu moć kontrolišeš i zauzdavaš…

— Kontrola ili ne, uopšte me ne interesuje — reče Čarli — jer ja i tako neću da palim nikakvu vatru.

— Možda hoćeš, a možda nećeš — reče tvrdoglavo Džon, vrteći i dalje svoju krpu po podu. Prišao je lavabou i bacio prljavu vodu a zatim je počeo da sipa svezu vodu — možda će te primorati da to učiniš, možda će te iznenaditi…

— Ne, mislim da neće.

— Možda ćeš dobiti veliku temperaturu, možda ćeš se prehladiti, da li si operisala slepo crevo, Čarli? — Sada je govorio ono što ga je poučio Hoksteter.

— Niiisam…

Džon je počeo da pere pod svezom vodom.

— Mom bratu su operisali slepo crevo, ali prethodno mu je perforiralo tako da je skoro umro. Mi smo živeli u rezervatu i o nama se nisu mnogo brinuli, nisu se čak sekirali ni kad bi neko od nas umro. Moj brat je imao vrlo visoku temperaturu. Nije znao za sebe. Govorio je strašne stvari, proklinjao je i razgovarao s ljudima kojih nigde nije bilo. Znaš li da je on mislio da je naš otac Anđeo smrti ili nešto što je došlo da ga odnese u svet tame? Pokušao je da ga ubode nožem. Da li sam ti već pričao tu priču?

— Nisi — reče Čarli šapućući, fascinirana. —- Zaista ti se to dogodilo?

— Zaista — reče Džon cedeći krpu — ali, moj brat nije bio kriv zbog toga. On se tako ponašao zbog velike temperature. Ljudi u takvom stanju mogu svašta da učine. Svašta!

Čarli je shvatila zašto joj to govori, i osetila je užasan strah. O tome nikada ranije nije razmišljala.

— Ali, ako si ti naučila da držiš pod kontrolom tu piroki… kako se zove…

— Da, ali ako budem imala tako visoku temperaturu?

— Bez obzira na to ti ćeš uspeti da kontrolišeš tu svoju moć — govorio je Džon. — To je nešto kao zadržavanje mokraće, Čarli. Kad jednom naučiš da vodiš računa o tome, nikada ti se neće dogoditi da se upiškiš. Ljudi s visokom tempe raturom često skvase čaršave ali od znoja a ne mokraćom. Dakle, ako si naučila da svoju moć kontrolišeš nema nikakve opasnosti…

-— Ali… ja, jednostavno, ne želim više da palim vatru, ne želim i neću!

— Eto, sad sam te naljutio i rastužio — reče Džon potresen — nisam to želeo, molim te da mi oprostiš, Čarli. Neću više ništa da kažem. Proklet da sam i ja i moja velika usta…

Drugi put je ona sama počela da govori o tome.

Bilo je to tri ili četiri dana kasnije, i ona je dobro razmislila o stvarima koje će reći.

— Ako to učinim jednom — govorila je — tome nikada neće biti kraja. Oni će želeti da činim ovo i ono. Kad bi samo znao kako su navalili. Oni neće odustati. Kad jednom počnem tražiće da palim sve veće vatre, tražiće vatromet… a onda… ne znam… bojim se.

Divio joj se. Imala je intuiciju i prirodnu mudrost, bila je veoma inteligentna. Pitao se šta će reći Hoksteter kad mu on, Rejnberd, bude rekao da Čarli Mekgi savršeno dobro zna kakav je njihov genijalni plan. U svim njihovim izveštajima bilo je doduše jasno naglašeno da je pirokineza samo jedan od mnogih psioničkih talenata koje Čarli poseduje. Rejnberd je bio ubeđen da je intuicija jedan od tih darova. Njen otac je bezbroj puta ponovio da je Čarli znala da Al Štajnovic i drugi dolaze na Mandersovu farmu, čak i mnogo ranije nego što su stigli. Bila je to zastrašujuća pomisao. Ako joj njena intuicija šapne nešto o njemu… pa, imaćemo pakao. A Čarli je valjda bila jedina osoba na svetu koja je mogla da stvori pravi pakao. Možda će mu odjednom postati užasno vruće. Sve je to davalo više draži čitavom postupku… bilo je to uzbuđenje koje mu je već dosta dugo nedostajalo.

— Čarli… — reče on — ne kažem da bilo šta od toga moraš da uradiš besplatno.

Pogledala ga je zbunjeno.

Džon je uzdahnuo.

— Ne znam kako da sam uopšte došao na sve to da te ja nagovaram da im pomažeš — reče — ali, čini mi se da sam počeo da te volim. Ti si kao kćerka koju nikada nisam imao. I ne sviđa mi se način što te drže ovde tako zatvorenu i što ti ne daju da vidiš oca i što ti ne daju da izađeš i što nemaš sve ono što imaju druga deca… muka mi je od svega toga.

Dopustio je da njegovo zdravo oko sine, i ona se malo preplašila.

— Mogla bi svašta da dobiješ ako im samo malo popustiš i učiniš bar nešto od onoga što oni zahtevaju. Možda bi mogla da zahtevaš da te tada puste na sunce. Možda bi te pustili da odeš u Longmont da pazariš. Možda bi mogla da izađeš iz ovog prokletog sefa i nastaniš se u pravoj kući. Da viđaš drugu decu. I…

— Da vidim oca?

— Svakako i to — ali, to je bilo jedino što se više nikada neće dogoditi jer da je Čarli samo malo pomučila svoju glavicu, shvatila bi da je bolničar Džon isuviše dobar da bi bio stvaran.

Rejnberd nije nikada preneo nikakvu poruku Endiju Mekgiju. Hoksteter je smatrao da to ne bi bilo dobro. Rejnberd koji je, inače, mislio da je Hoksteter savršena budala, složio se u ovom slučaju sa njim.

Lako je bilo prevariti osmogodišnju devojčicu pričicama o tome kako u kuhinji nema mikrofona i kako treba da govore tiho da ih ne bi čuli, ali bilo je sasvim druga stvar prevariti njenog oca takvim pričama, mada je on bio već skoro sasvim uništen. Ali, u svakom slučaju, shvatio bi da se oni Lošeg momka i Dobrog momka, stara tehnika kojom policija već stotinu godina pokušava da slomi kriminalce.

Tako je on izmišljao da prenosi njene poruke Endiju kao što je izmišljao i mnoge druge stvari. Bilo je istina da on često viđa Endija, ali viđao ga je samo na tvekranu. Bilo je tačno i to da Endi pristaje na saradnju, ali bilo je tačno i to da on više nema moći, da ne može da nagovori dete da pojede kokice. Pretvorio se u debelu ogromnu nulu. Interesovalo ga je samo šta je na tvprogramu i kad će mu doneti sledeću tabletu. Nije uopšte više tražio da vidi svoju kćerku. Kada bi se suočila s ocem i videla šta su učinili od njega možda bi samo njena odluka da ne pristane ni na kakvu nagodbu i saradnju bila čvršća. On je sada bio vrlo blizu da je slomi: ona je sada bila na stepenu kad je želela da je ubede. Sve je bilo moguće, sem te jedne stvari. Carli Mekgi neće više nikada videti oca. Mekgi će vrlo brzo biti odveden na imanje Maui. Tako je Kep odlučio. Ali, devojčica ni to nije znala.

— Misliš da će stvarno da mi dopuste da ga vidim?

— Svakako — odgovorio je lako — naravno, najpre će se pogađati s tobom ali ti imaš keca u rukavu. Ti ćeš reći da nećeš ništa da uradiš dok ga ne vidiš… — pustio je da ta rečenica visi u vazduhu. Mamac je bio bačen. Nije bio baš ukusan, ali ova mudra ribica to nije znala.

Pogledala ga je tužno. Više ništa o tome nije rečeno tog dana.

Neđelju dana kasnije Rejnberd odjednom promeni taktiku. Njegova intuicija mu je rekla da je sada trenutak đa počne da moli.

— Sećaš li se o čemu smo razgovarali? — počeo je razgovor u trenutku kad je glačao pod u kuhinji. Ona se pravila da je interesuju slatkiši u frižideru. Jedna ružičasta bosa noga bila je postavljena ispred druge. Bila je to nekako erotska poza. On oseti kako se njegovo srce okreće prema njoj. Pogledala ga je preko ramena, sumnjičavo. Njena plava kosa, podignuta u konjski repić padala joj je preko jednog ramena.

— Da — reče — sećam se.

— Razmišljao sam o svemu i počeo da se pitam kako to da ti dajem savete, pa ja nisam sposoban ni za šta. Ja ne umem čak ni da dobijem kredit od hiljadu dolara da kupim polovna kola…

— Džone, nema veze, to ne znači baš ništa.

— Da sam bio za nešto, ja bih bio kao jedan od tih momaka… imao bih univerzitetsku diplomu kao Hoksteter.

— Moj tata kaže da svaka budala može da kupi univerzitetsku diplomu — reče ona.

Osećao je kako se duboko u srcu raduje ovoj konstataciji.

2.

Tri dana kasnije, ribica je progutala mamac.

Čarli mu je rekla da će dopustiti da nastave sa svojim testovima. Biće vrlo obazriva. A i oni treba da budu pažljivi. Lice joj je bilo zategnuto i bledo.

— Nemoj to da radiš, ako nisi o svemu dobro razmislila — reče Džon.

— Pokušaću — šapnula je.

— Radiš li ti to zbog njih?

— Ne.

— Dobro, radiš li ti to zbog sebe?

— Da,.zbog sebe i svog oca.

— U redu — reče on — Čarli i nateraj ih da igraju po tvojoj muzici. Shvataš? Pokaži im kako tvrda možeš da budeš. Nemoj da dopustiš da vide tvoju slabost. Ako shvate gde je tvoja slaba tačka, iskoristiće je protiv tebe. Neka bude gruba igra, shvataš?

— Mislim da shvatam.

— Oni imaju nešto, ali i ti imaš nešto. Jedno za drugo. Nema varanja — njegova ramena se oboriše, oko mu sinu. Nije volela da ga vidi tako pogruženog — nemoj da dopustiš da se prema tebi ponašaju kao što su se ponašali prema meni. Dao sam svojoj domovini četiri godine života i jedno oko. Jednu od tih godina proveo sam u rupi jedući bube i gušeći se u sopstvenim govnima. A kad sam se spasao rekli su mi: hvala ti Džone i dali su mi krpu za brisanje poda u šake. Sve su mi oduzeli a nisu mi dali ništa, Čarli. Shvataš? Nemoj da dopustiš da to urade s tobom.

— Dobiću što želim — reče ona ozbiljno. On se malo oraspoloži i s osmehom upita.

— Kada će biti taj veliki dan?

— Sutra treba da vidim doktora Hokstetera. Reći ću mu da sam odlučila da sarađujem s njima… malo. I reći ću… im… šta ja želim.

— Nemoj previše da tražiš u prvi mah. Moraš najpre da pokažeš malo sa čim ti raspolažeš.

— U redu.

— Odlično, bravo mala — njegov osmeh je bio širok.

3.

Hoksteter je bio besan.

— Kakvu to glupu igru igraš? — vikao je na Rejnberda. Bili su u Kepovoj kancelariji.

Rejnberd je pomislio da se on usuđuje da viče na njega zato što je Kep bio tu kao zaštitnica. Pogledao je Hoksteterove zakrvavljene plave oči, crvene obraze i video da se ovog puta vara. Hoksteter je bio iskreno besan jer se on usudio da uđe u njegov posvećeni vrt. Rejnberd ga je samo mirno posmatrao a onda se Hoksteter obrušio na njega.

— Sve si pažljivo isplanirao oko nemogućnosti! Dobro znaš da ona nikako ne može da vidi oca. »Oni imaju nešto ali i ti imaš nešto« — besno ga je oponašao Hoksteter — idiote, budalo!

Rejnberd je samo opasno buljio u njega.

— Nemoj više nikada da me nazivaš budalom — rekao je opasno mirnim glasom. Hoksteter je zadrhtao…

— Gospodo, molim vas — umešao se Kep — molim vas. Na njegovom stolu nalazio se magnetofon. Upravo su završili slušanje razgovora koji su Čarli i Rejnberd vodili prethodnog jutra.

— Očigledno je dr Hoksteter ispustio poentu da će on i njegov tim najzad nešto dobiti — reče Rejnberd — i to što će dobiti uvećaće njihovo saznanje za sto odsto, ako se ja razumem u matematiku.

— Ali, još neznamo kakve će efekte to izazvati — reče podsmešljivo Hoksteter.

—Znali biste da niste suviše zabavljeni igranjem svojim pacovima — reče Rejnberd.

— Gospodo, sad je zaista dosta — reče Kep — nismo ovde da se svađamo. Hoksteteru, mislim da bi trebalo da budete zahvalniji za ono što dobijate.

Hoksteter ne reče ništa. Kep pogleda u Rejnberda.

— Uvek isto, mada mislim da si i ti malo preterao sa rolom amicus curiae — radoznalog prijatelja na kraju.

— Ako tako mislite onda ni vi ne shvatate — Rejnberd pogleda od Kepa prema Hoksteteru, pa ponovo u Kepa — mislim da ni jedan ni drugi ništa niste razumeli. Dva đečja psihologa nisu vam pomogla…

— Lako je pričati — umeša se Hoksteter.

— Vi jednostavno ne shvatate koliko je ona pametna — preseče ga Rejnberd u pola rečenice — ne možete da shvatite kako ona može da nasluti stvari. Rad s njom je opasan kao hodanje po minskom polju. Ja sam jedva uspeo…

Hoksteter otvori usta, ali Kep podiže ruku i okrete se Rejnberdu.

— Ali, ne zna se ipak dokle Hoksteter i njegovi ljudi mogu da idu jer savršeno je jasno da ona neće moći da vidi oca. A ako je pametna kao što kažete ona će, pre ili kasnije, tražiti od nas nešto što nećemo moći da joj ispunimo.

— Svakako — reče Rejnberd — i to će biti kraj svega. Ona ionako neće smeti da vidi oca. Jer i prvi pogled na njega odmah bi joj jasno stavio do znanja da on nije u onakvom stanju kakvim sam joj ga ja predstavljao. Iz toga će vrlo lako zaključiti da ja, u stvari, sarađujem s vama. Ostaje samo otvoreno pitanje koliko ćete dugo vi uspeti da je zavarate. Najpre morate da zaboravite neke vaše teorije i da prihvatite neke istine. Ona nije ništa drugo nego mala devojčica koja želi da vidi svog oca. Ona nije laboratorijski pacov. Ona nije glupa. Pre ili kasnije ona će prozreti vašu igru.

»A ti želiš da nam ne uspe« — pomislio je Kep — »ti želiš da se to dogodi da bi mogao da je ubiješ«.

— Morate stalno da mislite na to kako da što više odužite saradnju — nastavljao je da govori Rejnberd. — A iz toga možete da dobijete dovoljno podataka da biste mogli da nastavite eksperimente na bednim jadnicima koji pristanu na to.

— A kako da produžimo saradnju?

— Tako što ćete joj davati male nagrade — reče Rejnberd — dopustićete joj da prošeta po travnjaku. Ili… svaka mala devojčica voli konje. Verujem da će vam zapaliti najmanje 12 vatrica ako dopustite da je konjušar prošeta na konju. A Hoksteteru bi trebalo da pet godina dubi na glavi da bi tako nešto postigao.

Hoksteter se odmače od stola.

—• Ja zaista ne moram to sve da slušam.

— Sedite i ćutite — reče Kep.

Hoksteter pocrvene: bio je spreman da se bije: ali, njegov bes se odjednom smiri i sada je pre izgledao kao cla je spreman da zaplače. Ponovo je seo.

— Dopustite joj da ode u grad i kupuje — reče Rejnberd — organizujte joj let helikopterom. Možda čak u društvu njenog dobrog prijatelja, bolničara Džona.

— Zaista misliš to ozbiljno — počeo je Kep.

— Mislim ali, naravno, to neće trajati dugo. Pre ili kasnije, ona će zahtevati da vidi oca. Ona je, ipak, samo malo dete. Ona, svakako, želi neke stvari za sebe. Ona će pristajati na sve što tražite od nje da bi dobila nešto pre nego što zatraži glavnu stvar od vas. I morate da očekujete da će pre ili kasnije zahtevati da vidi svog starog. Ona je tvrda. Ona se ne prodaje lako.

— I to je kraj vožnje — reče Kep zamišljeno — svi napolje. Kraj projekta. U svakom slučaju kraj jedne faze.

Radovalo ga je i samo pominjanje kraja. Najzad će moći da odahne.

— Ali, nismo još gotovi — osmehivao se zagonetno Rejnberd — imamo još jednu nagradu smišljenu za nju ako se ovo ostalo pokaže kao loše. Ne, ne radi se o njenom ocu, radi se o jednoj drugoj nagradi zbog koje će pristati da sarađuje još malo duže s vama.

— A šta bi to bilo? — pitao je Hoksteter.

— Pokušajte sami da se setite — reče Rejnberd i dalje se zagonetno osmehujući.

Očekivao je da će možda Kep pogoditi, jer je on bio pametniji od većine svojih službenika. Što se tiče Hokstetera, taj se nikada ne bi toga setio. Znao je da bi bilo mnogo jasnije da im je postavio ovakvo pitanje: »A šta mislite ko joj sada zamenjuje oca kad njenog pravog oca nema?«

Neka se sami dosete, ako budu mogli.

Džon Rejnberd se i dalje osmehivao.

4.

Endi Mekgi je sedeo ispred tv aparata. Endi se trudio da sa uživanjem i zadovoljstvom posmatra program. Tako je bar i izgledalo posmatrano spolja. A unutra je ključao od nervoze. Danas je bio taj odlučujući dan.

Tri nedelje posle onog stravičnog nestanka struje za Endija su bile pune nepodnošljivog pritiska i stresa. Sada je opet imao tajnu. Tajna ga je uznemiravala, ali mu je davala neku novu snagu.

Bilo je skoro deset časova pre podne, a u deset je trebalo da dođe Pinčot sa svojim večitim usmenom. Obećao mu je da će se prošetati po bašti da bi prodiskutovali o daljini planovima. Endi je nameravao da tada pokuša da utiče na njega… da, baš tako da pokuša. Bezbroj puta je u mislima ponovio šta će se dogoditi.

Noću dok je ležao u krevetu bezbroj puta je ponavljao: »Veliki brat te posmatra. To nikada ne treba da smetneš s uma. Veliki brat te ne ispušta iz vida. Ako želiš zaista da pomogneš Čarli moraš sve da ih nadmudriš«.

Spavao je manje nego ikada pre u svom životu, najviše zato što se plašio da ne počne da govori u snu. Ponekad bi satima ležao budan, suviše uplašen čak i da se okrene, da oni ne bi pomislili kako to da je, čovek pod uticajem droge toliko nemiran. A ako je i spavao, to je bio vrlo slab san, ispunjen čudnim snovima. Najčešće je sanjao Džona Silvera. Vrlo često se budio.

Najlakše je bilo otarasiti se pilula zato što su oni verovali da on želi pilule. Sada su mu donosili pilule četiri puta na dan, a posle nepogode nisu ga više ispitivali. Poverovao je da su digli ruke od njega, da više neće biti testova. Upravo to je i trebalo da mu danas kaže Pinčot za vreme šetnje.

Ponekad bi ispljunuo pilulu u stisnutu šaku pa bi je pomešao s ostacima hrane koje bi kasnije bacio u otvor za đubre. Najčešće ih je bacao u toalet. Pravio se ponekada da ih uzima s pivom. Ispljunuo bi pilulu u polupraznu konzervu i pustio da istopi u pivu, kao da je zaboravio da ga popije do kraja. Kasnije bi sve prosuo u sudoperu.

On nije bio baš mnogo vest u tim stvarima a ljudi koji su ga posmatrali bili su vesti, pravi profesionalci. Ali, bilo je očigledno da ga više ne posmatraju tako pomno. Da su ga pazili, on bi svakako bio uhvaćen. Ali, on im više nije bio zanimljiv.

Utonuo je u program na tv kad začu kako zuji električna brava. Sam sebi je zabranio da nestrpljivo skoči.

»Sada počinjemo« — reče sam sebi.

Herman Pinčot uđe u dnevnu sobu. Bio je niži od Endija, ali je bio vitkiji. Endi je ponekad mislio da je on nekako suviše feminiziran, mada ni na šta konkretno nije mogao da ukaže prstom. Danas je izgledao naročito dobro u sivoj majici uz vrat i lakom, letnjem sakou. I naravno osmehivao se.

— Dobro jutro, Endi — rekao je.

— O — reče Endi i malo zastade kao da razmišlja — zdravo, doktore Pinčot.

— Da li vam smeta ako ovo isključim? Treba da izađemo da se prošetamo.

— Da, svakako —- promrmljao je Endi — Video sam taj film već nekoliko puta. Ali, dopada mi se kraj. Lep je.

Zaista? — reče Pinčot i ugasi televizor. — Hoćemo li?

— Kuda? — upita Endi.

— U našu šetnju —- reče Pinčot strpljivo — sećate se da smo se dogovorili?

— Oh — reče Endi i ustade — da, svakako.

5.

Hodnik ispred Endijeve sobe bio je prostran i pokriven keramičkim pločicama. Svetlost je bila prigušena i indirektna. Nedaleko odatle bio je kompjuterski centar: ljudi su odlazili i dolazili sa komadima papira a čulo se i zujanje mašinerije.

Mladić u otrcanom sportskom sakou — oznaka vladinih agenata — stajao je ispred vrata Endijevog stana. Ispod miške se nazirala izbočina. On je bio deo plana. On će krenuti za Endijem, ali će se držati udaljeno od njih. Endi pomisli da sa njim neće imati problema.

Agent je išao na nekoliko koraka iza njih, dok su on i Pinčot krenuli prema liftu.

Endi je osećao kako mu srce snažno udara, kao da će mu razbiti rebra. Ali, to mu nije smetalo da sve veoma pomno ispituje i pamti. Primetio je dvanaest neobeleženih vrata. Neka su bila otvorena a neka nisu. Video je malu specijalizovanu biblioteku, zatim prostoriju za fotokopiranje, ali ko zna šta je bilo u drugim prostorijama. Čarli je možda baš sada iza nekih od ovih vrata… ili je možda u sasvim nekoj drugoj zgradi.

Ušli su u lift, dovoljno prostran da u njega stanu nosila na točkovima. Pinčot izvadi svežanj ključeva, gurnu jedan u bravu, pritisnu neobeleženo dugme i lift poče polako da se diže. Agent Radionice smestio se u najudaljeniji ugao lifta. Endi je stajao s rukama u džepovima svojih farmerki, s glupim osmehom na licu.

Vrata lifta se otvoriše i nađoše se u nekadašnjoj dvorani za ples. Pod je bio izglancan, pravi parket od najfinije hrastovine. Stepenište je bilo graciozno izvedeno i vodilo je na gornji sprat. S leve strane velika francuska vrata vodila na suncem obasjanu terasu i divan vrt iza nje. S desne strane kroz poluotvorena teška hrastova vrata dopiralo je kucanje pisaće mašine.

A sa svih strana širio se miris svežeg cveća.

Pinčot je išao kroz suncem obasjanu plesnu dvoranu i, kao i uvek do sada, Endi reče nešto o lepoti poda, kao da ga nikada ranije nije video. Prošli su kroz francuska vrata. Napolju je bilo toplo, vazduh je bio pun vlage. Pčele su zujale na sve strane. Grmovi su bili u cvetu. Čule su se kosilice za travu. Ljudi su ovde sjajno održavali zelene travnjake. Endi okrenu lice suncu s iskrenom zahvalnošću.

— Kako se osećate? — upita Pinčot.

— Dobro, dobro.

— Znate li da ste ovde već pola godine — nastavi Pinčot tonom u stilu »zarnekakovremebrzoleti«.

Cveće je mirisalo, bube su zujale. Pored ribnjaka dva koja su lenjo pasla.

— Zar je već toliko prošlo — reče Endi.

— Da, dosta je to — reče Pinčot osmehujući se. — Shvatili smo da se vaša moć smanjila, Endi. U stvari, mi nismo ništa dobili od vas.

— Stalno ste me držali pod drogom — reče Endi, kao da mu prebacuje — ne možete ništa da očekujete od čoveka koji je drogiran.

Pinčot pročisti grlo, ali ne reče da je Endi bio potpuno čist u prve tri serije testova i da je sve opet bilo bez rezultata.

— Ja sam učinio sve što sam mogao, dr Pinčot. Verujte mi da sam davao sve od sebe.

— Da, da svakako. I zato ja, odnosno mi, mi mislimo da vam je potreban odmor. Radionica ima malo imanje na Mauiu, na Havajskim ostrvima, Endi. A ja upravo treba da pišem šestomesečni izveštaj. Kako bi bilo da u mom izveštaj u preporučim da odete na Maui? Mogli biste tamo da ostanete izvesno vreme.

»Izvesno vreme« — pomisli Endi — »to bi bilo najmanje dve godine, a možda i pet«. Verovatno žele da ga uklone, ali cla ga ipak drže u pripravnosti u slučaju da se njegove natprirodne moći vrate ili da se pojave neke nepredviđene teškoće sa Čarli. Na kraju, znao je da će se to završiti jednom prevelikom dozom ili »samoubistvom«.

— Da li ću i tamo dobijati svoje »lekove«? — pitao je Endi.

— Pa, naravno — reče Pinčot.

— Havaji… — reče Endi sanjalačkim glasom a zatim brzo pogleda Pinčota. — Ali, možda doktor Hoksteter neće da se složi s tim da ja idem. Doktor Hoksteter me ne voli. Mogu to da kažem.

— Ne, on vas voli — ubeđivao ga je Pinčot — on vas zaista voli. A u svakom slučaju vi ste moj pacijent, a ne doktora Hokstetera. Uveravam vas da će se on složiti sa onim što ja budem predložio.

— Ali, vi još niste napisali svoj izveštaj i još niste ništa predložili — reče Endi.

— Nisam, hteo sam da najpre razgovaram sa vama. Ali uveravam vas da je Hoksteterovo odobrenje čista formalnost.

— Možda bi bila korisna još jedna serija testova — reče Endi i malo »gurnu« Pinčota, pokušao je da utiče na njegov um — možda zbog bezbednosti.

Pinčetove oči odjednom postadoše čudne, kapci mu zatreperiše, on je sada izgledao kao da je drogiran. Ta pomisao izazva zadovoljstvo kod Endija. Pčele su zujale u cvetovima. Miris posečene trave visio je u vazduhu.

— Kad budete pisali svoj izveštaj — reče Endi — predložite novu seriju testova.

Pinčetove oči sinuse, postadoše jasne.

— Naravno, ovo o Havajima neka bude između nas dvoje, za sada -— reče. — Kad budem pisao svoj izveštaj, predložiću novu seriju testova. Mislim da bi to zaista bilo mudro. Možda zbog bezbednosti.

— Ali, posle toga mogu da odem na Havaje.

— Da — reče Pinčot — posle toga.

— A ta nova serija testova može da potraje najmanje tri meseca, ili duže.

— Da, oko tri meseca — Pinčot pogleda Endija blistavim očima kao da mu je on omiljeni đak.

Sada su bili blizu ribnjaka. Patke su lenjo plivale po glatkoj površini. Endi i Pinčot prođoše pored ribnjaka. Mladić u sportskoj jakni bio je stalno iza njih. Pravio se da posmatra sredovečnog muškarca i ženu koji su šetali na drugom kraju ribnjaka. Njihova slika u vodi bila je prekinuta sjajnom brazdom koju je u vodi ostavila jedna bela patka. Endi pomisli kako taj par izgleda kao par sa slika koje vam šalju u časopisima i novinama, nagovarajući vas da osigurate život.

Endi oseti mali bol u glavi. Ali nije bio nepodnošljiv. No, zbog svoje nervoze dogodilo mu se da utiče snažnije na Pinčota nego što je trebalo. To nije bilo dobro, jer je mladi agent to možda mogao da primeti. Sada je izgledalo da ih uopšte ne gleda, ali Endi nije dao cla ga obmanu.

— Ispričajte mi malo o putevima i okolini — reče Endi tiho Pinčotu i malo ga »gurnu«.

Endi je znao iz odlomaka nekih razgovora koje je načuo da nisu daleko od Vašingtona, ali nisu bili ni tako blizu kao što je bio operativni centar CIA u Langliju. Sem toga nije znao ništa.

— Ovde je veoma lepo — reče sanjalački Pinčot — naročito otkako su popunili rupe.

— Da, veoma je lepo — složi se Endi i zaćuta. Ponekad bi njegovo uticanje na čoveka izazvalo kod ovoga neke uspomene koje se inače trudio da zaboravi — obično bi se javljale neke tamne asocijacije — i nije trebalo čoveka tada prekidati. Ne bi bilo dobro ako bi Pinčot odjednom počeo da urla zbog groznih uspomena koje ga obuzimaju.

— Moja žena voli tu stvar — reče Pinčot sanjalačkim glasom.

— Šta to ona voli? — pitao je Endi.

— Sviđa joj se njena nova kanta za đubre. Veoma je… Odjednom je ućutao.

— Veoma je lepa — reče Endi.

Momak u sportskom žaketu prišao im je sada malo bliže i Endi oseti kako mu se potočić znoja sliva niz leđa a kapljice znoja pojaviše se ina njegovoj gornjoj usni.

— Da, veoma je lepa — složi se Pinčot i zagleda se u ribnjak.

Agent je sada prišao sasvim blizu. Endi odluči da upotrebi još jednom svoju moć, samo vrlo malo. Pinčot je stajao ispred njega kao tv aparat s raznetom katodnom cevi.

Agent podiže komadić drveta i baci ga u vodu. Počeše da se šire krugovi. Pinčetove oči trepnuše.

— Ovde je veoma lepa okolina — reče Pinčot — dosta je brdovito. Lepi predeli za jahanje. Moja žena i ja jašemo jednom nedeljno. Ako idete na zapad, najbliži grad je Doun, on je u stvari na jugozapadu. Veoma je mali. Doun se nalazi na autoputu 31. Ako idete na istok, najbliži grad je Geter.

— Da li je i Geter na autoputu?

— Nije. Mali drum vodi do njega.

— Kuda ide autoput 31, sem do Douna?

— Ide sve do Vašingtona, ako idete na sever. Ako idete na jug, odvešće vas u Ričmond.

Endi je sada hteo da pita za Čarli, tako je bar planirao, ali Pinčetove asocijacije — žena, rupe, lepo — vrlo čudno! — lepa kanta za đubre, malo su ga preplašile i uznemirile. Možda Pinčot nije bio dobar medij um. Možda je Pinčot imao neke lične probleme i smetnje i ko zna šta bi njegova moć oslobodila iz njegove podsvesti. Uticanje na ljude koji nisu mentalno stabilni moglo je da dovede do veoma nepoželjnih rezultata. Da nije bilo agenta mogao je ipak da pokuša, ali sada se plašio. Možda je bilo glupo što se preplašio od tih Pinčetqvih misli. Nije mu verovao. Pinčot se suviše smejao.

Odjednom neki ledeni, mrtvački glas progovori negde duboko u njegovoj svesti: »Reci mu da ode kući i da se ubije. Reci mu to. Utiči na njega«.

Endi odbaci misao, užasnut i pomalo zgađen.

— Pa — reče Pinčot, još se osmehujući — da se vratimo?

— Svakako — reče Endi.

I tako je sve počelo, ali on još nije ništa znao.o Čarli.

6.

Interni memorandum Od Hermana Pinčota Za Patrika Hokstetera Datum 12. septembar Predmet Endi Mekgi

Prelistao sam svoje beleške i preslušao sve magnetofonske trake u poslednja tri dana. I razgovarao sam sa Endijem Mekgijem. Nema neke bitnije promene u čitavoj situaciji od našeg poslednjeg razgovora 9. maja, ali za izvesno vreme bih hteo da odložim odlazak na Havaje, ukoliko to nešto bitno ne menja (ali sam kapetan Holister je rekao »to je samo novac«).

Činjenica je, Pat, da verujem da bi još jedna serija testova bila odlučujuća — ako ni zbog čega ono zbog bezbednosti. Posle toga mogli bismo da ga pošaljemo na Maui. Mislim da bi mi za ovu posleđnju seriju testova bila potrebna najmanje tri meseca.

Molim savet pre nego što počnem da se bavim papirima.

Herm

7.

Interni memorandum Od P. I-I. Za Herma Pinčota Datum 13. septembar Predmet Endi Mekgi

Uopšte ništa ne razumem! Poslednji put kad srno. o ovome razgovarali (složili smo selđa je Mekgi mrtav kao ispaljena puška. Nema više oklevanja. Ako želite još jednu seriju testova — ali skraćenih — u redu. S devojčičom počinjemo od nedelje, ali prema dobro obaveštenom izvoru njena kooperacija neće biti dugog veka. Ako je već tako, možda ne bi bilo loše da joj otac bude u blizini.

Da, »možda je sve to samo novac«, ali ne zaboravite da je to novac poreskih obveznika i da moramo dobro da ga utrošimo.

Planirajte da se zadržite s njim šest ili osam sedmica — ukoliko ne dobijete neke posebne rezultate… a i ako ih dobijete, ja ću lično pojesti vaše cipele »Hush Puppies«.

Pat

8.

— Sinjebenekučketine — reče Herm. Pinčot glasno, kad je pročitao poruku.

Hoksteter će njemu držati predavanja o novcu. Zgužvao je pismo i bacio ga u korpu za otpatke. Imao je pred sobom dva meseca. Najviše! To mu se ni najmanje nije dopadalo. Mora da će sada nešto da se dogodi… jednostavno je to osećao.

Odjednom, potpuno bez ikakve veze u njegovom umu se pojavi nova kanta za đubre koju su upravo namestili u kući. To mu se ni najmanje nije dopadalo. Ta kanta mu je došla na pamet i nikako nije mogao da je se otrese. Javljala se kad god bi počeo da razmišlja o Endiju Mekgiju.

Nagnuo se u svojoj stolici i dremao. Kad se trgnuo iz dremeža, bio je zaprepašćen kad je video da je tako proveo dvadeset minuta. Privukao je hartiju i nažvrljao belešku za onog odvratnog Hokstetera. Jedva se obuzdao da ponovo ne napiše da želi da produži s testovima naredna tri meseca (i tada se odjednom u njegovom umu pojavi slika nove kante za đubre). Ali ako je Hoksteter rekao dva meseca, to je onda dva meseca. Ali ako bude imao nekih rezultata sa Endijem Mekgijem, Hoksteter će naći dve smeđe »Hush Puppies« cipele na svom pisaćem stolu zajedno s nožem, viljuškom i bocom kečapa.

Završio je pisanje, nagnuo se unazad i počeo da masira slepoočnice. Imao je strahovitu glavobolju.

U srednjoj školi i na fakultetu Herm Pinčot je bio tajni travestit. Voleo je da oblači žensku odeću jer je smatrao da u njoj izgleda… pa, recimo, lepo. Na prvoj godini fakulteta njega su otkrila dva drugara. Morao je da plati njihovo ćutanje. Cena je bila krajnje ponižavajući ritual.

U dva časa ujutro, njegovi drugari prosuli su kante za đubre i razvukli sve što je bilo u njima s jednog kraja velike kuhinje na drugi. Pinčot je morao da sakupi to đubre odeven samo u ženske slip gaćice, čarape i pojas za čarape. Stavili su mu i grudnjak i napunili ga toalet papirom. Pošto je pokupio đubre, naterali su ga da opere pod. Dok su se njih trojica tuda muvala, naišao je još jedan student i pridružio im se.

Čitav incident se završio masovnim onanisanjem. Pinčot je smatrao da je to bilo dobro, jer ih je jedino to zadržavalo da ne ispričaju svima njegovu bruku. Međutim, otada se on povukao u sebe, nije se više družio ni sa kim, zagađen nad sobom, ali kad bi razmišljao o tom događaju uvek je bio nekako čudno uzbuđen. Nikada se otada više nije oblačio u žensku odeću. On nije bio peder. Imao je ljupku ženu i dvoje divne dece i… to je dokazivalo da nije peder. Već godinama nije razmišljao o tom ponižavajućem događaju. Pa ipak…

Nije mogao da otera iz misli otvor kante za đubre. Glavobolja je bila sve gora.

Bile su to posledice Endijeve mentalne dominacije nad njim. Uz pojavu lepe kante za đubre pojavilo se i saznanje da je on veoma ljubak kad obuče žensku odeću.

To osećanje će se stalno pojačavati.

Sve dok ne postane nesnosno.

9.

— Ne — reče Čarli — sve je pogrešno.

Okrenula se i pošla prema izlazu iz male prostorije. Lics joj je bilo bledo i preplašeno. Ispod očiju je imala tamne kolutove.

— Hej, sačekaj malo — reče Hoksteter podigavši ruke. Nervozno se nasmejao. — Šta nije u redu, Čarli?

— Ništa nije u redu, sve je naopako.

Hoksteter pogleda prostoriju. U jednom uglu je bila pripremljena »Sony« tv kamera. Na stolu usred prostorije bio je metalni poslužavnik sa drvenim opiljcima. S leve strane bio je aparat za merenje moždanih udara. Ispred njega je sedeo mladi tehničar.

— Nisi nam baš mnogo pomogla — reče Hoksteter. Osmehivao se dobroćudno ali bio je besan. Trebalo je samo pogledati u njegove oči pa videti koliko je ljut.

— Vi nećete da me slušate — rekla je ona oštro — niko od vas neće da me sasluša sem…

Htela je da kaže »sem Džona«, ali znala je da to ne sme da kaže.

— Reci nam šta treba da uradimo pa ćemo uraditi —-reče pomirljivo Hoksteter.

— Da ste me slušali znali biste — rekla je ona — jedino što ste me poslušali je to što ste postavili metalni poslužavnik, sve ostalo je pogrešno. Sto je od drveta, to će buknuti, odeća onog momka naći će se u plamenu — pokazala je na tehničara koji se nervozno osmehnuo.

— Čarli…

— I ta kamera…

— Čarli, kamera je tu…

— Znam, ali kamera je od plastike i eksplodiraće a sitni komadi leteće na sve strane. I nigde nema vode, Rekla sam vam da tu moć moram da ćušnem u vodu, ako je koristim. Majka i otac su me tako naučili. Da bih smirila vatru koju mogu da izazovem moram da je usmerim u vodu. Ili… ili…

Odjednom je počela da jeca. Zelela je da uz nju bude Džon… ili njen otac. Više je želela oca. Želela je da on sada bude uz nju. Prošlu noć uopšte nije spavala.

Hoksteter ju je zamišljeno posmatrao. Suze, neraspoloženje… to pokazuje samo jedno, da je spremna da ide do kraja u eksperimentu.

— U redu — reče on — Čarli, ti nam reci šta treba da uradimo i mi ćemo da uradimo.

— Tako je — reče ona— ili nećete dobiti ništa. Hoksteter pomisli u sebi: »Dobićemo dosta, ti gadna mala kučko«.

I kao što će se kasnije pokazati, on je bio sasvim u pravu.

10.

Kasnije tog popodneva odveli su je u sasvim drugačiju prostoriju. Posle prvog pokušaja, Čarli je zaspala. Spavala je više od šest časova. Sada se osećala mnogo bolje. Imala je za ručak hamburger i pečeni krompir.

Kad je ušla u tu novu prostoriju najpre je sve dugo posmatrala.

Poslužavnik s drvenim opiljcima sada je stajao na metalnom stolu. Zidovi su bili presvučeni metalnim pločama.

— Tehničar je u odeći od azbesta — reče Hoksteter — i cipele su mu od azbesta.

Obraćao joj se s očinskim osmehom na usnama. Tehničaru je bilo toplo i vrpoljio se. Osećao se nelagodno. Hoksteter pokaza na jedan zid prostorije.

— To je staklo, naša kamera je postavljena iza njega. A vidiš, ovde je korito puno vode.

Čarli je sve proveravala. Korito je bilo metalno, starinsko i nikako se nije uklapalo u ovaj moderni ambijent. Bilo je puno vode i poslužiće svrsi.

— U redu — reče ona. Hoksteterov osmeh postade još širi.

— Sjajno — reče.

— Samo vi morate da odete u drugu prostoriju — reče Čarli — ne želim da vas gledam dok to radim. Moglo bi da se dogodi nešto nepredviđeno.

Hoksteterov očinski osmeh nekako izbleđe.

11.

— Ona je bila sasvim u pravu — reče Rejnberd — da ste je prvi put slušali, već biste imali gotov eksperiment.

Hoksteter ga pogleda i nešto zareza.

— Ali, vi još ne verujete da će se to dogoditi? Hoksteter, Rejnberd i Kep stajali su iza stakla. Iza njih je tiho zujala tv kamera. Staklo je bilo plavičasto pa je sve u drugoj prostoriji imalo nekako nestvarni izgled. Tehničar je povezao Čarli s mašinom za merenje moždanih talasa. Na tv monitoru u prostoriji iza stakla videle su se krivulje.

— Pogledajte kako to radi — reče tehničar. — Stvarno je spremna na sve.

— Preplašena je — reče Rejnberd — ona je zaista preplašena.

— Sada mi veruješ? — reče odjednom Kep — pre nisi verovao, ali sada veruješ.

— Da — reče Rejnberd — sada verujem.

U drugoj prostoriji tehničar je otišao dalje od Čarli.

— Mi smo spremni — javio je. Hoksteter pritisnu jedno dugme.

— Napred, Čarli. Učini to kad budeš spremna.

Čarli pogleda prema staklu. U jednom kratkom trenu Rejnberdu se učini da ga gleda pravo u njegovo jedino oko. On se bledo osmehnu.

12.

Čarli Mekgi je gledala u staklo na drugom kraju prostorije, ali nije videla ništa drugo nego sebe… ali osećaj da je neke oči posmatraju iza tog stakla bio je veoma jak. Zelela je da Džon bude uz nju. Osećala bi se bolje i bezbednije. Nije osećala da je on u blizini.

Pogledala je metalni poslužavnik s drvenim opiljcima. Bila je odvratna sama sebi zato što je jasno osećala da želi da to učini. Stajala je pred tim opiljcima, kao što bi gladna osoba stajala pred sladoledom od čokolade. Stidela se te svoje želje i besno je zatresla glavom. »Ali zašto ne bih to uradila? Ako čovek dobro radi neku stvar on želi neprestano da je radi. Tako je mama stalno rešavala ukrštene reči ili gospođa Darej u Port Sitiju koja je stalno mesila hleb. Kad bi namesila dovoljno za svoju porodicu, onda bi mesila za sve ostale. Ako čovek nešto dobro ume da radi on to stalno radi… drveni opiljci. - bolje da su mi dali nešto tvrđe«.

13.

Tehničar je prvi osetio. Bilo mu je vruće i osećao se neugodno u svom odelu od azbesta. Tada je primetio da se moždani talasi deteta pojačavaju, da brzina postaje sve veća, primetio je da se mala koncentriše…

Osećanje velike topline bilo je sve prisutnije. Odjednom se strahovito preplašio.

14.

Nešto se događa tamo — rekao je jedan od tehničara u prostoriji za posmatranje — temperatura se povećala. Njeni moždani talasi liče na Ande…

— Evo ga! — viknuo je Kep — Evo ga! — u njegovom glasu se osetilo vibriranje trijumfa. Bio je to glas čoveka koji je godinama čekao da se nešto dogodi i sada mu je to bilo nadohvat ruke.

15.

Usmerila je svoju moć na poslužavnik s drvenim opiljcima. Oni su pre eksplodirali a ne planuli. Trenutak kasnije eksplodirao je i poslužavnik presavivši se napola i razbacujući zapaljene opiljke na sve strane. Poslužavnik je poleteo kroz prostoriju i svom snagom tresnuo o metalni zid.

Tehničar koji je stajao pored mašine za merenje moždanih talasa, kriknu i polete prema vratima. Njegov krik osvesti Čarli i ona se seti događaja na aerodromu u Albaniju. Tako je isto kriknuo onaj vojnik Edi Delgardo dok je jurio prema ženskom toaletu s cipelama u plamenu.

Odjednom prestrašeno pomisli: »O, bože to je jače nego što sam želela«.

Na metalnom zidu pojavila se čudna tamna posekotina. U prostoriji je postalo neverovatno toplo. U susednoj prostoriji živa u termometru igrala je kao luda.

Čarli sada usmeri tu vatrenu moć prema koritu s vodom. Bila je na ivici panike. Voda poče da se puši a zatim poče da ključa. Za samo pet sekundi voda je postala ključala.

Tehničar koji je izleteo ostavio je širom otvorena vrata od prostorije. Kep je posmatrao otvorenih usta vodu koja je ključala. Hoksteter je bio nervozan. Miran je bio samo Rejnberd. On se blago osmehivao sklopljenih ruku iza leđa. Izgledao je kao učitelj čiji omiljeni učenik rešava težak zadatak.

»Povuci se!«

Njen um je urlao.

»Povuci se! Povuci se!«

I odjednom svega je nestalo. Nešto se oslobodilo iz nje, eksplodiralo slobodno za sekund ili dva, i onda je jednostavno sve prestalo. Mogla je jasno da vidi čitavu prostoriju. Osetila je da je veoma toplo, osetila je znoj na svojoj koži. Voda u kadi je počela da se smiruje. Sada se samo pušila, ali količina je bila upola manja nego na početku eksperimenta. Uprkos otvorenim vratima, u prostoriji je bilo toplo i puno pare kao u parnom kupatilu.

16.

Hoksteter je grozničavo proveravao svoje instrumente. Njegova kosa, obično uredno začešljana, sada je bila sva raščupana.

— Sve imamo! — urlao je uzbuđeno — sve imamo snimljeno na traci… imamo zabeležen porast temperature… da li ste videli kako je voda u koritu počela da ključa? Da li ste svi videli šta je uradila?

Zgrabio je jednog od svojih tehničara i uzbuđeno mu se uneo u lice.

—Shvatate li šta je ona uradila? Upalila je vatru! Tehničar je, uzbuđen skoro isto toliko koliko i sam Hoksteter, mahao glavom.

— Nema sumnje šefe, ona je to učinila.

— Gospode — uzbuđivao se i dalje Hoksteter — kako je samo taj poslužavnik leteo kroz prostoriju, kako je opalio o metalni zid.

Primetio je Rejnberda kako stoji zamišljen iza velikog stakla. Hoksteter je odmah zaboravio na sva neprijateljstva između njih, pritrčao je velikom Indijancu i počeo da mu drma ruku.

— Imamo sve dokaze, imamo sve dokaze — urlao je Hoksteter.

— Da, sve imate — reče Rejnberd — a sada bi bilo najbolje da nekoga pošaljete da je izvede odande.

— A? — bio je zaprepašćen Hoksteter.

— Pa — reče Rejnberd — onaj momak što je bio s njom u prostoriji kao da se iznenada setio nekog hitnog sastanka. Izjurio je kao lud, ostavio otvorena vrata a vaša potpaljivačica je lepo izašla kroz njih.

Hoksteter pogleda kroz staklo. Para se još uvek dizala iz korita, ali bilo je jasno da je prostorija potpuno prazna.

— Neka neko ode po nju! — urliknuo je Hoksteter. Petšest ljudi koji su stajali uz instrumente nisu se ni pokrenuli. Očigledno niko nije primetio da je Kep nestao, u istom trenu kad je nestala i devojčica.

Rejnberd se cerio. Pogledao je najpre Hokstetera, a zatim ostale ljude u prostoriji koji su bili bledi kao njihovi mantili.

— Hajde — rekao je Rejnberd meko — zar niko neće da ode i dovede tu malu devojčicu?

Niko se nije ni pokrenuo. Rejnberd pomisli da će tako izgledati političari onog dana kad otkriju da su rakete krenule na svoj nezaustavljivi put. Počeo je da se neobuzdano smeje.

17.

— Tako su lepe — reče Čarli — zaista su prelepe. Stajali su pored ribnjaka, nedaleko od onog mesta na kome su ne tako davno stajali njen otac i dr Pinčot. Danas je bilo mnogo svežije i nekoliko listova već je dobilo jesenju boju. Laki vetar, nešto malo jači da bi mogao biti nazvan povetarcem, nabirao je površinu ribnjaka.

Čarli okrete licu suncu i zatvori oči, osmehujući se. Džon Rejnberd koji je stajao pored nje setio se da su tako izgledali ljudi posle šestomesečne obuke u logoru Stjuart u Arizoni.

— Hoćeš da prošetamo do štala da pogledamo konje?

— Da, svakako — reče ona spremno, a zatim stidljivo pogleda u njega — ako ti hoćeš.

— Kako da neću? Pa i ja sam zadovoljan što sam izašao napolje. Za mene je ovo odmor.

— Jesu li te oni odredili da sa mnom šetaš?

— Ne — reče on, dok su ivicom ribnjaka išli prema štalama — tražili su dobrovoljce. Mislim da se nije javilo previše dobrovoljaca posle onoga što se dogodilo juče.

— To ih je preplašilo? — upita Čarli nekako suviše slatko.

— Mislim da jeste — reče Rejnberd, govoreći istinu. Neposredno posle eksperimenta Kep je jurnuo u hodnik i otpratio je Čarli do njenih prostorija. Mladić koji je radio na mašini za merenje moždanih talasa poslat je na novu dužnost u Panama Siti. Sastanak posle eksperimenta bio je urnebesan. Naučnici su bili i oduševljeni i preplašeni, a s druge strane i veoma zabrinuti kako da je kontrolišu.

Čule su se ideje da se ceo deo u kome je živela specijalno zaštiti protiv vatre, da treba postaviti danonoćnu stražu, da je treba neprekidno drogirati. Rejnberd je slušao dokle je mogao a zatim je udario šakom po konferencijskom stolu. Zato što Hoksteter nije voleo ovog čoveka (ili bolje rečeno što ga je mrzeo) ni ostali naučnici nisu mu bili naklonjeni. Ali uprkos tome Rejnberdova zvezda je sada visoko sijala. On je ipak veći deo dana provodio bez ikakvog straha uz devojčicu koja je mogla po sopstvenoj želji da izazove pakao. Prava ljudska buktinja, — Predlažem — reče on ustajući i pažljivo zagledajući sva lica oko sebe — da nastavimo upravo onako kao što smo počeli. Sve do danas vi niste bili ubeđeni da devojčica poseduje određene sposobnosti. Danas ste se uverili da je ona više nego sposobna za mnogo štošta. Međutim, postoji mogućnost da ona više nikada neće pristati da pokaže šta zna. Zašto želite da je tako oneraspoložite i udaljite od sebe?

— Nije tačno — reče Hoksteter pokazujući da mu je svega dosta — to je jednostavno…

— Tačno je! — zagrme Rejnberd tao da se Hoksteter nasloni u fotelju. Rejnberd s osmehom opet pogleda sva lica oko stola — devojčica sada opet jede. Malo se ugojila i nije više onako zastrašujuće mršava kao što je bila pre. Ona čita, razgovara, slika: tražila je da joj nabavimo kućicu za lutke. Njen prijatelj bolničar je obećao da će je pronaći i doneti je. U svakom slučaju promenila se na bolje. Nećemo sada da to sve upropastimo, zar ne?

Čovek koji je čitavu seansu snimao na videorekorderu, upita sa strahom: — A šta će biti ako prostoriju u kojoj živi zapali?

— Da je htela to da učini, to je već mogla i ranije — reče Rejnberd. — U svakom slučaju, niko ne može da odgovori na to pitanje.

Sada dok su Čarli i Rejnberd šetali preko travnjaka i išli prema štalama od crvenih cigli s belim vratima, Rejnberd se glasno nasmeja.

— E jesi ih preplašila, Čarli.

— A ti se ne plašiš?

— Čega bih se ja plašio? — pitao je Rejnberd i pomilovao je po kosi. — Ja se jedino pretvaram u bebu kad padne mrak i kad ne mogu da se spašeni od njega.

— Džone, ne treba da se stidiš toga.

— A da si htela da me zapališ — reče on praveći se da ne želi da razgovara o onome što se dogodilo dan ranije — ti bi to već učinila do sada.

Odmah se povukla u sebe.

— Volela bih da nikada ne govoriš o tim stvarima.

— Čarli, izvini. Ponekad mi je jezik brži od pameti. Ušli su u štale. Bilo je nekako polumračno i mirisalo je na seno. Sunčevi zraci prodirali su kroz prozore. Konjušar je vodio crnog konja sa belim cvetom na čelu. Čarli zastade kao očarana. Konjušar se osvrte, pogleda je i reče.

— Mora da si ti ona mala koja može sve. Rekli su mi da pripazim…

— Kako je lepa — šapnu Čarli a ruke joj zadrhtaše od želje da takne svileni ogrtač. Samo jedan pogled u meke konjske crne oči i ona se nepovratno zaljubila u životinju.

— U stvari, ovo je momak — reče konjušar i namignu Rejnberdu koga nikada ranije nije video.

— Kako se zove?

— Nekromant. Hoćeš da ga pomaziš?

Čarli neodlučno priđe. Konj spusti glavu i ona ga pomilova. Posle nekoliko sekundi poče da mu govori. Nije joj ni palo na pamet da će morati da zapali još nekoliko vatrica da bi joj dopustili da ga jaše… ali, Rejnberd je znao, video je želju u njenim očima i osmehnuo se.

Okrenula se prema njemu i videla njegov osmeh. Njena ruka koja je mazila konja zastala je za tren. Bilo je nečeg u tom smehu što joj se ni najmanje nije dopadalo a baš je mislila da joj se sve kod Džona dopada. Ona je umela da oceni ljude, to osećanje bilo je deo njene ličnosti kao plave oči ili dugi palac. Obično je verovala svojim osećanjima u odnosima s ljudima. Nije volela Hokstetera, na primer, jer je bilo jasno da ga ona interesuje samo kao zamorče. Ona je za njega bila samo predmet ispitivanja.

Kad je Džon bio u pitanju, dopadala joj se njegova nežnost i njen odnos prema njoj. Dopadalo joj se i njegovo unakaženo lice. Osećala je sažaljenje prema njemu zbog tog lica. Pa i ona je bila ovde samo zato što je bila nakaza. Osećala je da joj je on vrlo blizak — kao na primer gospodin Rauher, koji je imao delikatesnu radnju u Njujorku i koji je ponekad igrao šah s njenim ocem. Rauher je bio star, nosio je slušni aparat u uvetu a imao je na rukama nekoliko istetoviranih plavičastih brojeva. Jednom je pitala oca šta znače ti brojevi. Obećao joj je da će joj reći kasnije pod uslovom da nikada o tome ne govori pred Rauherom. Ali otac joj nije nikada ništa ispričao o tim brojevima. Gospodin Rauher bi joj ponekad doneo komade kilbase koje je ona jela dok je gledala tv.

Prvi put je sada bila zatečena Džonovim osmehom i prvi put otkako je stupila s njimu vezu njen um se pitao: »Sta li taj misli?«

Ali, to pitanje je izbrisano iz njenog uma apsolutnom lepotom crnog konja i njegovim prisustvom.

— Džone — pitala je — šta znači Nekromant?

— Pa — reče on — koliko ja znam to može da znači nešto kao čarobnjak ili veštac.

— Čarobnjak. Veštac — izgovorila je obe reči, veoma nežno, kao da uživa u njihovom zvuku, milovala ih je kao što je milovala svilenu bundu konja.

18.

Vraćajući se s njom prema kućama, Rejnberd reče: — Treba da tražiš od Hokstetera da ti dopusti da jašeš tog konja, ako ti se već toliko dopada.

— Ne mogu to da tražim — rekla je zbunjeno ga pogledavši.

Možeš — reče on praveći se namerno da nije shvatio — ne znam baš mnogo o konjima, ali znam da treba da su dobri. On izgleda ogroman, ali mislim da neće pobeći s tobom, Carli.

— Ne, nisam to mislila. Neće mi dopustiti da jašem. Zastao je i stavio joj obe ruke na ramena.

— Čarli Mekgi, ti si zaista ponekada suviše glupa — rekao je — učinila si mi veliku uslugu onda u mraku i nisi nikome odala moju strašnu tajnu. A sada ću ja tebi da učinim uslugu? Želiš li da vidiš oca?

Brzo je klimnula glavom.

— Onda im pokaži da se razumeš u posao. To ti je kao u pokeru. Svaki put kad im zapališ vatru traži nešto od njih — gurnuo ju je nežno u rame — slušaj me, tvoj čika Džon zna šta ti govori. Čuješ li šta ti kažem?

— Misliš da će mi to dopustiti ako tražim?

— Nemoj da tražiš, da pitaš nego im reci da želiš da jašeš. Ja ponekad čujem njihove razgovore o tebi kad praznim korpe s otpacima po kancelarijama. Oni te se boje. Hoksteter bi se najradije upiškio od straha kad se ti pomeneš.

— Stvarno? malo se nasmejala.

— Stvarno .— ponovo su krenuli — a šta je s tobom, Čarli? Znam da si se ranije strahovito plašila te svoje moći. Kako se sada osećaš?

Trebalo joj je dosta vremena da odgovori. A kad je počela da govori, Rejnberd se iznenadio. Govorila je kao odrasla osoba.

— Sada je nekako drugačije — rekla je — mnogo je jače… ali, ja sada umem da kontrolišem tu moć, bolje nego što sam znala pre. Onog dana na farmi moć mi je izmakla malo previše… otišla predaleko — zadrhtala je i glas joj je postao tiši — i onda je sve počelo da gori —oči joj nekako potamneše: videla je u mašti kokoške kako eksplodiraju kao grozne žive rakete. — Ali, juče kad sam rekla da se povuče, povuklo se. Sama sebi sam rekla da ću napraviti samo malu vatru. I tako je bilo. Kao da sam pustila moć u jednoj liniji.

— I onda si je povukla u sebe?

— Gospode, ne — rekla je ona pogledavši ga — usmerila sam je u vodu. Da sam je povukla natrag… mislim da bih bila ugljenisana.

Hodali su ćuteći neko vreme.

— Sledećeg puta mora da bude više vođe.

— Ali, ti se sada više ne plašiš.

— Ne plašim se onoliko koliko sam se pre plašila — reče ona — šta misliš, kad će mi dopustiti da vidim tatu?

Stavio joj je ruku na rame kao da su dobri drugari.

— Moraš da im daš vremena, Čarli — rekao je.

19.

Oblaci su počeli da se navlače i do večeri je počela da pada ledena jesenja kiša. U jednoj od kuća malog, ekskluzivnog predgrađa — Longmont hilsa — Patrik Hoksteter je radio u svojoj stolarskoj radionici. Pravio je model broda. To je bio njegov hobi. Razmišljao je o Čarli Mekgi. Bio je u sjajnom raspoloženju. Osećao je da ako dobije od nje još 12 seansi kao što je bila ova poslednja, ma i deset bi bilo dovoljno, njegova budućnost će biti obezbeđena. Moći će da mirno provede ostatak života ispitujući »Mešavinu šest«… naravno uz odgovarajuću povišicu. Pažljivo je postavio katarku u sredinu i počeo je da zvižduće.

U jednoj drugoj kući u Lonđgmont misu, Herman Pinčot je navlačio gaćice svoje žene preko džinovske erekcije. Oči su mu bile tamne i kao da je bio u transu. Njegova žena je na nekoj zabavi. Jedno njegovo fino dete bilo je na sastanku skauta, a drugo fino dete je učestvovalo na šahovskom turniru. Pinčot pažljivo zakopča jedno ženino prsluče na leđima. Korpice su prazno visile na njegovim grudima. Pogledao se u ogledalo i pomislio da izgleda… pa, vrlo ljupko. Pošao je prema kuhinji, bezbedan iza spuštenih roletni. Hodao je kao u snu. Zastao je pored sudopere i zagledao se u novu kantu za đubre. Posle malo razmišljanja otvorio ju je a zatim je počeo uzbuđeno da masturbira. Kad je njegov orgazam došao i prošao, zastao je i osvrnuo se oko sebe. U očima mu se ogledao užas, ličio je na čoveka koji se upravo trgnuo iz strašnog košmara. Zatvorio je kantu za đubre i odjurio u spavaću sobu. Krio se od zaklonjenih prozora. Glava ga je bolela. Šta se to, do đavola, događalo s njim?

A u trećoj kući u Longmont hilsu — kroz čije prozore se video prekrasan pejzaž — Kep Holister i Džon Rejnberd sedeli su u dnevnoj sobi i pili rakiju. Čula se divna muzika Vivaldija iz stereo uređaja. Vivaldi je bio omiljeni kompozitor Holisterove žene. Jadna Džordžija.

— Slažem se s vama — reče Kep polako, pitajući se zašto je pozvao ovog čoveka koga je mrzeo i koga se bojao u svoju kuću. — To što je ona rekla »drugi put« daje nam nade da će nam dopustiti da radimo dalje s njom.

— Da — reče Rejnberd — mislim da smo sada pronašli način kako da radimo s njom.

— Ali, to neće večito trajati — reče Kep srknuvši rakiju i prisilivši sebe da pogleda u Rejnberdove sjajne oči — mislim da razumem kako ti nameravaš da i dalje postigneš njenu saglasnost, mada te Hoksteter izgleda ne shvata.

— A vi shvatate?

— Da — reče Kep, zasfade za trenutak pa nastavi — to je veoma opasno po tebe.

Rejnberd se osmehnuo.

— Ako ona otkrije na kojoj si ti strani, u stvari, u opasnosti si da budeš reš pečen kao u mikrotalasnoj pećnici.

Rejnberd se široko osmehnu i njegov osmeh je sada više ličio na cerenje ajkule.

— Da li biste pustili suzu zbog toga, kapetane Holister?

— Ne bih — reče Kep — nema smisla da lažem oko toga. Mogu da ti kažem da se u poslednje vreme osećam neprijatno, kao da me posećuje duh dr Venlesa. Veruješ li ti u duhove Rejnberd?

— Verujem — odgovori ovaj spremno.

— Onda znaš šta hoću da kažem. Za vreme našeg poslednjeg sastanka on je pokušao da me upozori. Napravio je poređenje. Govorio je o Džonu Miltonu koji se sa sedam godina borio sa slovima, jedva sposoban da napiše sopstveno ime a zatim je to isto ljudsko biće poraslo i napisalo »Izgubljeni raj«. Govorio je o njoj o, njenom uništilačkom potencijalu, o tome kako će to rasti s godinama.

— Da — reče Rejnberd, a oči mu sinuse.

— Pitao me je šta ćemo da radimo ako otkrijemo da smo našli devojčicu koja može mislima da zapali vatru, i ako godinama to raste, dostići će takvu moć da će svojom snagom lako izazvati nuklearnu eksploziju. Njena moć će rasti do tog stepena da će lako rastvoriti planetu, ako poželi. Mislio sam da je smešno to što govori i da je on svakako lud.

— Ali sada mislite da je ipak bio u pravu.

— Recimo da ponekad razmišljam o tome i to u tri časa u jutro. A ti?

— Kep, kad je grupa okupljena oko projekta »Menhetn« ispitivala prve izveštaje o atomskoj eksploziji niko nije znao kuda će to da odvede. Jedna grupa je tvrdila da lančana reakcija kad jednom počne ne može više nikada da se zaustavi — tako bismo dobili malo sunce koje bi sijalo iznad pustinje do kraja sveta.

Kep zamišljeno klimnu glavom.

— Nacisti su bili grozni — reče Rejnberd — Japanci su bili užasni. Ko zna ko će biti grozan u budućnosti, ko zna šta može da se dogodi u budućnosti.

— Ona je opasna — reče Kep — Venles je bio u pravu u svemu što se ticalo nje. Ona je prava opasnost.

— Možda.

— Hoksteter kaže da je metalni zid i na mestu gde je poslužavnik udario o njega, razderan. Bio je to debeli čelični lim, ali toplina ga je uništila. Sam poslužavnik je potpuno iskrivljen. Ta devojčica može da razvije toplotu od više od tri hiljade stepeni u sekundi — pogledao je u Rejnberda, ali ovaj se osvrtao po dnevnoj sobi kao da je izgubio interesovanje za ovu vrstu razgovora. — Želim da kažem da je ono što si ti naumio da učiniš opasno za sve nas, ne samo za nas.

— Da — reče Rejnberd s puno razumevanja — postoji izvestan rizik. Možda to ne bismo morali da uradimo. Možda će Hoksteter morati da primeni… plan B.

— Hoksteter je tip koji mi se ne dopada — reče kratko Kep — on se opija informacijama. Nikada mu nije dosta. On bi mogao da je ispituje pune dve godine i vrištao bi od nezadovoljstva ako bi mu je odveli iz laboratorije. Ja to znam, i ti to znaš, i zato je bolje da se ne igramo.

— Znaćemo kad bude vreme za to — reče Rejnberd — ja ću znati.

— I šta će se onda dogoditi?

— Na scenu će stupiti prijateljski raspoložen bolničar, Džon — reče Rejnberd osmehujući se malo — on će je razveseliti, nateraće je da govori, da se smeje. Biće srećna jer jedino Džon bolničar može da je nagovori da bude srećna. I kad Džon oseti da je na vrhuncu sreće, udariće je posred nosa, slomivši joj kosti i ubacivši komadiće kostiju u njen mozak. To će se odigrati munjevito brzo… a ja ću svo to vreme gledati njeno lice i njene oči da bih video šta se događa u trenutku smrti.

Osmehnuo se, ali ovog puta njegov osmeh nije bio nalik na osmeh ajkule. Osmeh mu je bio nežan, prijatan, nekako očinski. Kep isprazni svoju čašicu s rakijom. Bila mu je potrebna. Jedino se nadao da će Rejnberd uspeti da oseti pravi trenutak za to, jer inače će saznati kako se oseća pečenje u rerni s mikrotalasima.

— Lud si — reče Kep, a te reči mu pobegoše pre nego što je mogao da ih zadrži. Ali, izgleda da se Rejnberd nije uvredio.

— Da, svakako — reče Rejnberd, i iskapi svoju čašicu rakije.

20.

Veliki brat. Veliki brat je bio problem.

Endi pređe iz dnevne sobe svog stana u kuhinju, primoravajući samog sebe da hoda polako s osmehom na licu -— s izrazom čoveka koji je potpuno u vlasti droge.

Do sada je uspeo jedino da ostane u blizini Čarli i da otkrije da je najbliži put autoput 301 a da je okolina ruralna. I to je sve bilo pre nedelju dana. Prošlo je više od mesec dana od nestanka struje i strašne nepogode, a on još ništa nije saznao o sistemu zatvaranja i otvaranja brava.

Nije želeo da utiče ni na koga u svojoj okolini, jer Veliki brat stalno sluša i posmatra. Nije hteo više ni da utiče na Pinčota, jer je bilo jasno da se on slomio. Endi je bio siguran u to. Posle šetnje pored ribnjaka Pinčot je naglo počeo da gubi u težini. Ispod očiju je imao tamne kolutove kao da je loše spavao. Ponekad bi mu se dogodilo da počne da govori i da usred rečenice zaboravi šta je želeo da kaže… ili, kao da ga je nešto prekinulo.

A sve to je samo pogoršavalo Endijev položaj. Dovodilo ga je u veliku opasnost.

Koliko će proći pre nego što Pinčetove kolege primete da se s njim nešto čudno događa? Pomisliće, možda, da je to samo mali nervni slom ali, šta će se desiti ako povezu njegovu pramenu ponašanja sa Endijem. To će uništiti, ionako slabe, šanse da se Endi odavde izvuče sa Čarli. A njegovo osećanje da je Čarli u velikoj opasnosti postajalo je sve jače.

Sta do đavola, da, uradi s Velikim bratom?

Uzeo je konzervu piva iz frižidera i vratio se u dnevnu sobu. Seo je ispred televizora i ne gledajući u ekran. Um mu je grozničavo radio, tražio je neki izlaz. I izlaz se pojavio. Bilo je to savršeno iznenađenje, kao ono nestajanje struje. Herman Pinčot mu je na neki način otvorio vrata za beg. Pinčot je sasvim neočekivano izvršio samoubistvo.

21.

Uđoše dva čoveka i uhvatiše ga. Prepoznao je jednog od njih. Bio je na Mandersovoj farmi.

— Hajde, veliki momče — reče jedan od njih — idemo u malu šetnju.

Endi se glupo osmehivao, ali osećao je užas. Nešto se dogodilo. Nešto loše se dogodilo: nisu tek tako slali ovakve tipove da je sve bilo u redu. Možda su otkrili šta je uradio sa Pinčotom. Najverovatnije je to u pitanju.

— Kuda ćemo?

— Samo ti hajde.

Poveli su ga prema liftu ali kad su došli do plesne dvorane nisu ga izveli napolje, već dublje u kuću. Prošli su pored prostorije u kojoj su radile sekretarice, ušli su u manju prostoriju gde je sekretarica radila na »IBM« mašini.

— Samo uđite — rekla je ona.

Prošli su pored nje s desne strane i ušli u mali studio s ogromnim prozorom kroz koji se video ribnjak. Iza starinskog pisaćeg stola sedeo je stariji čovek oštrog, inteligentnog lica: obrazi su mu bili rumeni, ali pre od sunca i vetra nego od alkohola. Takav je bar bio Endijev prvi utisak.

Pogledao je Endija a zatim klimnuo glavom dvojici muškaraca koji su ga doveli da su slobodni.

— Hvala vam. Možete da sačekate napolju. Izašli su iz studija.

Čovek za pisaćim stolom zagleda se oštro u Endija koji mu nezainteresovano uzvrati pogled, još se pomalo osmehujući. Nadao se da ne preteruje u svom nonšalantnom ponašanju.

— Zdravo, ko ste vi? — upita Endi.

— Ja sam kapetan Holister, Endi. Možete da me zovete Kep. Kažu da ja vodim ovaj rodeo.

— Drago mi je što sam vas upoznao — reče Endi, dopustivši da mu osmeh postane širi. Napetost koju je osećao rasla je sve više.

— Imam tužne vesti za vas, Endi.

»Nemoguće da se nešto dogodilo Čarli« — pomisli izbezumljeno Endi.

Kep ga je intenzivno posmatrao svojim sitnim, duboko usađenim očima. Oko očiju je imao toliko bora da čovek nije mogao da primeti kako su pametne i studiozne te oči.

— Je li?

— Da — reče Kep i zaćuta za trenutak. Tišina je bila zastrašujuća. ‘

Kep je pomno proučavao svoje ruke koje su bile postavljene ispred njega na pisaćem stolu. Endi se jedva uzdržavao da ne skoči preko stola i ne zadavi ga. Kep podiže pogled.

— Doktor Pinčot je mrtav, Endi. Ubio se prošle noći. Endiju polete donja vilica nadole u iskrenom zaprepašćenju. Talasi olakšanja i užasa preplavljivali su ga naizmenično. A iznad svega toga kovitlala se misao vodilja da će se zbog toga nešto promeniti… ali, kako? Kako?

Kep ga je posmatrao. Sumnjao je. Nešto je sumnjao. Ali, da li su te njegove sumnje ozbiljne ili je to samo deo njegovog posla da bude sumnjičav?

Stotinu pitanja. Trebalo mu je vremena da o tome razmisli, a vremena nije imao. Morao je da razmišlja hodajući.

— To vas je iznenadilo? — upita Kep.

— On mi je bio prijatelj — reče jednostavno Endi i primora sebe da umukne da ne bi rekao još nešto. Taj čovek bi ga isuviše pažljivo slušao. Napravio bi pauzu posle svake Endijeve primedbe da bi video da li ga Endi obmanjuje, da li mu je jezik brži od pameti. Standardna ispitivačka tehnika. A u toj šumi bilo je mnogo zamki za čoveka: Endi je to snažno osećao. Znao je da se u slučaju Pinčota radilo o odjeku. Odjek koji je postao nepodnošljiv. On je »gurnuo« Pinčota, i to je ovoga nateralo u samoubistvo. Ličnost mu se razdvojila. Endi se čudio što u srcu ne oseća ni najmanje tuge zbog tog čoveka. To je bilo ono najužasnije. On se ponašao primitivno… uživao je u onome što je učinio.

— Da nije u pitanju nesrećni slučaj… ponekad to izgleda kao samoubistvo…

— Plašim se da se ovde ne radi o nesrećnom slučaju.

— Da li je ostavio neku poruku?

»A u njoj pomenuo mene?« — pomislio je Endi sa strahom.

— Obukao se u donji veš svoje žene, otišao u kuhinju prevrnuo kutiju sa đubretom i… ubio se.

— O… bože — Endi se teško spustio na stolicu. Da mu nije bila stolica u blizini srušio bi se na pod. Njegove noge su odjednom popustile pod njegovom težinom. Buljio je u Kepa Holistera s neskrivenim užasom.

— Vi nemate nikakve veze s tim, Endi? — pitao je Kep — niste ga vi možda »gurnuli« da to učini?

— Nisam — reče Endi — čak i da još imam tu sposobnost, zašto bih to učinio?

— Možda zato što je želeo da vas pošalje na Havaje? Možda niste želeli da idete na Maui zato što vam je kćerka ovde? Možda nas vi sve vreme obmanjujete, Endi?

I mada je Kep bio nadohvat istine, Endi oseti neko olakšanje. Ako Kep zaista misli da je on nagovorio Pinčota cla se ubije, onda će se još pozabaviti sa njim. Možda je, u stvari, najlakše bilo reći da je Pinčot izvršio samoubistvo, pa poznato je da se psihijatri često ubijaju.

— Ne, to nije istina — reče Endi. Bio je zbunjen, preplašen, spreman da se onesvesti. — Ja sam želeo da idem na Havaje. Rekao sam mu to. Zato je on i hteo da obavi još neka ispitivanja sa mnom pre nego što odem. Ne mislim da je Pinčot mene nešto specijalno voleo, ali ja ipak nemam nikakve veze s onim što je on učinio.

Kep se zagleda u njega zamišljeno. Njihove oči se sretoše za trenutak a onda Endi obori pogled.

— Endi, ja vam verujem — reče Kep — Herm Pinčot je u poslednje vreme bio pod nekim pritiskom. Ali, čini mi se da to sve spada u ovaj život kojim živimo. Tužno. A još povrh svega ta njegova sklonost ka travestizmu… to će zaista teško pasti njegovoj ženi. Vrlo teško. Ali mi sami brinemo o sebi, Endi — Endi je mogao da oseti kako Kepove oči prodiru kroz njega — da, to je najvažnije.

— Svakako — reče Endi.

Opet je zavladala tišina. Posle izvesnog vremena Endi podiže pogled, očekujući da primeti kako ga Kep posmatra. Ali Kep je posmatrao travnjak iza kuće i njegovo lice je odjednom postalo tužno i kao da je naglo ostario. Bilo je to lice čoveka koji je počeo da razmišlja o nekim srećnijim danima koji su se odigrali u prošlosti. Primetio je da ga Endi posmatra, i mali izraz prezira prelete preko njegovog lica. Odjednom Endi oseti očaj. Zašto bi ga taj Holister prezirao? A onda pomisli da je Holister u pravu što ga prezire. Kep je video pred sobom debelog narkomana — ili je Kep bar mislio da to vidi. »Proklet da si. Ti daješ naredbe. Sta si učinio s mojom kćerkom? Prokleto staro čudovište gde je moje dete?«

— Pa — reče Kep — srećan sam što mogu da vam saopštim da idete u Maui, Endi, bez obzira na sve. Ja sam već počeo da pripremam sve što je potrebno za put.

— Slušajte… ne mislite valjda da ja imam neke veze s onim što se dogodilo doktoru Pinčotu?

— Naravno da nemate — reče Kep i dopusti da mu opet preko lica preleti izraz gađenja.

Endi nije sada razmišljao o tome, ali u njegovom umu odzvanjala je rečenica »već sam počeo da pripremam sve što je potrebno za put…«

— Dobro, to je u redu. Jadni doktor Pinčot — reče Endi tužno, a onda veselim glasom upita. — Recite mi kada krećem?

— Što je pre moguće. Najkasnije do kraja iduće nedelje. Još samo devet dana! Kao da ga je neko lupio u stomak.

— Uživao sam u našem razgovoru, Endi. Zao mi je što smo razgovarali u tako tužnim okolnostima.

Kep posegnu za dugmetom i Endi odjednom shvati da ne srne da mu dopusti da to učini. Nije mogao ništa naročito da uradi u svojoj prostoriji punoj mikrofona i skrivenih kamera. Ali, ako je ovaj momak bio zaista krupna zverka, ova kancelarija je čista od tih gluposti: nema sumnje da tu prostoriju nedeljno čiste od svih prislušnih aparata koje neko skriveno postavi. Možda on ima neki svoj prislušni sistem, ali…

— Spustite ruku — reče Endi i poče da utiče na njegov um.

Kep je oklevao. Ali, njegova ruka se ipak povuče i pridruži se drugoj ruci koja je počivala na stolu. Kep opet pogleda prema travnjaku s onim istim tužnim izrazom sećanja na licu.

— Da li snimate svoje sastanke u ovoj prostoriji?

— Ne — reče Kep — imao sam ovde specijalni sistem, isti onakav, kakav je doveo Niksona u nepriliku. Dao sam da mi se to demontira pre 14 nedelja.

— Zašto?

— Činilo mi se da ću izgubiti posao.

— Zašto ste mislili da ćete izgubiti posao?

Vrlo brzo, kao da čita litaniju, Kep poče da govori:

— Nikakvog efekta od mog rada. Nikakvog efekta. Nikakvog efekta. Budžet koji se troši mora da bude opravdan rezultatima rada. Mora da se ukloni čovek s vrha. Ne treba da ostanu nikakve trake. Ništa zabeleženo. Nikakvog skandala.

Endi je pokušao da razmisli o tome. Da li je to vodilo u pravcu koji je on želeo? Osećao se kao najsporije, najgluplje dete u traženju uskršnjih jaja. Odlučio je da krene još malo dalje.

— Zašto niste davali nikakve rezultate?

— Endi Mekgi se pretvorio u nezanimljiv objekt. Ne poseduje nikakvu mentalnu snagu. Stalno je pod uticajem droge. Svi se slažu u tome. Devojčica neće da zapali vatru. Kaže da neće to da uradi bez obzira na sve što može da joj se dogodi. Ljudi kažu da ja nisam uspeo s Mešavinom šest. Ali, sada je sve u redu. Čak se i Rejnberd složio sa tim.

Endi pojača mentalnu dominaciju i oseti kako se javlja mali bol iza njegovog čela.

— Zašto je sada sve u redu?

— Obavili smo tri testa. Hoksteter je oduševljen. Juče je zapalila metalni poslužavnik. Hoksteter je rekao da se temperatura za četiri sekunde popela na 20.000 stepeni.

Šok izazvan tim recima pojačao je Endijev bol. Čarli je pristala da zapali vatru? Šta su to uradili s njom? Šta su to, do đavola, uradili?

Otvorio je usta da postavi to pitanje kad zazuja interfon, primoravši ga da jače utiče na Kepa nego što bi inače morao. Za trenutak je ispraznio skoro svu energiju. Kep zađrhta kao da ga je udarila električna struja. Zakrkljao je i njegovo lice pobele. Endijeva glavobolja se pojača. Nije smeo da preteruje. Ako dovede ovog čoveka do srčanog udara, to ni najmanje neće pomoći Čarli.

— Nemojte to da radite — reče Kep — boli me.

— Recite im da vas ne uznemiravaju narednih deset minuta — reče Endi. Negde u daljini crni konj je udarao o vrataštale, s jedinom željom da se oslobodi i da jurne. Mogao je da oseti kako mu mastni znoj curi niz obraze.

Interfon opet zazuja. Kep se nagnu unapred i pritisnu dugme interfona. Na licu mu se videlo da je ostario za 15 godina.

— Kep, sekretar senatora Tompsona je ovde. Doneo je podatke koje ste tražili.

— Bez poziva u sledećih deset minuta — reče Kep i isključi interfon.

Endi je sedeo okupan znojem. Da li će ih to zadržati? Ili će namirisali da nešto nije u redu? Sada sve to nije ni bilo važno. Vili Loman je imao običaj da urla da šuma gori… otkud mu sada pomisao na Vilija Lomana? Mora da ludi. Crni konj će uskoro izleteti iz štale i krenuće prema njemu. Skoro se zakikotao.

— Čarli je palila vatru?

— Da.

— Kako ste je nagovorili da to učini?

— Obećali smo joj nagradu. Rejnberdova ideja. Za prve dve vatrice nagrađena je šetnjom po travi. Sada želi da jaše konja. Rejnberd se nada da ćemo time uspeti da je držimo nekoliko narednih nedelja u šaci. — Ponovio je opet onu istu rečenicu. — Hoksteter je oduševljen.

— Ko je taj Rejnberd? — pitao je Endi, potpuno nesvestan da je upravo postavio ključno pitanje.

Kep je odgovarao kratkim rečenicama u narednih pet minuta. Rekao je Endiju da je Rejnberd vrhunski ubica Radionice. Da je užasno unakažen u.Vijetnamu, da je tamo izgubio oko (»jednooki pirat iz mog sna« — pomisli Endi). Rekao je Endiju da je Rejnberd smislio akciju i da je vodio čitav tok u Tašmoru… da ih je on, u stvari, uhvatio. Rekao mu je o nestanku struje i o Rejnberdovoj sposobnosti da nagovori Čarli da počne da pali vatru pod određenim uslovima. I na kraju Kep reče Endiju da za svoje usluge, Rejnberd traži Čarlin život kad naučnici završe s njom. Govorio je bez ikakvih emocija o tim stvarima, kao da se radi o najobičnijem poslovnom potezu a onda je zaćutao.

Endi ga je slušao a njegov užas se uvećavao. Drhtao je
kad je Kep završio svoj govor. »Čarli« — pomislio je očajno
— »Čarli, Čarli«.

Deset minuta je skoro prošlo, a toliko je toga još trebalo da sazna. Ćutali su nekih četrdeset sekundi. Ko bi ih video sa strane mogao je da pomisli da su to stari prijatelji koji se sada već razumeju i bez razgovora.

— Kapetane Holister — reče odjednom Endi.

— Da?

— Kad je Pinčotov pogreb?

— Prekosutra — reče Kep mirno.

— Ići ćemo na pogreb. Vi i ja. Shvatate?

— Da, shvatam. Vi i ja idemo na Pinčotov pogreb.

— Ja sam tražio da idem na pogreb. Urlao sam i dobio nervni slom kad sam čuo da se ubio.

— Da, imali ste nervni slom i urlali ste.

— Bio sam očajan.

— Da, bili ste očajni.

— Ići ćemo vašim privatnim automobilom. Samo vi i ja. Iza nas mogu cla idu kola Radionice i motorciklisti, ako je to uobičajena procedura, ali vi i ja ćemo biti sami. Shvatate?

— Da, to je savršeno jasno. Samo vi i ja.

— I tada ćemo lepo razgovarati. Shvatate?

— Da, lepo ćemo razgovarati.

— Da li ima mikrofona u vašim kolima?

— Nema uopšte.

Endi poče ponovo da utiče na njega, udarao ga je kratkim, mentalnim udarcima. Svaki put kad bi »gurnuo«, Kep bi žmirnuo i Endi je znao da će se kasnije kod Kepa javiti ono isto što se javilo kod Pinčota.

— Razgovaraćemo o tome gde čuvate Čarli. Razgovaraćemo o tome kako da izazovemo konfuziju, da pazimo da ne zaključamo automatski sva vrata kao onda kad je nestalo struje. I onda ćemo diskutovali o načinu na koji Čarli i ja možemo da nestanemo odavde. Shvatate?

— Vi ne bi trebalo da pobegnete — reče odjednom Kep čudnim dečjim glasom u kome se osećala mržnja. — Toga nema u scenariju.

— Ali, sada je to ubačeno u scenario — reče Endi i snažno »gurnu«.

— Auuuuuu! — zaječa Kep.

— Da li sada shvatate?

— Da, da sasvim, ali nemojte to više da radite. To me strahovito boli!

— Da li će Hoksteter praviti problem oko mog odlaska na pogreb?

— Neće, Hoksteter je sav obuzet devojčicom. On malo o čemu drugom razmišlja ovih dana.

— Dobro — nije bilo uopšte dobro, bilo je očajno. — Još jedna stvar, kapetane Holister. Vi ćete sada sasvim zaboraviti da smo vi i ja razgovarali.

— Da, zaboraviću sve.

Crni konj je bio na slobodi. Počeo je da juri. »Izvedi me odavde« — pomisli Endi — »izvedi me odavde: konj je pušten a šuma gori«. Glavobolja je sada bila neizdrživa. Bol je nailazio u ciklusima.

— Sve što sam vam rekao doći će vam na pamet kao vaše ideje.

— Da.

Endi pogleda prema Kepovom pisaćem stolu i vide kutiju s papirnatim maramicama. Uze jednu i poče da trlja oči. Nije plakao, ali glavobolja je sada bila tako jaka da su mu suze bez njegove volje potekle.

— Sada sam spreman da odem — rekao je Kepu. Prestao je da utiče na njega. Kep ga pogleda potpuno nesvestan šta se to zbivalo oko njega. Malo po malo, boja se vrati u njegove obraze i on se okrete prema Endiju koji je trljao oči i šmrcao. Nije trebalo preterivati.

— Kako se osećate, Endi?

— Malo bolje — reče Endi — ali… znate kako je… takva vest… odjednom…

— Da, veoma vas je rastužila ta vest — reče Kep — da li biste kafu, ili nešto drugo?

— Ne, hvala. Voleo bih da se vratim u svoj stan, molim vas.

— Naravno, ja ću vas otpratiti.

— Hvala vam.

22.

Dva muškarca koja su stajala ispred Kepove kancelarije pogledaše sumnjičavo u Endija — papirna maramica, crvene oči pune suza, očinska Kepova ruka na njegovom ramenu. S istim izrazom sumnje pogledala ga je i Kepova sekretarica.

— Dobio je nervni slom i počeo je da jeca kad je čuo da se Pinčot ubio — reče Kep tiho — to ga je baš oneraspoložilo. Mislim da ću pokušati da sredim da pođe na Hermanov pogreb sa mnom. Da li biste to voleli, Endi?

— Da — reče Endi — da, molim vas, ako je moguće. Jadni doktor Pinčot. — I odjednom on poče zaista da jeca.

Dva muškarca koja su čekala ispred Kepove kancelarije povedoše ga pored iznenađenog sekretara senatora Tomsona koji je držao nekoliko plavih fascikli ispod miške. Povedoše Endija napolje. Endi je još uvek jecao. Muškarci su ga pridržavali sa svake strane za laktove. Na licima jednog i drugog videla se odvratnost kao malopre na Kepovom licu. Bio im je odvratan taj debeli, pijani narkoman koji je izgubio svaku kontrolu nad svojim osećanjima i koji je sada jecao za čovekom koji je bio njegov tamničar.

Endijeve suze bile su prave… on je zaista plakao, ali plakao je zbog Čarli.

23.

Džon je uvek jahao sa njom, ali u svojim snovima Čarli je jahala sama. Glavni konjušar Piter Drebl snabdeo ju je zgodnim malim engleskim sedlom, ali u snovima ona je jahala bez sedla. Ona i Džon su sada jahali stazom koja je vodila kroz imanje koje je pripadalo Radionici. Izlazili su i ulazili u male borove šume, jurili su oko ribnjaka ne udaljavajući se previše od kuća. Ali, u njenim snovima ona i Nekromant su jurili sve brže i brže kroz prave guste, tamne,šume, sanjala je kako joj kosa vijori na hladnom noćnom vetru, kako jure preko pruge, kako je uvek zeleni signal.

Mogla je da oseti pomicanje Nekromantovih mišića ispod njegove svilene odore, jahala je s rukama zabijenim u njegovu grivu i šaputala u njegovo uvo da želi da ide brže… brže… brže.

Nekromant je odgovarao na njene želje. Njegova kopita su grmela. Staza kroz ove zelene šume bio je tunel, negde iza nje čulo se neko pucketanje…

»Šuma je počela da gori«.

Video se dim. Vatra je gorela, vatra koju je ona zapalila, ali nije bila kriva. Izbeći će vatri, Nekromant može da pobegne od svega, on može sve. Pobeći će kroz taj tunel, kroz šumu. Mogla je da vidi kako se kroz drveće belasa kraj šume.

— Brže, brže.

Izlaz iz šume. Sloboda. Nije više mogla da oseti gde se završavaju njene butine a gde počinje Nekromantovo telo. Bili su srasli, kao zalemljeni metali. Udarila je golom petom Nekromanta u sapi i on se vinuo u vazduh. Leteli su i ona kriknu od sreće:

»Nekromante… sloboda, slobodni smo… volim te«.

Ali, sada je sve jače osećala miris dima i sve jasnije je čula pucketanje šume koja je gorela. Odjednom je shvatila da je naga i da šuma gori… ali, baš je briga… ona je slobodna… ona i Nekromant jure prema svetlosti… i tada se pred njom pojavljivala ta tamna figura… otac… otac koji to, u stvari, nije bio… koji se samo pretvarao…

»Nemoj da povrediš konja« — kriknula je.

A ta tamna figura je išla prema njoj s puškom u ruci. U tom trenu svog sna Čarli bi se obično budila, s krikom na usnama, ili mirno, sva vlažna od znoja. Nije se ničega sećala sem lude trke kroz šumu, prema svetlosti i mirisu vatre… i uvek je imala neko čudno osećanje da je izdata.

Ujutro, u štali, dodirnula bi Nekromanta ili bi se naslonila na njegovu svilenu dlaku, osećajući užasan strah za koji nije znala odakle potiče i zašto se boji.

Kraj igre

1.

Prostorija je sada bila mnogo veća.

Sve do prošle nedelje to je bila kapela Radionice. Ali, otada je sve počelo brzo da se odigrava a to se najbolje ogledalo u tome što je Kep sve češće i sve brže listao Hoksteterove izveštaje. Odlučeno je da se nova serija testova obavi u kapeli koja se nalazila na istočnom delu imanja i koja će za tu priliku biti specijalno pripremljena.

Lažne zidne obloge su skinute. I zidovi i podovi su obloženi azbestnim pločama koje su, zatim, pokrivene pločama od čelika otpornog na visoke temperature. Deo u kome se nalazio oltar i sama bogomolja promenjeni su. Hoksteterovi instrumenti i monitori postavljeni su, a instaliran je i kompjuterski centar. I sve je to obavljeno za samo nedelju dana: radovi su počeli četiri dana pre nego što će Herman Pinčot završiti život na tako čudan način.

Sada, u dva časa posle podne, jednog oktobarskog dana podignut je zid od šljake nasred prostorije. S leve strane nalazio se prostran kontejner, dubok najmanje dva metra pun leda. Ispred kontejnera stajala je Čarli Mekgi. Izgledala je nekako sićušna i čista u svojim plavim pantalonama s prugastim čarapama. Kosa joj je bila očešljana u dva plava repica koja su padala do ramena.

— U redu, Čarli — reče Hoksteter kroz interfon. Kao i sve ostalo i interfon je postavljen na brzinu, pa je glas bio nekako čudan — mi smo spremni, ako si ti spremna.

Kamere su snimale sve što se događa u prostoriji. Na tim filmovima videlo se kako se mala devojčicina glava pomakla a onda se nekoliko sekundi nije ništa dogodilo. Odjednom je sve počelo da se nekako diže, živa u termometrima je podivljala. Usred zida ocl šljake postavljen je elektronski merač temperature. On kao da je poludeo.

Kamere su sada sve snimale usporeno. Bio je to jedini način da se celi proces snimi i vidi šta se događa. Ali, ljudi koji su posmatrali Čarli kroz specijalno staklo kasnije će tvrditi da se sve odigralo brzinom pucnja iz puške.

Zid od šljake je najpre počeo polako da se puši: mali komadi maltera i šljake počeli su da iskaču iz njega kao kokice. A onda je smesa kojom su zalepljeni blokovi šljake počela da se topi i rasteže kao melasa. Blokovi od šljake počeli su da se uvijaju i raspadaju. Zid je eksplodirao od temperature. Elektronski merač temperature sledio se na cifri od 7.000 stepeni. Ali ne zato što je to bila stvarna postignuta temperatura, već zato što je merač bio uništen.

U prostoriji koja je nekada bila kapela, Kep je dao da se instalira osam aparata za pročišćavanje i rashlađivanje vazduha. Svi su se automtski uključili kad je temperatura opasno porasla. Čarli je bila sjajna u tome da usmeri temperaturu u željenom pravcu a val topline kao da je izbijao iz nje u jednoj tački. Ali, svako ko se bar jednom opekao zna da čak i površine koje ne gore odbijaju toplotu ako je ima previše.

Sa osam aparata za rashlađivanje vazduha koji su radili punom snagom, u prostoriji je trebalo sada da bude minus 15 Farenhajta. A umesto toga, instrumenti su pokazivali da se temperatura neprestano penje. Lica posmatrača bila su okupana znojem ali to nije bio samo znoj od preterane topline već i od straha.

Sada više ni najusporenije snimanje nije moglo da pravi sliku zbivanja, ali jedno je bilo sigurno: zid od šljake je eksplodirao i nije bilo sumnje da blokovi gore, kao da su od papira. To je neverovatno, ali u svakom udžbeniku može da se pročita da će sve goreti samo ako se izazove dovoljno visoka temperatura. Ali, jedno je čitati o tim stvarima u knjigama a drugo je videti svojim očima kako zid eksplodira i kako na sve strane kuljaju plavičasti i žuti plamičci.

A onda se odjednom dogodilo nešto neverovatno: sve se ^zamaglilo i zida je nestalo. Devojčica se sasvim polako okrenula prema kontejneru s ledom i ledenom vodom i sve u njemu poče da se puši i ključa. Temperatura u sobi poče sasvim polako da se snižava, pa ipak bilo je još toplo, kao u Dolini smrti, iako je svih osim aparata za erkondišn radilo kao poludelo.

2.

Interni Memorandum

Od Bredforda Hajka

Za Patrika Hokstetera

Datum 2. oktobar

Predmet Poslednje ispitivanje Č. Mekgi

Pat, pregledao sam četiri puta sve filmove i još uvek ne mogu da verujem da je to istina. Meni sve to više liči na neku vrstu specijalnih efekata. Ako s ovim idete pred komisiju Senata koja treba da odobri nova sredstva za dalje ispitivanje mešavine Sest, dobro zaštitite zadnjicu. Ti momci neće poverovati da se to sve zaista tako zbilo.

Ali, na posao: dobićete sve rezultate po specijalnom glasniku no, ovaj memorandum će stići satdva pre njega. Pročitaćete obimne izveštaje, a ja ću ukratko da vam sumiram rezultate istraživanja. Naš zaključak može da se svede na dve reči: mi smo ošamućeni. Ovog puta ona je bila vezana i priključena na sve moguće aparate kao kosmonauti kad krenu u kosmos i evo šta ćeš i sam primetiti:

1.krvni pritisak je u normalnim parametrima za dete od osam godina i jedva se nešto promenio kad je onaj zid eksplodirao kao bomba nad Hirošimom.

2. nenormalno snažni alfatalasi: ono što bismo nazvali maštom veoma je živo. Možete, ili ne morate, da se složite sa Kleperom i sa mnom da se ti talasi pojačavaju, sugerirajući izvesno »kontrolisano širenje mašte« (prilično nespretna Kleperova definicija, nije moja). To može da znači da ona može to da kontroliše i to sa velikom preciznošću. Kao što kažu praksa dovodi do savršenstva. Ili, to možda ništa ne znači.

3. metabolička telemetrija je u granicama normale — ništa čudno niti neobično. Kao da čita dobru knjigu ili piše domaći zadatak umesto što izaziva temperaturu od 30.000 stepeni. Sto se mene tiče, ono što me je najviše uznemirilo su informacije koje smo dobili pošto smo obavili Bil-Sirlove testove. Ona nije potrošila skoro nijednu kaloriju! U slučaju da si zaboravio ono što si učio iz fizike u školi, podsetiću te da kalorija nije ništa drugo nego jedinica za toplotu: da bi se zagrejao gram vode za jedan stepen, na primer. A ona je za vreme testa izgorela samo 25 kalorija a toliko se utroši kad se obiđe zgrada ili kad se uradi šest čučnjeva. Kalorijama se meri toplota, prokletstvo, toplota, a šta ona proizvodi ako ne toplotu… zar ne? Zar ona ne dolazi iz nje ili kroz nju? A ako je tako otkuda dolazi? Da to resiš imao bi osiguranu Nobelovu nagradu. Mogu da ti kažem samo ovo: ako je naša serija testova ograničena toliko koliko ti kažeš, mi nikada nećemo dobiti pravi odgovor.

Još nešto: jesi li siguran da želiš da nastaviš s tim testovima? Razmišljao sam o tome detetu u poslednje vreme i postao sam veoma uznemiren. Počeo sam da mislim na stvari kao što su pulsari i neutroni i crne rupe i đavo bi ga znao na šta još. Postoje snage u ovom univerzumu o kojima još ne znamo dovoljno i koje ne možemo da posmatramo. Dok sam posmatrao filmove na kojima se vidi ta devojčica u punoj akciji, shvatio sam da je ona opasnost za svet. Znam kako će ovo grozno zazvučati što ću sada napisati, ali osećao bih da te varam da to ne napišem. Neka mi gospod oprosti što ću to reći, i sam imam tri slatke devojčice, ali lično ću mnogo lakše disati i odahnuću kad ta mala bude neutralizovana. Ako ona može da izazove temperaturu od 30.000 stepeni a da se naročito i ne potrudi da to učini, možeš li da zamisliš šta bi bila u stanju da učini da zaista usmeri svoj um na tako nešto?

Bred

3.

— Želim da vidim oca — rekla je Čarli kad je Hoksteter ušao. Bila je bleda i iscrpljena. Skinula je džemper i obukla staru spavaćicu. Kosa joj je padala na ramena.

— Čarli — počeo je on, ali bilo šta da je hteo da joj kaže sada mu je iščilelo iz pameti. Duboko ga je uznemirilo pismo Breda Hokstetera. Naročito su ga zaplašile poslednje dve primedbe Breda Hajka.

I sam Hoksteter je bio preplašen. Nije dao samo da se nekadašnja kapela pretvori u prostoriju za ispitivanje, već je naredio da se oko Carlinog stana ugradi još 20 erkondišn aparata. Postavljeno je šest, ali posle poslednjeg testa Hoksteter nije brinuo da li su ostali postavljeni ili ne. Znao je da mogu da postave dve hiljade tih prokletih aparata i da to ni najmanje neće uticati na njenu moć. Više nije bilo pitanje da li ona može ili ne može da ubije sebe: važnije pitanje je bilo da li ona može ili ne da uništi čitavu instalaciju Radionice ako želi — i možda, kao dodatak, čitavu istočnu Virdžiniju. Hoksteter je znao da, ako ona želi da tako nešto učini, to i može. Poslednja činjenica bila je da je samo Džon Rejnberd imao uticaja na nju, a on je bio sasvim lud.

— Želim da vidim oca — ponovila je.

Otac joj je bio na pogrebu jadnog Hermana Pinčota. Išao je na pogreb s Kepom, prema naredbi ovoga. Čak i Pinčotova smrt, mada kao da nije imala veze s ovim što se ovde događalo, nekako je bila čudna i Hoksteter nikako nije mogao da je smetne s uma.

— Pa, mislim da bismo to mogli da uredimo — reče Hoksteter obazrivo — ako, možeš da nam pokažeš još malo…

— Pokazala sam vam dosta i sada želim da vidim svog oca — rekla je, dok joj je donja usna počela da drhti a u očima su joj se zavrtele suze.

— Tvoj bolničar — reče Hoksteter — onaj Indijanac, kaže da danas posle testova nisi htela da ideš da jašeš. Izgleda da je zabrinut zbog tebe.

— Konj nije moj — rekla je Čarli grubim glasom — ovde ništa nije moje. Samo je otac moj… i… ja hoću da ga… vidim! — Glas joj se podigao do krika zagušenog suzama.

— Nemoj da se uzbuđuješ, Čarli — reče Hoksteter odjednom na smrt preplašen. Nije li odjednom postalo toplije ovde ili je to samo bila njegova mašta? — Nemoj… nemoj da se suviše uzbuđuješ….

Rejnberd! Proklet da je! To je sigurno njegovo maslo!

— Slušaj me, Čarli — osmehnuo joj se širokim prijateljskim osmehom — da li bi volela da ideš u Džorđžiju u zabavni park? To je najveći park te vrste na jugu, veći je samo Diznilend. Mogli bismo da zakupimo čitav park za jedan ceo dan, samo za tebe. Mogla bi da radiš štogod želiš…

— Ne želim da idem ni u kakav zabavni park, želim samo da vidim svog oca. I ja ću ga videti. Nadam se da me čujete, ja ću ga videti!

Zaista je postajalo toplije.

— Znojite se — rekla je Čarli.

On je mislio na to kako je eksplodirao zid u kapeli, tako brzo da su plamenovi mogli da se vide samo na usporenom filmu. Mislio je o metalnom poslužavniku koji je leteo kroz prostoriju, razbacujući na sve strane zapaljenu strugotinu. Ako ona usmeri tu snagu na njega, on će biti gomila pepela i garavih kostiju pre nego što i shvati šta mu se dogodilo.

»Gospode, molim te…«

— Čarli, to što se ljutiš na mene neće pomoći…

— Hoće — reče ona znajući da je to tačno — hoće, pomoći će. I ja sam ljuta na vas, doktore Hoksteter. Ja sam stvarno ljuta na vas.

— Čarli, molim te…

— Želim da ga vidim — rekla je ponovo — a sada idite. Recite im da želim da vidim oca i mogu da me ispituju posle toga koliko god žele. Ne tiče me se. Ali, ako mi ne dopuste da vidim oca napraviću vatromet koji će se pamtiti. Recite im to.

Izašao je. Znao je da je trebalo da još nešto kaže, nešto što bi bar malo spasilo njegovo dostojanstvo, učinilo da nekako opravda strah koji je ona primetila na njegovom licu •— ali ničeg pametnog se nije setio. Izašao je, i čak kad su se metalna vrata zatvorila za njim nije osetio da se njegov strah smanjuje… kao ni bes na Rejnberda. Rejnberd je trebalo da zna da će do ovoga doći, a nije mu ništa rekao. A ako optuži Rejnberda za ovo, znao je da će mu se on samo nasmejati onim njegovim ledenim osmehom i upitaće ga da li ima lekara u blizini?

Testovi su samo oslobodili devojčicu psihičke blokade i pomogli joj da se uvežba da baca plamen na željeni predmet s preciznošću cirkuskog bacača noževa.

Testovi su joj pokazali još nešto: sada joj bez sumnje bilo jasno ko je ovde šef parade. Ona je bila glavna!

4.

Kada je Hoksteter izašao, Čarli je pala na kauč, lice je pokrala rukama i počela je da jeca. Razdirala su je najrazličiti]‘a osećanja — osećanja krivice i užasnog straha, ogavnosti, ali i nekog čudnog zadovoljstva. Ali nad svim tim osećanjima preovlađivao je strah. Stvari su se promenile kad se složila da pristane na njihove testove: plašila se da su se neke stvari izmenile zauvek. Sada nije samo želela da vidi oca: on joj je bio potreban. Bio joj je potreban da joj kaže šta će sledeće da učini.

Najpre je dobijala nagrade — šetanje po travi sa Džonom, timarenje Nekromanta zatim jahanje. Volela je Džona i volela je Nekromanta… da je samo onaj glupak znao kako ju je povredio kada joj je rekao da je Nekromant njen, kada je Čarli znala da on nikada neće moći da bude njen. Sjajni ždrebac je bio njen samo u snovima kojih se napola sećala. Ali, sada… sada… sami testovi pokazali su joj kako može da koristi snagu i kako ta snaga raste… i to je počinjalo da joj bude nagrada. To je postala strašna, ali zahvalna igra. Osećala je da je jedva zagrebala površinu svog novog otkrića. Bila je kao beba koja tek uči da hoda.

Bio joj je potreban otac da bi joj rekao šta je dobro a šta nije, da li da nastavi ili da prestane zauvek. Ako…

— Ako mogu da prestanem — šapnula je kroz prste.

To je bilo ono što ju je najviše plašilo: da više neće moći da prestane. A ako ne može, šta će to onda značiti? O, šta bi to onda moglo da znači?

Počela je ponovo da plače. Nikada se nije osećala tako očajnički usamljenom i samom.

5.

Pogreb je bio kao mora.

Endi je mislio da će mu biti dobro: nije imao glavobolju a sem toga pogreb je bio samo izgovor da ostane nasamo s Kepom. Ni najmanje nije voleo Pinčota, mada se na kraju pokazalo da je Pinčot bio suviše nevažan da bi ga mrzeo. Čak je osećao malo krivice što je dopustio da se u njegovom umu javi onaj opasni odjek koji je na kraju rascepio na dvoje čovekovu ličnost.

Taj efekat eha događao se i ranije, ali je Endi imao sreće da ga postavi na pravo mesto. Postao je prilično vest u tome u trenutku kad su on i Čarli morali da beže iz Njujorka. Izgleda da u razumu svakog čoveka postoje postavljene mine koje kriju duboko proživljene strahove i osećanja krivice, nagone za samoubistvom, početke šizofrenije, paranoidni impulsi — čak i porivi za ubistva. Uticanje na um drugog čoveka može da pokrene razne sugestije i ako sugestija krene jednom od tih tamnih strana, ona može da uništi, jedna od njegovih debelih pacijentkinja iz Programa za mršavljenje počela je da govori svašta. Jedan od njegovih poslovnih ljudi kome je uspeo da usadi samopouzdanje, priznao mu je da ponekad oseća neodoljivu potrebu da uzme službeni pištolj iz plakara i zaigra njime ruski rulet. Srećom, u oba slučaja, Endi je bio u stanju da zaustavi povratni eho pre nego što se dogodilo nešto strašno. Lako je bilo ubediti sedokosog biznismena da nikada nije čitao pripovetku Edgara Alana Poa »Vilijem Vilson« u kojoj je naišao na tu čudnu ideju. Tako je veza bila prekinuta i čovek je spašen. Međutim, on nije imao prilike da prekine i zaustavi eho koji se javio, i on je kopao po Pinčotovoj podsvesti.

Kep je uznemireno govorio o samoubistvu dok su se vozili kroz ledenu jesenju kišu prema groblju: kao da je želeo da nekako opravda Pinčota. Nikako mu nije išlo u glavu da bi čovek mogao da podigne ruku na sebe, ali Pinčot je mogao… Tada je sve krenulo naopako po Endija.

Kep i on su stajali iza male grupe prijatelja i rođaka za vreme ceremonije. Svi su imali crne kišobrane u rukama. Endi se setio Pinčotove agresivnosti i čudnog tika, što je jasno pokazivalo da je to bio mali čovek koji je želeo moć a nije je imao. Ni najmanje nije osećao sažaljenja prema njemu. Ali, bilo je nešto sasvim drugo kad je ugledao njegovu bledu i uplakanu ženu u dubokoj crnini kako steže ruke dva dečaka (jedan od njih je bio otprilike Čarlinih godina i obojica su izgledala nekako odsutno, kao da su drogirana. Znao je šta oseća njegova žena pod pogledima prijatelja i rođaka, jer je bilo jasno da su svi znali kako je Pinčot nađen… u njenom čipkastom donjem vešu…

Endi oseti da će da povraća. Nagnuo se unapred pod ledenom kišom, boreći se protiv toga. Glas sveštenika je glupo odzvanjao.

— Želim da odem odavde — reče Endi — možemo li da odemo?

— Pa, naravno — reče Kep koji je i sam bio vrlo bled, Odjednom, kao da je ostario i kao da se i sam nije dobro osećao.

Odvojili su se od grupe pored groba i krenuli su prema ogromnom Kepovom službenom »Ševroletu«. Hodali su ispod tužnih vrba koje su misteriozno šaputale i s čijih su se povijenih grana osipale kapljice kiše. Tri ili četiri muškarca koja su se trudila da ostanu nevidljiva, muvala su se oko njih. Endi je pomislio da sada zna kako se oseća predsednik Sjedinjenih Američkih Država.

— Strašno za udovicu i male dečake — reče Kep — to je pravi skandal…

— Da li će se o njoj povesti računa… da li će biti zbrinuta?

— Sto se tiče novca, sve će biti uređeno — reče Kep, bez ikakvog osećanja u glasu. Približavali su se glavnoj stazi i Endi ugleda Kepovu narandžastu „Vegu”, parkiranu uz ivicu. Dva muškarca su mirno ušla u „Biskajn” parkiran ispred Kepovih ličnih kola. Dva druga muškarca uđoše u sivi „Plimut” parkiran iza „Vege” — ali to ništa neće značiti dečacima. Da li ste videli njihova lica?

Endi ne reče ništa. Osećao je strahovitu krivicu: kao da mu je neko zario mač u utrobu. Mogao je samo da razmišlja o Čarli. Trudio se da u sećanju oživi njeno lice… video je Čarli i tamnu figuru, preteču… iza nje… bio je to jednooki pirat Džon Rejnberd koji je uspeo da zadobije njeno poverenje… koji će, kad dođe trenutak za to, završiti s njom…

Uđoše u „Vegu” i Kep upali motor. „Biskajn” krete ispred njih i Kep pođe za njim. »Plimut« krete odmah iza kapetanovog automobila.

Odjednom, Endiju se učini da nema više moći, da se neće ništa dogoditi kad pokuša da utiče na kapetana. Kao da se sledio zbog izraza koje je video na licima malih dečaka.

Ali, šta je mogao drugo da učini nego da pokuša?

— Sada ćemo porazgovarati — reče Kepu i poče da utiče na njegov um: imao je moć, odgovor se odmah javio u strahovitoj glavobolji. Bila je to cena koju će morati da plati zato što je tako brzo koristio moć posle poslednjeg pokušaja — neće vam ništa smetati da vozite.

Kep kao da se promeškolji u svom sedištu. Njegova leva ruka polete prema dugmetu za migavac, ali kao da se predomisli, spusti se na volan. „Vega” je pratila prva kola prema glavnom putu.

— Znam da naš mali razgovor neće ni najmanje smetati vožnji — reče Kep — ja ću voziti bezbedno.

Bili su više od 20 kilometara daleko od imanja: Endi je proverio razdaljinu na meraču kilometara pre nego što su krenuli i kad su stigli na groblje. Išli su modernim autoputem broj 301 o kojem mu je govorio Pinčot. Endi je računao da ima 25 minuta na raspolaganju da izvede svoj naum. Malo je razmišljao nečem drugom u poslednja dva dana sem o ovom razgovoru… sve je pažljivo isplanirao… ali, bila je jedna stvar koju je morao da sazna.

Za koliko dugo vi i Rejnberd možete da osigurate Čarlinu saradnju, kapetane Holister?

Ne za dugo — reče Kep — Rejnberd je vrlo mudro postupao s njom, tako da u vašem odsustvu ona veruje samo njemu i on jedini može da je kontroliše. On joj je zamena za oca — tihim, skoro pevuckavim glasom on reče., — On joj je otac, kad nema drugog oca.

— A kad sve to prestane, ona će biti ubijena?

Neće odmah. Rejnberd hoće još malo da je zadrži — Kep dade migavac da će skrenuti. — On će glumiti da smo mi saznali da njih dvoje razgovaraju. On će je posavetovati kako da reše… njen problem. Reći će joj da smo otkrili da je prenosio njene poruke vama.

Zaćutao je, ali Endiju i nije trebalo više. Osećao je užasnu mučninu. Pitao se da li su čestitali jedan drugom kako su lako prevarili jedno dete, kako su lako zadobili njeno poverenje kada je bila tako usamljena i kako ju je lako bilo nagovoriti da radi ono što oni žele. Kad ništa više ne bude uspevalo reći će joj da će njen jedini prijatelj, Džon, bolničar izgubiti posao i možda će biti kažnjen zato što se sprijateljio s njom. Kad to bude čula Čarli će pristati na sve. Razgovaraće s njima, pristaće da sarađuje.

„Nadam se da ću uskoro sresti tog tipa. Zaista jedva čekam da ga vidim” — pomisli Endi.

Ali, nije bilo vremena da sada razmišlja o tome… a ako stvari krenu kako treba, on uopšte neće imati prilike da sretne Rejnberda.

— Treba da idem na Havaje kroz nedelju dana — reče Endi.

— Da, tako je.

— Kako?

— Vojnim transportnim avionom.

— S kim ste to uredili?

—- S Pakom — reče odmah Kep.

— Ko je Pak, kapetane Holister?

— Major Viktor Pakridž — reče Kep u Endrjusu.

— Vazdušna vojna baza Endrjus?

— Pa naravno.

— On vam je prijatelj?

— Igramo golf — Kep se osmehnu — on vara.

„Sjajna vest” — pomisli Endi, dok mu je glava pucala od bolova kao pokvareni zub.

— Kako bi bilo da ga pozovete posle podne i kažete mu da će let biti tri dana ranije?

— Kako? — reče sumnjičavo Kep.

— Zar će to biti problem? Suviše papira?

O, ne. Pak će sve to obaviti bez papira — opet mu se na licu pojavi osmeh —on vara kad igramo golf. Jesam li vam to rekao?

— Da, jeste.

— Dobro.

Kola su zadovoljno zujala dobro održavanim drumom dopuštenom brzinom. Kiša se pretvorila u slabu izmaglicu. Brisači stakla ravnomerno su radili.

— Pozovite ga danas posle podne, Kep. Odmah čim se vratite.

— Pozvati Paka, da. Baš sam mislio da to treba da učinim.

— Recite mu da treba da me prebace u sredu a ne u subotu.

Četiri dana nisu bili baš bog zna šta — za to bi bile prikladnije tri nedelje — ali, stvari su sada počele suviše brzo da se odvijaju. Počeo je kraj igre. Završnica. To je bila činjenica i Endiju je bilo jasno da je sada zaista kraj. Nije mogao — nije više smeo da ostavi Čarli u šapama tog Rejnberda nijednog trena.

— Dakle u sredu, umesto u subotu.

— Da, i reći ćete Paku da i vi idete sa mnom.

— Idem s vama? Ne mogu…

Endi ponovi direktno obraćanje njegovom mozgu. Kep zadrhta u sedištu. Kola malo promeniše pravac na drumu i Endi pomisli da će ovako jak udar možda imati eho u glavi ovog jadnika.

— Da, i ja idem s vama, ja idem s vama.

— Tako je — reče Endi ozbiljno — a sada, kakve ste mere bezbednosti preduzeli?

— Nikakvih posebnih mera bezbednosti nema — reče Kep — vi ste prilično nemoćni, jer vam je „torazin” smanjio ili sasvim oduzeo moć. Vi ste pokazali da više ne možete nikoga ni na šta da nagovorite. To je postalo sasvim jasno.

— Ah, da — reče Endi i prinese pomalo drhtavu ruku svom čelu. — Mislite da ću biti sam u avionu?

— Ne — reče Kep osmehujući se — mislim da ću i ja poći s vama.

— Da, ali da li će biti još nekog pored nas?

— Biće dva čoveka iz Radionice koji će uglavnom biti tu kao stjuardu i, naravno, da vas drže na oku.

— Samo dvojica su predviđena da krenu s nama? Sigurni ste?

— Sasvim.

— I, naravno, letačko osoblje?

— Da.

Endi pogleda kroz prozor. Sada su već bili na pola puta do Radionice. Ovo je sada bio najvažniji deo, a njega je već toliko bolela glava da je mislio da neće moći da izdrži, da se plašio da će nešto da zaboravi. Ako se tako nešto dogodi, sve će se srušiti.

„Čarli” — pomislio je trudeći se da to dobro zapamti.

— Havaji su daleko od Virdžinije, kapetane Holister. Da li će se avion negde zaustavljati da uzme gorivo?

— Hoće.

— Da li znate gde?

— Ne — reče Kep ozbiljno, i Endi oseti da bi mogao da ga lupi po nosu.

— Kada budete govorili sa… — kako se do đavola, zove onaj što vara na golfu? Trudio se da se seti tog imena, ali um mu je već bio premoren i glava ga je bolela. — Kad budete razgovarali sa Pakom potrudite se da saznate gde će se avion spustiti da bi uzeo gorivo.

— Da, u redu.

— Prirodno, to provucite kroz razgovor.

— Da, saznaću gde će se avion spustiti da bi uzeo gorivo i provući ću to, sasvim spontano, kroz naš razgovor — Kep pogleda nekako zamišljeno u Endija čudnim pospanim pogledom, a Endi se upita da li je moguće da je ovaj čovek dao naređenje da se Viki ubije.

Odjednom je poželeo da pritisne papučicu za gas do kraja i da se zajedno s njim strmoglavi niz most. Ali, Čarli! Čarli! Morao je da se obuzda zbog Čarli.

— Da li sam vam rekao da Pak vara? — upita Kep.

— Da, rekli ste mi. — Endi pokuša da natera sebe da razmišlja: gde bi, do đavola, mogao taj avion da se spusti, sigurno negde blizu Čikaga ili blizu Los Anđelesa. Ali, svakako ne na međunarodni aerodrom O’Hare u Los Anđelesu. On će uzeti gorivo u nekoj vazdušnoj vojnoj bazi. To je već samo po sebi bio problem i kosilo se s njegovim planom za beg. To je bila jedna od stvari koje mu nikako nisu išle u prilog.

— Morali bismo da krenemo u tri posle podne — reče Endi.

— U tri — ponovi Kep mehanički.

Potrudićete se da Džon Rejnberd bude na drugom mestu.

— Da ga negde pošaljem — upita Kep, s puno nade u glasu, i Endi odjednom zadrhta jer je shvatio da se Kep, u stvari, boji Rejnberda — i to da se strašno boji.

— Da, uopšte nije važno gde ćete ga poslati.

— U San Diego?

— U redu.

Sada. Još jedan pokušaj. Poslednji udar. Sad je trebalo to da učini: ispred se video zeleni osvetljeni znak koji je pokazivao skretanje za Longmnont. Endi posegnu u prednji džep svojih pantalona i izvadi komad papira. Jedno vreme ga je samo držao na krilu.

— Reći ćete dvojici momaka iz Radionice da ćete se susresti u vazdušnoj bazi kad krenemo na Havaje — reče Endi — s njima ćemo se naći u Endrjusu. Vi i ja ćemo ići do Endrjusa ovako kao sada, sasvim sami.

— Da.

Endi duboko udahnu.

— Ali, s nama će biti i moja kćerka.

— Ona? — Kep je bio vrlo uznemiren. — Ali, ona je vrlo opasna! Ona ne može… mi ne možemo…

— Nije bila opasna dok nisu počeli da se igraju s njom — reče grubo Endi — sada će krenuti s nama, i vi ne smete da mi se suprotstavljate, shvatate li to?

Kola se opet zanesoše na drumu i Kep bolno zaječa.

— Da, ona će poći s nama — požurio je da kaže. — Neću više nikada da vam se suprotstavljam. To me boli. To me strašno boli.

»Ali ne toliko koliko boli mene« — pomisli Endi. Glas mu je sada dolazio iz velike daljine, tako se bar činilo Kepu.

— Ovo ćete joj dati — reče Endi i pruži Kepu već ranije pripremljenu poruku — dajte joj to još danas, ali pažljivo, tako da niko ništa ne posumnja.

Kep skloni poruku u džep na grudima. Sada su se približavali Radionici: s njihove leve strane videla se dupla ograda kroz koju je kolala električna struja. Znaci upozorenja bili su okačeni na svakih 50 metara.

— Ponovite brzo najvažnije naredbe — reče Endi. Kep je govorio brzo i koncizno — kao čovek koji je od detinjstva školovan u vojnim školama.

— Urediću da krenete na Havaje vojnim avionom u sredu, a ne u subotu. Ja ću krenuti s vama: vaša kćerka će biti s nama. Dva agenta Radionice koji takođe idu s nama srešće se s nama u bazi u Endrjusu. Saznaću od Paka gde će avion uzimati gorivo. Imam poruku koju treba još danas da dam vašoj kćerki. Daću joj poruku kad završim razgovor s Pakom i učiniću to tako da niko ništa ne posumnja. Urediću da Džon Rejnberd ode u San Diego u sredu. Mislim da je to sve.

— Jeste — reče Endi — mislim da je to sve.

On se zavalio unazad na sedištu i zatvorio je oči. Iskidani komadići prošlosti i sadašnjosti proletali su ispred očiju, kao da ih vitla jaki vetar. Da li će njegov plan uspeti? Ili će im to samo doneti smrt? Oni sada dobro znaju šta Čarli može da uradi, videli su svojim očima. Ako nešto krene naopako, završiće i on i dete u odeljku za prtljag, u dva drvena sanduka.

Kep zastade pred stražarnicom, spusti prozor i pruži plastičnu karticu koju čovek na dužnosti ubaci u kompjuter.

— Napred, gospodine — reče i vrati mu karticu. Kep krete.

— Još jedna stvar, kapetane Holister. Vi ćete zaboraviti o čemu smo razgovarali u kolima i da smo uopšte razgovarali. Vi ćete sve ove stvari uraditi spontano i po sopstvenoj volji. Ni sa kim nećete o ovome diskutovati.

— U redu.

Endi klimnu glavom, ništa nije bilo u redu, ali moralo je da uspe. Mogućnost da se pojavi odjek bila je veoma velika, jer je morao snažno da utiče na volju ovog čoveka koristeći svu svoju moć. Instrukcije koje je on dao Kepu kosile su se sa svim što je Radionica do sada radila i procedura kakvih se pridržavalo. Kep je sve to mogao da obavi onako kako je Endi zahtevao zahvaljujući svom visokom položaju u Radionici. A možda i nije mogao. Ali, Endi je sada bio isuviše umoran i isuviše ga je bolela glava da bi mogao i o tome da razmišlja.

Jedva je izašao iz kola. Kep je morao da ga pridrži. Jedva da je osetio ledeni jesenji vetar na licu.

Dva čoveka iz »Biskajna« posmatrali su ga s otvorenim prezirom. Jedan od njih je bio Don Zil. Žil je nosio plavi džemper na kojem je pisalo »Američki olimpijski pijački tim«.

»Samo dobro pogledajte drogiranog debeljka« — mislio je Endi. Opet je bio na ivici da zaplače i dah poče da mu staje u grlu. — »Samo dobro pogledajte debeljka, jer ako mu uspe plan koji je smislio, cela ova paklena rupa otići će u vazduh«.

— Hajde, hajde — reče Kep i tapnu ga po ramenu sa simpatijom i saosećanjem.

»Samo radi svoj posao« — pomisli Endi trudeći se očajnički da ne zaplače: neće pustiti ni suzu pred njima, pred njima nikako ne. — »Samo radi svoj posao, kučkin sine«.

6.

Kad se našao u svom stanu srušio se na krevet, jedva svestan svojih postupaka. Zaspao je skoro istog časa. Ležao je kao mrtav sledećih šest časova dok je krv kapala iz naprslog suđa u njegovom mozgu natapajući okolne ćelije i umrtvljujući ih.

Kad se probudio, bila su 22 časa. Glavobolja je još bila strašna. Osetio je da ima opet ona odumiranja na licu — mrtve tačke su se sada nalazile jedna ispod levog oka, jednn na levoj jagodici a jedna ispod vilice. Ovoga puta ta mrtva mesta bila su mnogo prostranija nego prošli put.

»Bojim se da više neću smeti da koristim svoju moć, ako ne želim da se ubijem« — pomislio je i znao je da je to sušta istina.

Ali, izdržaće još toliko da završi ono što je započeo i da pruži Čarli mogućnost da se spase. Nekako će izdržati.

Ušao je u kupatilo i napunio čašu vodom. Ponovo je legao pošto je ispio hladnu vodu i, posle izvesnog vremena, opet je zaspao. Poslednja svesna misao mu je bila da je Čarli do sada, svakako, već pročitala poruku koju joj je poslao.

7.

Kep Holister je bio veoma zaposlen posle povratka sa sahrane Herma Pinčota. Jedva je ušao u kancelariju kad mu sekretarica unese memorandum na kojem je pisalo »Hitno«. Slao ga je Pat Hoksteter. Kep reče sekretarici da mu da vezu sa Vikom Pakridžom i smesti se u stolicu da pročita Hoksteterovo pismo. »Trebalo bi da češće izlazim« — pomislio je •— »to povoljno utiče na moždane ćelije«. Odjednom mu je pri povratku s groblja sinulo da nema razloga da se čeka do kraja nedelje, pa da se Endi šalje na Havaje: sasvim je zgodno da ga pošalje sada, u sredu.

A onda njegovu čitavu pažnju zaokupi Hoksteterova poruka.

Bila je pisana nekim čudnim stilom, ne onako barokno i ledeno kako je Hoksteter obično pisao. Pisana je skoro histeričnom prozom i Kep s osmehom pomisli da je dete zaista lupilo Hokstetera usranom motkom u bolno mesto. I to zaista.

Izgleda da je Čarli shvatila da ona vodi igru i to je shvatila mnogo pre nego što je Rejnberd očekivao. Pa, neka ostane sve na miru nekoliko dana… a onda… onda…

Odjednom se njegov tok misli prekinuo. Pred njegovim očima poče da se odvija čudna scena. Video je palicu za golf kako se sa zviždukom spušta prema loptici. Mogao je jasno da čuje zvižduk kad je palica letela kroz vazduh. A onda je lopta poletela visoko u luku, prema plavom nebu. Ali, kako je klizila… klizila…

Misli mu se raščistiše. O čemu je ono razmišljao? Nije bilo u njegovoj prirodi da tako skače s predmeta na predmet. Čarli je, dakle, shvatila svoju moć: o tome je razmišljao. Pa to je trebalo i očekivati. Ništa nije izlazilo iz okvira očekivanog. Ostaviše je malo na miru, možda do ovog vikenda a onda neka Rejnberd opet pokuša s njom. Ona će zapaliti mnoge vatre samo da bi zaštitila Rejnberda.

Njegova ruka polete prema malom džepu na grudima i nađe komadić papira. Ponovo je čuo zvižduk palice za golf, ali sada kao da je čitava prostorija vibrirala od tog zvuka. To je bilo vrlo neprijatno. Zvižduk je bio nalik na šištanje zmije, a on se bojao zmija još od detinjstva.

S naporom je odbacio misli o zmijama i palici za golf. Možda se suviše rastužio na pogrebu, više nego što je očekivao.

Interfon zazuja i sekretarica mu reče da ima Paka naliniji. Kep podiže slušalicu i posle uobičajenog razgovora upita Paka da li bi bilo problema da se odlazak na Maui pomakne za sredu? Pak je nešto proverio, a zatim brzo rekao da nema nikakvog problema da može da to bude i sreda.

— Neka bude oko tri posle podne — reče Kep.

— U redu — reče Pak — ali, nemoj više da menjaš plan ili ćemo se obojica naći u govnima. Kod mene postaje kao na autoputu. Suviše gužve.

— Ne, sad je u redu, držimo se dogovorenog vremena — reče Kep — a ima još nešto: i ja idem na Maui. Ali, o tome ni reči, važi?

Pak prsnu u snažni smeh.

— Malo sunca, zadovoljstva i jurcanja za suknjama, jeli?

— Zašto da ne? — reče Kep — ja pratim veoma vrednu robu. Ako treba da se branim pred Senatom, lako ću se odbraniti. A nisam imao ni pravog odmora od 1973. godine.

— Ćutaću kao zaliven — reče Pak. — Da li ćeš igrati golf dok si tamo? Znam dva dobra terena na Mauiu.

Kep je zaćutao. Posmatrao je površinu svog stola. Telefonska slušalica se odvoji od njegovog uha.

— Kep? Jesi li tu?

Čuo je sada sasvim jasno: šššššššš…

— Sranje? Prekid veze — mumlao je Pak — Kep? Kep?

— Još varaš, je li momče? — upita odjednom Kep. Pak se nasmeja.

— Šališ se? Kad sam ja varao? Mislio sam da su nam prekinuli vezu.

— Nisu, tu sam — reče Kep — Pak, ima li zmija na Havajima?

Sada je Pak. morao da zanemi.

— Pitaj me ponovo?

— Ima li zmija? Otrovnih zmija?

— Ja… neka sam proklet, ako znam. Ali, mogu da proverim, ako ti je to toliko važno — Pak je bio sumnjičav.

— Ma ne, nije važno — reče Kep držeći ponovo slušalicu čvrsto uz uho. — Samo sam glasno razmišljao, čini mi se. Možda starim.

— Ne, ti ne stariš, Kep. Ima isuviše vampirskog u tebi.

— Da, možda. Hvala ti, drugar.

— Drago mi je što ćeš otići malo da se odmoriš. Niko to više ne zaslužuje od tebe, a naročito posle onoga što si preživeo — reče Pak.

Naravno, mislio je na Džordžiju a ne na ono što se zbivalo sa Mekgijevima. »A to može da znači, da Pak ne zna ni polovinu onoga što ja znam« — pomislio je Kep. Baš je hteo cla mu kaže do viđenja kad se setio još nečega.

— Hej Pak, još nešto, gde će avion da se zaustavi da uzme gorivo? Znaš li?

— Darben u Ilinoisu — reče Pak odmah. — Blizu Čikaga.

Kep mu zahvali i spusti slušalicu. Njegovi prsti opet poleteše prema papiriću u džepu i dodirnuše ga. Njegove oči potražiše Hoksteterovu poruku. Izgleda da je devojčica i neraspoložena. Možda ne bi bilo loše da ode do nje i malo porazgovara s njom, možda je čak i pomazi.

Nagnuo se unapred i pritisnuo dugme interfona.

— Molim, Kep?

— Sići ću na kratko — reče — vraćam se za pola časa.

— U redu.

Ustao je i izašao iz studija. Ponovo mit prsti poleteše prema džepu i opet je napipao komad papira.

8.

Čarli je ležala punih 15 minuta na svom krevetu posle Kepovog odlaska. Bila je vrlo zbunjena a u glavi joj se sve okretalo. Zaista nije znala šta da misli.

On je došao 15 minuta pre 17 časova, pre pola časa i predstavio joj se kao kapetan Holister (»ali, možeš jednostavno da me zoveš Kep: svi me tako zovu«). Imao je ljubazno, naborano lice što ju je pomalo podsećalo na ilustracije uz priču »Vetar u vrbaku«. Bilo je to lice koje je negde nedavno videla, ali nije mogla da se seti gde dok joj sam Kep nije pomogao. On je bio taj koji ju je poveo prema njenoj sobi posle prvog testa, onda kad je onaj čovek u belom izleteo i ostavio otvorena vrata. Bila je tada u izmaglici od šoka i osećanja krivice i — da — osećanja pobede tako da nije obratila pažnju na njegovo lice. Da ju je bilo ko tada ispratio, ona ga ne bi zapamtila.

Govorio je tihim glasom, pokušavajući da je ubedi da joj je prijatelj i ona je odmah postala oprezna, ne verujući mu ni reč.

Rekao joj je da je Hoksteter zabrinut zato što više ne pristaje na testove dok joj ne omoguće da vidi oca. Čarli se složila da je tako i više ništa nije rekla… ali, ćutala je najviše zato što je bila preplašena. Ne treba da čovek diskutuje o nekim važnim stvarima sa prefiganim sugovornikom kao što je Kep, jer će on lako doći do srži i otkriće istinu.

Ali, on ju je iznenadio.

— Ako je to što ti želiš, u redu — rekao je. Izraz iznenađenja koji se pojavio na njenom licu mora da je bio komičan jer se on nasmejao i požurio da kaže. — Naravno, za to će biti potrebno malo više posla ali, pobrinućemo se da sve bude u redu…

Na reči »malo više posla« njeno lice se opet zatvori.

— Neću više da palim vatru — rekla je — neću više nikakve testove, čak i ako me držite ovde deset godina.

— Mislim da neće biti potrebno toliko vremena — reče Kep — ali, treba da znaš Čarli da i ja imam šefove kojima moram da dajem odgovore, Čarli. A mesto kao što je ovo počiva na administraciji. Ali, ti nećeš morati da zapališ čak ni svecu dok ja to sredim.

— Dobro — reče ona mirno, ne verujući mu da će on nešto srediti — jer i tako neću više da palim vatru.

— Mislim da ću sve to moći da sredim… za sredu. Da, svakako, za sredu, sigurno.

Odjednom je zaćutao. Glava mu se malo iskrivila kao da osluškuje nešto što prima samo njegovo uvo. Čarli ga pogleda iznenađeno, htela je da ga upita da li je to tačno, ali odjednom je zaćutala. Bilo je nečeg poznatog… nečeg poznatog u načinu na’koji je sedeo.

— Zaista mislite da ću moći da ga vidim u sredu? — pitala je stidljivo.

— Da, mislim — reče Kep, meškoljeći se u stolici i dišući, teško. Njegove oči se susretaše s njenim i iskrade mu se stidljivi osmeh… i to joj je bilo poznato. A onda, on odjednom, bez veze, reče. — Čuo sam da tvoj tata loše igra golf.

Čarli žmirnu. Koliko je ona znala, njen otac nije nikada držao u rukama palicu za golf. Baš je to htela da kaže kad joj odjednom nešto sinu u pameti i ona sa divljenjem i uzbuđenjem pomisli:

»On je kao gospodin Merl! Isti je kao gospodin Merl!« Merl je bio jedan od očevih pacijenata dok su bili u Njujorku. Mali čovek, svetloplave kose s naočarima i slatkim stidljivim osmehom. Došao je do oca da mu ulije malo više samopouzdanja, što su tražili i ostali. Radio je u nekoj kompaniji za osiguranje ili u banci. Tata se jedno vreme strašno brinuo zbog gospodina Merla, jer se plašio da se kod njega ne javi onaj povratni eho. To je dolazilo kad bi tata uticao na nečiju svest. A to je imalo neke veze s nekom pričom koju je gospodin Merl svojevremeno pročitao. Tatina moć je naterala gospodina Merla da stekne samopouzdanje ali, istovremeno se setio i te strašne priče i zbog nečega to nije bilo dobro. Tata joj je objasnio da se gospodin Merl setio te priče i da ona sada udara po njegovoj glavi kao teniska lopta, a ne može da izađe na slobodu i ne može da se zaustavi. I sećanje na tu strašnu priču postajalo je sve jače dok se gospodin Merl nije ozbiljno razboleo tako da se tata plašio da će se on ubiti. Tako je jedne večeri tata zadržao gospodina Merla kad su svi ostali otišli i naredio mu da veruje da nikada nije ni pročitao tu strašnu priču. I posle toga je gospodinu Merlu bilo sasvim dobro. Tata joj je jednom rekao da se nada da gospodin Merl nikada neće ići u bioskop da vidi film »Lovac na jelene«, ali ona nije znala zašto je to rekao.

Ali, pre nego što ga je tata sredio, gospodin Merl je izgledao baš ovako kao Kep sada.

Sada je bila savršeno sigurna da je njen otac koristio svoju moć nad ovim čovekom, i uzbuđenje koje je osetila bilo je kao tornado. Odavno nije imala nikakvih vesti o ocu sem onih suvoparnih podataka koje joj je Džon donosio, nije ga dugo videla a nije ni znala gde je, ovo je sada bila prva i prava potvrda da je otac u blizini.

Kep odjednom ustade.

— E pa, ja sada moram da idem. Ali, uskoro ću te videti, Čarli. I nemoj da brineš.

Htela je da mu kaže da ostane još malo, da joj priča o ocu, gde je, šta radi, da li se dobro oseća… ali, kao da joj se jezik vezao u čvor.

Kep je prišao vratima a onda je zastao:

— O, skoro sam zaboravio — ponovo je prešao preko sobe i prišao joj. Izvadio je komadić savijenog papira iz džepa na grudima i pružio joj. Ona ga je nemo pogledala i stavila u džep od haljinice. — A kad si napolju i kad jašeš, pazi dobro na zmije — reče joj Kep poverljivo. -— Ako konj ugleda zmiju, on će skočiti na dve noge. Oni to uvek rade. On će skočiti…

Odjednom je prekinuo rečenicu, ne dovršivši je, i prineo je ruku slepoočnici. Počeo je da trlja slepoočnicu. Kao da je naglo ostario i kao da se sasvim izgubio. Onda je malo odmahnuo glavom kao da odbacuje neku pomisao. Poželeo joj je dobar dan i otišao je.

Čarli je dugo stajala na jednom mestu kad je on izašao, a onda se setila papirića, razvila ga i počela da čita šta je napisano. Odjednom se sve izmenilo.

9.

Čarli, ljubavi

najpre upozorenje: čim pročitaš ovo baci u klozet i povuci vodu,u redu?

druga stvar: ako sve bude išlo onako kako ja planiram — onako kako se ja nadam — bićemo slobodni već u sredu. Čovek koji ti je dao ovo pisamce je u našem timu, mada on ne zna… da je angažovan. Shvataš?

treća stvar: budi u štali u sredu posle podne u 13 časova. Ne znam kako ćeš to da izvedeš, zapali još jednu vatru za njih, uradi što hoće. Ali, budi u štali!

Četvrta i najvažnija stvar: ne veruj onom tipu Džonu Rejnberdu. To će te možda razočarati. Znam da si mu verovala. Ali, on je veoma opasan čovek, Čarli. Niko ne može da te osuđuje što si mu poverovala — Holister kaže da je bio tako ubedljiv da bi dobio Oskara da je glumio na filmu. Zapamti ovo: on je bio vođa onih lujdi koji su nas uhvatili u Granterovoj kući. Nadam se da te to neće mnogo rastužiti ali, pošto znam kakva si, možda i hoće. Nije zabavno kad otkriješ da te neko koristi za sopstvene ciljeve. Slušaj Čarli: ako se Rejnberd pojavi — a svakako hoće — veoma je važno da on vidi da se tvoja osećanja prema njemu nisu ni najmanje promenila. On će biti uklonjen s našeg puta u sredu posle podne.

Idemo u Los Anđeles ili u Čikago, Čarli i čini mi se da znam način kako da uredim konferenciju za štampu na kojoj ćemo mi hiti zvezde. Imam starog prijatelja po imenu Kvinsi na čiju pomoć računam, i verujem — moram da verujem — da će on da nam poleti u pomoć kad stupim u vezu s njim. Konferencija za štampu znači da će čitava zemlja saznati za nas. Oni će možda, takođe, želeti da nas negde sakriju ali, bar ćemo biti zajedno. Nadam se da i ti to želiš isto toliko koliko i ja.

Ne bi sve to ni bilo tako loše, samo što oni žele da koriste tvoju moć za pogrešne ciljeve. Ako sumnjaš da li treba ponovo da pališ vatru… seti se da je to poslednji put… i da je to ono što bi tvoja majka želela.

Nedostaješ mi, Čarli i mnogo te volim,

tata

10.

Džon?

Džon je vodio ljude koji su pucali na nju i koji su ščepali njenog oca na ribnjaku? Džon?

Mahala je glavom s leva na desno. Činilo joj se da joj se srce slomilo, bila je očajna. Bol je bio preveliki. Nije bilo odgovora na tu okrutnu dilemu. Ako veruje ocu, onda mora da poveruje da ju je Džon varao sve vreme samo da bi pristala na glupa ispitivanja. Ako nastavi da veruje Džonu, onda je pisamce koje je bacila u klozetsku solju obična laž potpisana očevim imenom. U svakom slučaju, bol i rizik bili su preveliki. Da li zato služe odrasli, da muče decu? Kako da reši tu stvar? Nadala se da nikada neće ođrasti i želela je da umre vrlo mlada.

Sećala se kako se Džon osmehivao kad je prvi put ugledala Nekromanta… nešto joj se već tada u tom osmehu nije dopalo. Setila se da on nikada nije pokazao nijedno pravo osećanje prema njoj, kao da je zatvoren, kao da…

Pokušala je da odbaci tu misao…

»… kao da je mrtav iznutra…«

Ali, ta misao joj nikako nije izbijala iz glave.

Nemoguće da je takav. Nije! Kako se samo plašio mraka. I ona strašna priča o tome kako su ga spustili u rupu u zemlji. Da li je moguće da je sve to laž? Da li je moguće da je sve to izmišljotina? Njegovo unakaženo lice govorilo je drugačije.

Njena glava vrtela se levodesno na jastuku: nije želela da to prihvati. Nije želela da o tome razmišlja, nije želela.

Ali, razmišljala je.

Možda su namerno napravili nestanak struje? Ili je možda zaista nestalo struje, a on je to iskoristio da joj se približi? »Ne! Ne! Ne«.

Ona je bila pametna devojčica i umela je logično da razmišlja. Nije se lako predavala.

Setila se da je jednom gledala neki tv film, »Starski i Hač«. U ćeliju sa zločincem ubacili su preobučenog policajca koji je dosta znao o pljački. Pretvarali su se da je taj policajac »cinkaroš«…

Da li je moguće da je Džon Rejnberd »cinkaroš«? Otac joj je rekao da jeste. A zašto bi njen otac nju lagao?

Kome da veruje? Ocu ili Džonu? Ocu ili Džonu?

Bila je uhvaćena u klopku koja je mučila njenu osmogodišnju glavicu. Kad je najzad pobegla u san, ponovo je sanjala onaj isti košmar. Samo sada je jasno videla lice čoveka koji joj je zaklanjao svetlost.

11.

— U redu, šta je sada? — pitao je Hoksteter.

Bio je kod kuće i gledao film o Džemsu Bondu kad je telefon zazvonio. Javljali su mu da imaju problema s malom. Hoksteter se nije usuđivao da preko otvorene telefonske linije upita kakav je to problem. Jurnuo je prema Radionici, onako kako se zatekao kod kuće u majici i starim farmerkama.

Preplašio se, osećao je da ga grize kiselina u želucu. Kad je poljubio ženu na odlasku pitala ga je podignutim obrvama šta je, a on je brzo odgovorio da nešto s opremom nije u redu i da se nada da će se brzo vratiti. Pitao se šta bi ona rekla da zna da to »nešto« što nije u redu može lako da ga staje života.

Stojeći sada pred monitorom na kojem su posmatrali Čarli kad bi se ugasila svetlost, ponovo je poželeo da to dete već jednom nestane. On se nikada nije bunio protiv tog slučaja sve dok je on bio samo na nivou akademske rasprave i podataka sakupljenih u plavim fasciklama. Ali, stvarnost jc bila drugačija: stvarnost je bila spaljeni zid od šljake, temperatura od 30.000 stepeni, stvarnost je bila istina o kojoj je govorio Bred Hajk da ta mala može da pokrene sve zle snage univerzuma a najveća istina je bila da je on bio na smrt preplašen. Osećao se kao da sedi na vrhu nuklearnog reaktora.

Čovek na dužnosti, Niri, bio je uznemiren kad se Hoksteter pojavio.

— Kep je došao oko 17 časova da je poseti — reče Niri. — Ona je za večerom digla nos. Rano je legla.

Hoksteter pogleda u monitor. Čarli je dremala na krevetu, potpuno obučena.

— Kao da ima košmar.

— Kao da ima čitavu seriju košmara — reče Niri. — Ja sam vas pozvao jer je temperatura počela da raste u njenoj sobi.

— To ne bi smelo da se dogodi.

— Nema sumnje da se sprema na nešto. Mislim da bi trebalo da neko uđe i probudi je — reče Niri, odlučivši da kaže pravu stvar.

— Zar ste me zbog toga pozvali? — pitao je Hoksteter besno. — Očekujete od mene da probudim dete i dam mu čašu mleka?

— Nisam želeo da zaobiđeni pretpostavljene — reče Niri nepokolebljivo.

— Tačno — reče Hoksteter, ali proguta ostatak rečenice. Devojčica mora da se probudi ako temperatura i dalje bude rasla, a ako je preplašena ili ako se uplaši dok je bude, sigurno će bljunuti vatru u osobu koju prvu ugleda.

— Gde je Rejnberd? — upita Hoksteter.

— Negde u Vinipegu, koliko ja znani. Ali, što se nje tiče on sada nije na dužnosti. Ona bi postala sumnjičava da se on sada odjednom pojavi…

Živa u termometru sada je počela sve više da se penje.

— Neko mora da uđe — reče Niri, sada već prilično uznemiren. — Šta će biti ako zapali vatru?

Hoksteter je pokušavao da smisli šta da se radi, ali kao da mu se mozak sledio. Znojio se užasno, a usta su mu bila suva kao vunena čarapa. Hteo je da se vrati kući, da legne u svoju udobnu fotelju tipa »Lenji momak«, i da gleda Džejmsa Bonda kako lako rešava sve probleme. Nije želeo da bude ovde. Nije želeo da posmatra kako se živa u termometru penje…

»Razmišljaj!« — viknuo je u mislima sam na sebe. — »Šta da radiš? Šta da radiš?«

— Upravo se probudila — reče Niri tiho.

Oboje su gledali u monitor. Čarli je stavila obe noge na pod i sad je tako sedela prinevši ruke obrazima. Kosa joj je zaklanjala lice. Posle izvesnog vremena otišla je u kupatilo. Lice joj je bilo bledo, kapci napola spušteni — više je spavala nego što je bila budna.

Niri pritisnu dugme i pojavi se slika iz kupatila. Slika je bila sasvim jasna, jer je tu gorela neonska svetiljka. Hoksteter je očekivao da će Čarli šesti na toalet, ali ona je samo buljila u solju.

— Vidi ti to — promrmlj a Niri.

Vođa u klozetskoj šolji poče da ključa i da se puši. To je trajalo nešto duže od minuta (Niri je merio vreme), onda Čarli sede na dasku, obavi što je trebalo, povuče vodu, povuče je još jednom. Uzela je čašu i popila je dve pune čaše vode jednu za drugom. Zatim je lepo legla i pokrila se. Njen san sada kao da je bio dublji i mirniji. Hoksteter baci pogled na termometar i vide da temperatura opada. Dok je posmatrao, živin stub, temperatura je još malo spala i sada je bila uobičajena, sobna.

Ostao je sa Nirijem do posle ponoći.

— Idem kući da legnem. Napisaćete izveštaj o ovome, zar ne?

Hoksteter je otišao kući. A kad je sutradan došao u Radionicu napisao je izveštaj u kome je naglasio da je isuviše velika opasnost koja preti od devojčice i da dobro treba odmeriti rezultate koji će se dobiti od novih testova sa opasnošću koja postoji i koja je za njega nešto zastrašujuće.

12.

Čarli se malo čega sećala iz protekle noći. Jedino je znala da joj je bilo vrućina, da je ustala, da se oslobodila topline. Sećala se šta je sanjala ali, nekako nejasno… znala je samo da je bila slobodna.

»Napred neka svetlost… kraj šume, široko polje po kome ćemo Nekromant i ja jahati večito«.

Ali, to osećanje slobode bilo je pomešano s osećanjem straha i strašnog gubitka. A čitavo vreme kroz san se provlačilo njegovo lice, Džonovo lice. I možda je znala… možda je znala da…

»Sume gore… nemojte da ubijete konje…«

Kad se ujutro probudila, njen strah, zbunjenost i očaj počeli su da se pretvaraju u strašan bes.

»Bolje da ga nema u sredu« — mislila je — »bolje da bude što dalje od mene. Ako je istina to što je uradio, bolje da ne prilazi ni meni ni ocu u sredu«.

13.

Kasno tog jutra Rejnberd je došao sa svojim kolicima punim krpa i hemijskih preparata za čišćenje. Njegova bela uniforma lelujala je oko njega.

— Zdravo, Čarli — reče.

Čarli je bila na sofi. Gledala je neku knjigu sa slikama. Podigla je pogled, lioe joj je bilo bledo bez osmeha… obazrivo. Koža kao da joj je bila isuviše zategnuta preko kostiju. Onda se osmehnula. Rejnberd je odmah primetio da to nije njen uobičajeni osmeh.

— Zdravo, Džone.

— Ne izgledaš baš najbolje od jutros, Čarli, izvini što ti to kažem.

— Loše sam spavala.

— Je li? — znao je da to nije tačno. Hoksteter je poludeo zato što je ona malo podigla temperaturu u sobi u snu. — Zao mi je što to čujem. Da nije nešto zbog tate?

— Mislim da jeste — zatvorila je knjigu i ustala — mislim da ću da legnem. Ne razgovara mi se.

— Dobro, kako hoćeš.

Posmatrao ju je kako odlazi. Kad su se vrata od spavaće sobe zatvorila za njom, on je otišao u kuhinju da napuni vodom kofu za pod. Nešto mu se nije dopadalo u načinu kako ga je pogledala. I njen osmeh… Ništa mu se to nije dopadalo… Imala je tešku noć, dobro, to je u redu. Svako ima tešku noć s vremena na vreme i sutradan se izviče na ženu ili bulji u novine a da ih i ne vidi. To je tačno. Ali… nešto je u njegovom mozgu upalilo alarmnu crvenu lampicu. Nije mu pritrčala ovog jutra, nije pokazala cla je srećna što ga vidi. To mu se ni najmanje nije dopadalo. Ona se danas držala podalje od njega. To mu je smetalo. To ga je uznemiravalo. Možda je to samo posledica loše provedene noći, možda je imala košmar, možda je pojela nešto što joj nije prijalo… ali, sve ga je to ipak uznemiravalo.

I još mu je nešto bilo veoma čudno: Kep je sišao dole da je obiđe juče posle podne. To nikada ranije nije radio.

Rejnberd spusti kofu na pod. Ukvasi krpu i iscedi je. Njegovo unakaženo lice bilo je sasvim mirno.

»Zabijaš li ti to meni nož u leđa, Kep? Misliš da je dosta saradnje? Ili sam ti dojadio?« — mislio je.

Mora da je loše procenio Kepa. Hoksteter je bio nešto drugo. Hoksteter je mogao da bude uplašen. Kep nije smeo to sebi da dopusti. Kep nije voleo administraciju, ali Rejnberd je znao da će pre ili kasnije Kep morati da pristane da grupa senatora dođe u Radionicu i posmatra Čarli na delu. Možda će dovesti čak i svoju decu. Biće to bolja predstava od one koju daju delfini u Svetu mora.

Ali, Kep treba da zna da mu je njegova pomoć dragocena.

Zašto je dolazio juče da je obiđe? Zašto je nepotrebno ljuljao čamac?

Rejnberd je oceđio krpu i posmatrao je kako prljava voda curi u kofu. Pogledao je kroz kuhinjska vrata prema zatvorenim vratima Čarline spavaće sobe. Ona ga je izbacila iz svog sveta i njemu se to ni najmanje nije dopadalo.

Postajao je nervozan, vrlo nervozan.

14.

Jedne noći rano u oktobru, prilično jaka nepogoda dolete s dubokog juga. Tamni oblaci prekriše krupan mesee koji je sijao s neba. Otpadci’še prvi jesenji listovi i zašuštaše preko lepo održavanih travnjaka i živica. Ujutro će ih neumorni baštovani pokupiti. Jesen je ponovo došla u Virdžiniju.

Endi je gledao televiziju u svom stanu i borio se s glavoboljom koja nikako da prođe. Mrtve tačke na njegovom licu smanjile su se po površini, ali nisu nestajale. Mogao je samo da se nada da će biti spreman da krene u sredu posle podne. Ako stvari krenu onako kako je planirao, neće morati da koristi svoju moć. Možda samo nekoliko puta. Ako je Čarli dobila njegovu poruku i ako može da sredi da bude u štali u tri po podne… onda će ona biti njegova moć, njegovo oružje. Ko će moći da ga spreči kad bude imao atomsku energiju u rukama?

Kep je bio kod kuće u Longmont hilsu. Kao i one noći kad ga je posetio Rejnberd, srkutao je rakiju a tiha muzika se čula iz skupog stereo uređaja. Sopen. Kep je sedeo na kauču. Na drugom kraju sobe naslonjena na zid bila je njegova stara torba za golf. Dovukao je torbu iz podruma gde ju je ostavio pre 12 godina kad je počela borba za Džordžijin život. Dovukao je tu torbu s palicama i lopticama za golf i postavio je sve to u dnevnoj sobi. Izgleda da mu u poslednje vreme golf nije silazio s uma. Golf i zmije.

Doneo je torbu za golf s namerom da pregleda opremu, ne bi li to malo smirilo njegov um. I onda se dogodilo nešto neverovatno… to je stvarno smešno, to je stvarno blesavo… ali, jedan od štapova se pokrenuo. Kao da nije štap već zmija, otrovna zmija koja je počela da puzi…

Kep je bacio štap i počeo da uzmiče dalje od njega. Čašica napola napunjena rakijom počela je da drhti u njegovoj ruci. Nikada mu se ranije ruke nisu tako tresle.

Podigao je čašicu prema usnama da srkne malo rakije i tada mu pogled pade na štap. Ponovo se pokrenuo! Da li je to bilo stvarno… ili su se njegove oči poigrale s njim…

Nije bilo sumnje… nešto se događalo s njegovim očima. On nije dobro video. Bio je to samo trik. Pa sasvim je jasno da su to samo štapovi za golf koje već dugo nije koristio. Imao je suviše posla i nije stigao da igra golf. A bio je prilično dobar igrač. Nije bio kao Niklaus ili kao Tom Vbtson, do đavola, ali mogao je da ide s njima u korak. Nije sekao lopte kao Pak. Kep nije voleo da seče lopte, jer čovek tako može da se nađe u visokoj travi, a u travi mogu da budu…

»Smiri se. Priberi se. Jesi li ti još onaj stari Kapetan ili nisi?«

Ponovo je osetio da mu drhte prsti. Zašto mu se to događa? Kako je, do đavola, došao do toga? Ponekad mu se činilo da nema nikakvog objašnjenja za tako nešto, a ponekad bi pronašao sasvim razumno objašnjenje — ali, onda bi shvatio da je neko nešto rekao i da on ne može da se seti šta je taj rekao…As druge strane…

»Kao sada, do đavola, kao sada«.

… činilo mu se da je na ivici nervnog sloma. Kao da mu se mozak rastakao tim najrazličitijim mislima kojih nije mogao da se otrese.

»Jesi li Kapetan ili nisi?«

Kep odjednom baci svoju čašicu s rakijom u kamin gde je eksplodirala kao bomba. Užasan krik — nešto nalik na jecaj — izlete iz njegovog stegnutog grla. To ga je nateralo da pređe preko sobe (a hodao je kao da je pijan, teturajući se), zgrabio je dršku svoje torbe za golf (opet kao da se nešto pokrenulo u njoj i kao… šššššš… ili kao ssssss… kao da je siknulo prema njemu). Prebacio je kaiš preko ramena. Zavitlao je zatim torbu u mrak podruma koji mu se učinio više nalik na pećinu. Kapljice znoja pojaviše mu se na čelu. Lice mu se sledilo u grimasu straha i odlučnosti.

»Ništa nema u toj torbi sem štapova za golf, ništa drugo nego štapovi za golf« — ponavljao je neprestano u mislima, a na svakom koraku je očekivao da skine nešto dugačko i smeđe, nešto sa sjajnim crnim očima i oštrim malim zubima skojih kaplje otrov, da iskoči iz torbe i uštrca mu smrt u žile na vratu.

Kad se opet našao u dnevnoj sobi malo se smirio i bilo mu je bolje. Ali, ta prokleta glavobolja… otkud sad to? Ipak, bilo mu je bolje.

Mogao je logično da razmišlja. Gotovo da je mogao. Napio se.

Ujutro mu je bilo sasvim dobro. Bar za izvesno vreme.

15.

Rejnberd je proveo taj vetroviti ponedeljak, u stvari, noć uoči tog dana, prikupljajući informacije. A sve što je saznao bilo je veoma uznemirujuće. Najpre je otišao i razgovarao sa Nirijem, čovekom koji je pratio monitore kad je Kep posetio Čarli one noći.

— Želeo bih da vidim videotrake — reče Rejnberd.

Niri se nije protivio. Poveo je Rejnberđa prema maloj prostoriji u dnu hola gde je stajao Soni videorekordir koji je mogao da zaustavlja i povećava sliku. Niri je želeo da se što pre raziđe s njim i nadao se da Rejnberd neće opet da se vrati i da traži još nešto. Devojčica je već i onako bila isuviše veliki problem. A Rejnberd je bio čudak i veći problem nego ona.

Trake su bile obeležene brojevima. Rejnberd nađe onu na kojoj je bio snimljen Kep. Četiri puta ju je pregledao. Sedeo je sasvim nepomično. Pomerio bi se samo onda kad bi naišao onaj deo kad Kep govori Čarli: »Pa, ja sada moram da krenem. Ali uskoro ću te opet videti, Čarli. I nemoj da brineš«.

Ali, na toj traci je bilo mnogo toga što je brinulo Rejnberđa.

Nije mu se dopadao Kepov pogled. Kao da je odjednom ostario: a kad bi se obraćao Čarli kao da je povremeno gubio tok misli, kao čovek na ivici senilnosti. Oči su mu imale čudan, zamućen pogled koji je podsećao Rejnberđa na pogled boraca umornih od bitke.

»Mislim da ću moći da to sredim… do srede. Da, do srede, svakako« — rekao je Kep.

Zašto je dođavola to rekao?

Znao je da ovakvo obećanje dato detetu može da baci u vodu sve do sada postignuto. Bilo je jasno da Kep igra neku svoju igru, da pravi intrigu u najboljoj tradiciji Radionice.

Ali, Rejnberd to nije verovao. Kep nije ličio na čoveka koji bi se bavio intrigama. On je izgledao kao čovek koga su zeznuli. I ta primedba o Čarlinom ocu i njegovom igranju golfa… to nije imalo nikakve veze sa životom. To se nije povezivalo ni sa čim što su rekli pre, i ni sa čim što su rekli posle toga. Rejnberd je najpre mislio da je to neka šifra ali, to je bilo savršeno smešno. Kep je znao da se sve što se odigrava u Čarlinoj sobi prenosi preko monitora i snima. On je mogao da da mnogo bolju polaznu rečenicu. Ta fraza o igranju golfa… jednostavno je visila u vazduhu, nekako beznačajna i zbunjujuća.

A onda, ona stvar na kraju.

Rejnberd je ponovo vrteo traku. Kep je zastao. »O, skoro sam zaboravio« — rekao je. I tada je nešto dodao Čarli što je ona radoznalo pogledala i zatim brzo sklonila u džep svoje haljine.

Rejnberd nije skidao prste sa dugmeta videorekordera. Najmanje 12 puta je pregledao onaj deo na kome Kep kaže Čarli: »O, skoro sam zaboravio«. Gledao je najmanje 12 puta kako Kep predaje nešto Čarli. Najpre je mislio da je to žvakaća guma a onda je koristio opet sistem za zaustavljanje slike i gledao i gledao. Najzad je bio ubeđen da se tu bez sumnje radi o nekoj ceduljici.

»Kep šta to, do đavola, smeraš?« — pomisli Rejnberd.

16.

Ostatak noći i prve jutarnje časove u utorak proveo je u prostoriji s kompjuterima, tražeći sve moguće informacije kojih je mogao da se seti a koje se odnosile na Čarli Mekgi. Pokušao je da otkrije neku šemu. Ali, nije otkrio ništa. Počela je da ga boli glava od naprezanja.

Baš se spremao da ugasi svetlost i da sve isključi, kad mu odjednom sinu misao. To što je on tražio nije imalo nikakve veze sa Čarli već sa onim drogiranim luđakom koji je bio njen otac.

Pinčot. Pinčot je bio zadužen za Endija Mekgija a onda je prošle nedelje Herman Pinčot izvršio samoubistvo na najčudniji način za koji je Rejnberd čuo. Jasno je bilo da je bio poremećen. Nešto mu je puklo u mozgu. Luđak. Kep je vodio Endija na pogreb — kad bi čovek o tome počeo da razmišlja moglo je i to da bude čudno, ali ništa posebno.

A onda je Kep počeo da se ponaša čudno — počeo je da govori o golfu i da daje tajne poruke devojčici.

»To je smešno. S njim se manipuliše«.

Rejnberd je zastao s rukom na prekidaču. Kompjuter je svetlucao zeleno u tami, bila je to boja sveže izvađenog smaragda.

»Ko kaže da je izmanipulisan? On?«

Rejnberd odjednom shvati da je još nešto veoma čudno u čitavoj stvari. Pinčot je radio sa Endijem, pa je onda odlučio da ga pošalje na Maui. Ako Endi ni na koji način nije mogao da pokaže za šta je sposoban zbog toga što je nekada u mladosti uzeo Mešavinu šest, nije više bilo razloga da se ovde čuva na imanju… a bilo je i bezbednije da se odvoji od Čarli. Dobro. Ali, onda je Pinčot odojednom promenio mišljenje i odlučio da napravi novi niz testova.

I onda je Pinčot odlučio da napravi đubrište od svoje kuhinje… i da se tu ubije u gaćicama svoje žene.

Rejnberd priđe kompjuteru. Zastao je malo razmislivši a onda je otkucao: »Zdravo, kompjuteru/stanje Endrjua Mekgija 14112/dalje testiranje/ laboratorije Maui/ proces 04«.

Kompjuter je sinuo i odmah se javio: »Zdravo, Rejnberd/nema više testova za Endrjua Mekgija 14112/autorizacija »Starling«/ Endrjus AFB-Darben — AFB-Kalami aerodrom — kraj«.

Rejnberd baci pogled na sat. Sreda je bila 9. oktobar. Endi je odlazio iz Longmonta na Havaje sutra posle podne. Ko to kaže? Autorizacija Starling — značilo je da je naredbu dao lično Kep. Ali, to je bilo prvi put da se tako nešto dogodi otkako je Rejnberd bio angažovan za Radionicu.

Prsti mu opet zaigraše po kontrolnoj tabli.

»Mogućnost — Endrju Mekgi 14112/moguće da je sposoban za manipulisanje ljudima/referenca Herman Pinčot«.

Morao je da zastane da bi pročitao Pinčotov karakterističan broj. Zapisao ga je u beležnicu koju je stavio u zadnji džep na pantalonama pre nego što je sišao ovamo dole.

»14409 Q4 proces« — odgovorio je kompjuter a onda je ćutao vrlo dugo tako da je Rejnberd već pomislio da je svakako pogrešno programirao mašinu i da će mu otkucati samo »609« što mu ni najmanje ne bi odgovaralo.

A onda kompjuter sinu: »Endrju Mekgi 14112/mogućnost 35 odsto mentalne dominacije/referenca Herman Pinčot«. Tridesetpet odsto? »Kako je to moguće?«

»U redu« — mislio je Rejnberd — »hajde da izbacimo Pinčota iz ove proklete šeme pa da vidimo šta će se dogoditi«.

Otkucao je: »Kolika je mogućnost mentalne dominacije Endija Mekgija 14112/pretpostavljena«.

Rejnberd se nagnu unazad i zatvori svoje zdravo oko. Oseti neku vrstu trijumfa, mada mu je glava bučala. Postavio je ključna pitanja ali na njih nije dobio prave odgovore. Zbog skokova u mislima, čovek je to morao da plati. Kompjuter nije znao ništa o tim intuitivnim skokovima, mada je bio programiran da »kaže« »Zdravo«, »Doviđenja«, »Izvini (programerovo ime)«, »To ne valja«, »To je sranje«.

Kompjuter nije bio »ubeđen« da je Endi zadržao neki veliki koeficijent svoje mentalne dominacije… ukoliko se ne doda faktor Pinčot. A onda su procenti skočili do meseca.

Otkucao je: »Zašto se pretpostavlja da je mentalna dominacija Endrjua Mekgija porasla sa 2 odsto na 35 odsto kad se uzme kao referenca Herman Pinčot«.

»Proces« — odgovorio je kompjuter i na monitoru su se pojavila zelenkasta slova: »Pretpostavlja se da je Herman Pinčot izvršio samoubistvo/ postoji mogućnost da ga je na to naveo Endrju Mekgi mentalnom dominacijom/kraj«.

U banci podataka ovog najboljeg i najmodernijeg kompjutera na Zapadnoj hemisferi sve je bilo zabeleženo, samo je trebalo postaviti pravo pitanje.

»Kako bi bilo da postavim pitanje kao da zasigurno sumnjam u Kepa?« — pitao se Rejnberd. — »Šta bi bilo da nastavim tom linijom?«

Ponovo je izvukao svoju beležnicu iz zadnjeg džepa na pantalonama i pogledao je koji je Kepov šifrovani broj.

»Dokumentacija« — kucao je — »kapetan Džejms Holister 16040/ išao na pogreb Hermana Pinčota 14409/ odnos sa Endrjuom Mekgijem«.

»Dokumentacija« — otkucao je kompjuter.

»Dokumentacija« — ponovo otkuca Rejnberd — »kapetan Džejms Holister 16040/od skora pokazuje znake velikog mentalnog stresa F4«.

»609« odgovorio je kompjuter — što je značilo da ne razume. Za njega nije bilo razlike između »mentalnog stresa« i »moždanog udara«.

— Poljubiš me u zadnjicu — promrmlja Rejnberd i pokuša ponovo.

»Dokumentacija/ kapetan Džejms Holister 16040/ od skora menja direktive koje se odnose na Čarli Mekgi 14111 F4«. »Zapamćeno«.

— Zapamtiću ja tebe, kurvo — pobesne Rejnberd — daj da to vidimo malo jasnije.

Prsti mu opet poleteše po kontrolnoj tabli.

»Pitanje: postoji mogućnost da Endi Mekgi ima velike mogućnosti mentalne dominacije nad osobama s kojima dođe u kontakt/ reference Herman Pinčot/ reference/ kapetan Džejms Holister 16040«.

»Proces« — reče kompjuter i poče da razmišlja. Rejnberd se zavali unazad u stolici da sačeka rezultate pažljivo posmatrajući osvetljeni ekran. Dva od sto mogućnosti je bilo malo. Ni 35 odsto mogućnosti nije bilo ništa čudno. Ali…

Kompjuter sada izbaci ovo:

»Endrju Mekgi 14112/ mogućnost mentalne dominacije 90 odsto/ referenca Herman Pinčot 14 409/ referenca kapetan Džejms Holister 16040 — kraj«.

Sada je već to stiglo do opasnih 90 odsto. A to je bilo vrlo čudno.

Džon Rejnberd je mogao da se zakune u još dve stvari: prvo, da je ono što je Kep pružio devojčici bila zaista neka beleška, neko pisamce koje je bez sumnje za Čarli napisao njen otac i drugo, ta beleška je nesumnjivo sadržavala neki plan za bekstvo.

— Ti prokleti stari kučkin sine — promrmljao je Džon Rejnberd, ali mora se priznati da se u tome osećalo divljenje.

Ponovo je prišao kompjuteru i otkucao:

»600 zdravo kompjuteru 600«.

»604 zdravo Rejnberd 604«.

Rejnberd ugasi svetlost i kompjuter, i poče da se demonski kikoće.

17.

Rejnberd ode do kuće u kojoj je prebivao i zaspa, ne svukavši odeću u kojoj je bio. Probudio se tek u utorak posle podne i pozvao je Kepa da ga obavesti da neće biti tu posle podne. Rekao je da je strahovito nazebao i da misli da je to početak gripa i da ne bi voleo da rizikuje da zarazi Čarli.

— Nadam se da te to neće sprečiti da odeš u San Diego sutra — reče brzo i oštro Kep.

— San Diego?

— Treba odneti tri fascikle — reče Kep — vrhunska tajna. Potreban mi je kurir. Tvoj avion polazi iz Enđrjusa tačno u sedam časova u jutro.

Rejnberd je brzo razmišljao. To je bilo još nešto od moći Endija Mekgija. Mekgi je znao za njega. Naravno da je znao. Sve je bilo urađeno u dosluhu sa Čarli, bez obzira kakav je lud plan za bekstvo Endi Mekgi smislio. A to objašnjava devojčicino čudno ponašanje juče. Dok su išli na pogreb Hermana Pinčota, ili dok su se vraćali s pogreba, Endi je dobro obradio Kepa i ovaj je sada radio kao njegov poslušni automat. Mekgi je trebalo cla sutra poleti iz baze u Endrjusu, a sada Kep kaže, njemu, Rejnberdu, da mora sutra ujutro na put. Mekgi je iskoristio Kepa da najpre lepo ukloni Rejnberda. On je bio…

— Rejnberd? Jesi li tu?

— Tu sam — reče — možete li da pošaljete nekog drugog? Osećam se prilično loše, Kep.

— Nikome ne verujem kao tebi — odgovori Kep — to što treba da nosiš je pravi dinamit. Ne bismo želeli da… neka zmija iz trave… da se neko domogne toga.

— Rekli ste »zmija«? — upita Rejnberd.

— Da! Zmija! — Kep je sada histerično vikao.

Bilo je sada sasvim jasno da je Mekgi uspostavio mentalnu dominaciju nad njim i da se sada nešto obrušavalo u njegovom mozgu. Rejnberd je odjednom osetio da će, ukoliko odbije da posluša Kepa, ovaj jednostavno eksplodirati, isto onako kao što je to učinio Pinčot.

Da li je on to zaista želeo?

Odlučio je da to nikako ne želi.’

— U redu — reče on — biću na tom avionu. Tačno u sedam časova. Napuniću se svim prokletim antibioticima koje mogu da progutam. Kep, vi ste prokletnik.

— Mogu da dokažem da je neophodno da ti baš ideš — reče Kep, ali zapovednički ton je bio nekako suviše isforsiran. Kao da je odjednom osetio veliko olakšanje, ali osećalo se da je potresen.

— U to ne sumnjam.

Možda bi mogao da odigraš i partiju golfa kad si već tamo.

— Ja ne igram… — »golf, do đavola pa to je spomenuo i Čarli, govorio je o golfu i zmijama« — brzo je razmišljao Rejnberd, sada sasvim ubeđen da su te dve stvari bile nekako povezane u Kepovom mozgu i da ih je Mekgi povezao. — Da, možda ću odigrati neku partiju golfa.

— Budi na aerodromu u Endrjusu tačno u 6.30 i potraži Dika Folsoma. On je pomoćnik majora Pakridža.

— U redu — reče Rejnberd, ali bilo mu je jasno da nema namere ni da dođe u blizinu Endrjusa sutra — Doviđenja, Kep.

Spustio je slušalicu, a zatim je seo na krevet. Navukao je svoje stare pustinjske cipele i počeo je da planira.

18.

»Zdravo kompjuteru/Rejnberd 14222/ Endrju, krajnji cilj San Diego — pitanje«.

»Zdravo Kep/Džon Rejnberd 14222/ Endrjus — krajnji cilj San Diego/ odlazi u 7 časova/ sve u redu/ kraj«.

»Kompjuteri su kao deca« — pomisli Rejnberd, čitajući tu poruku. On je jednostavno otkucao Kepov novi šifrovani broj i kompjuter je što se njega tiče smatrao da je pred njim Kep. Počeo je da zvižduće. Sunce je upravo zašlo i u Radionici su se poslovi privodili kraju.

»Vrhunska tajna za dokumentaciju« — otkuca brzo Rejnberd.

A kad mu kompjuter javi da je spreman da skloni tajnu Rejnberd, posle kraćeg oklevanja, otkuca:

»Za dokumentaciju/ Džon Rejnberd 14222/ Endrjuz — San Diego krajnji cilj/ Otkazati/Otkazati/ .— za dokumentaciju«.

A onda, koristeći se knjigom šifara, Rejnberd naredi kompjuteru kome da javi za ovu promenu: Viktoru Pakridžu i njegovom pomoćniku Ričardu Folsomu. Te nove informacije biće poslate pomoćnim teleksom u Endrjus i avion u kojem je trebalo on da bude, jednostavno će odleteti bez njega. Niko ništa o tome neće znati, čak ni sam Kep.

»BOO zdravo kompjuteru 600«.

»604 zdravo Kep 604«.

Rejnberd se odvoji od kontrolne table. U čitavoj toj stvari kompjuter je mogao da mu pomogne, ali on je bio samo zabavna igračka. Rejnberd je očekivao da će u čitavoj stvari biti još mnogo zabave i uzbuđenja.

Sve je to bilo vrlo interesantno. Kako je samo Mekgi uspeo da sakrije od njih da su mu se sposobnosti vratile. On je verovatno bacao svoje lekove, a svi su bili suviše zauzeti posmatranjem devojčice. Sada je vladao Kepom, a to je značilo da je samo korak od toga da počne da rukovodi organizacijom čiji je bio zatvorenik. To je zaista bilo više nego smešno: Rejnberd je znao da su završeci igre obično takvi — smešni.

Nije baš tačno znao šta je Mekgi planirao, ali mogao je da pogodi. Ići će u Endrjus, to je jasno ali Carli će, svakako, biti s njima. Kep može da je izvede sa područja Radionice bez većih problema — to je, verovatno, mogao samo Kep i niko drugi. Otići će u Endrjus, ali neće stići do Havaja. Možda je Endi planirao da nestanu u Vašingtonu. Ili će možda sići s aviona u Darbenu a Kep će biti programiran da traži službena kola. U tom slučaju to će biti Šajtaun u kojem će nestati — da bi se pojavili nekoliko dana kasnije na naslovnim stranicama čikaškog »Tribjuna«.

Malo je razmišljao o tome kako bi bilo da im se sasvim ukloni s puta i da ne ometa njihov plan. I to bi bilo veoma zabavno. Pretpostavljao je da će Kep završiti u nekoj ludnici gde će bulazniti o štapovima za golf i o zmijama u travi, ili će se ubiti kao nesrećni Pinčot. A što se tiče Radionice — treba samo zamisliti šta bi se desilo sa mravinjakom u čijem središtu se nalazi tegla s nitroglicerinom. Rejnberd je znao da neće proći ni pet meseci od časa kada se štampa dočepa podataka o porodici Mekgi, a Radionica će prestati da postoji.

Nikada nije osećao neku naročitu pripadnost Radionici, niti bi žalio zbog njenog nestanka. On je bio svoj čovek, i ne bi previše žalio da nestane ove organizacije. On nije ništa osećao prema Radionici. Nije joj ništa dugovao. Njega je interesovala samo Čarli.

On i ona imali su zakazan sastanak. On će se zagledati u njene oči, ona će se zagledati u njegove… i to će biti kao da zajedno nestaju u plamenu. Činjenica da on možda može da spase svet od razaranja time što će je ubiti, nijednog trena mu nije pala na pamet. On ništa nije dugovao tom svetu kao što ništa nije dugovao ni Radionici. Šta je taj svet mogao da mu ponudi? Da prodaje benzin na nekoj benzinskoj pumpi ili male lutke koje prave Indijanke u rezervatima.

Ali, Čarli, Čarli!

On i ona su počeli da igraju valcer smrti još onog dana kad je nestalo struje zbog velikog nevremena. Dogodilo se ono čemu je samo mogao da se nada onog jutra u Vašingtonu kad je završio s Venlesom: devojčica je bila njegova. To će biti ljubavni čin, nikako čin razarafija, jer on će rado otići sa njom.

On je, ionako, odavno želeo da umre. A umreti od njene ruke u plamenovima koje će ona izazvati… bilo je nešto čemu se radovao unapred.

Kad se ona i otac opet nađu zajedno ona će biti kao zapeta puška… ne, zapeti bacač vatre.

On će je posmatrati, i dopustiće da on i ona odu zajedno. Šta će se tada dogoditi? Ko bi to mogao da zna?

I to neznanje moglo je da pokvari zadovoljstvo.

19.

Te noći Rejnberd je otišao u Vašington i našao je advokata koji je radio do kasno u noć. Dao mu je tri stotine dolara u malim novčanicama. A zatim je u kancelariji tog advokata Džon Rejnberd obavio sve poslove koje je trebalo, da bi bio sasvim spreman za sutrašnji dan.

Potpaljivačica

1.

U šest časova ujutro, u sredu, Čarli Mekgi se probudi, ustade, skide spavaćicu i stade ispod tuša. Oprala je kosu i telo. Zatim je namestila tuš na ledenu vodu i stajala je ispod tog ledenog mlaza jedan minut, drhteći od hladnoće. Obrisala se a zatim vrlo pažljivo obukla — pamučne gaćice, tamno plave dokolenice, topao džemper, udobne cipele…

Mislila je cla neće moći cla spava čitave noći: otišla je u krevet preplašena, nervozna, uzbuđena. Ali, za divno čudo spavala je. Neprekidno je sanjala svoju majku. Sada nije sanjala Nekromanta i beg kroz šumu, već majku. To je bilo dosta čudno, jer sada više nije toliko razmišljala o njoj: ponekad bi joj majčino lice bilo nejasno i kao izbledelo u sećanju, nalik na neku bledu fotografiju. Ali, u snu od prošle noći majčino lice — sa sjajnim nasmejanim očima i punim toplim usnama — bilo je tako jasno, da je Čarli skoro pomislila da su se rastale tek dan ranije. Obučena i spremna za ono što će doći tog dana nekako je delovala smireno. Na zidu pored vrata male kuhinje nalazilo se pozivno dugme i mikrofon ispod prekidača za svetlost. Čarli pritisnu dugme.

—- Da, Čarli?

Znala je da se taj čovek koji govori zove Majk. U sedam časova — znači kroz pola časa — Majk odlazi sa dužnosti a na to mesto dolazi Luis.

— Želim da se prošetam danas do štala — rekla je — i želim da vidim Nekromanta. Možete li to nekome da kažete?

— Ostaviću poruku za dr Hokstetera, Čarli.

— Hvala — zastala je za trenutak. Naučila je da tokom vremena razlikuje njihove glasove: Majk, Luis, Grej. Zamišljala je kako mogu da izgledaju, naučila je da ih voli. Odjednom je shvatila da je gotovo sasvim sigurno da nikada više neće razgovarati sa Majkom.

— Jesi li želela još nešto, Čarli?

— Ne, Majk želim ti… želim ti dobar dan.

— Pa, hvala ti, Čarli — reče Majk, a u njegovom glasu se osetilo i iznenađenje i zadovoljstvo. — Ja to isto želim tebi.

Upalila je televizor i okrenula onaj kanal na kojem se svakog jutra prikazivao crtani film. Popaj je proždirao ogromne količine spanaća i pripremao se da načini pljeskavicu od Badže. Činilo joj se da nikada neće doći 13 časova.

A šta ako dr Hoksteter kaže da ne sme da izađe?

Na tv ekranu Popaj je pokazivao svoje mišiće. U njima je bilo mnogo skrivene energije.

»Bolje da mu to ne padne na pamet« — pomislila je besno Čarli — »jer ovako ili onako, ja ću ići«.

2.

Endijev odmor nije bio tako lak ni tako okrepljujući kao odmor njegove kćerke. Kašljao je i okretao se, ponekad hrkao. Padao je u dubok san, trzao se u trenutku kad bi užas dotaknuo ivicu njegove svesti. Sećao se početka samo jednog košmara: Čarli hoda između boksova u štali i odjednom joj biva odrubljena glava. Iz njenog vrata umesto krvi šikljaju crvenožuti plamenovi.

Nameravao je da ostane u krevetu do sedam sati, ali kad su kazaljke na malom satu pored kreveta pokazale da je 6.15, nije više mogao da izdrži u krevetu. Ustao je i krenuo da se istušira.

Prošle noći posle 21 časa bivši Pinčotov pomoćnik, doktor Nater, došao je kod Endija i predao mu dokumente za premeštaj. Nater je bio ćelav i govorio je nerazumljivo. Promumlao je nešto kao: »Žao nam je što nam odlazite. Nadamo se da će vam biti lepo na Havajima. Šteta što ne idem s vama, voleo bih to, ha, aha, ha. Molim vas, potpišite mi ovo«.

Nater mu je pružio, između ostalog, da potpiše i papir na kome je bilo pobrojano ono što je imao od imovine. Između ostalog tu je bio i privezak s ključevima. Kad stigne na Havaje moraće opet da potpiše sličan papir. Ubili su mu ženu, ganjali su njega i Carli preko pola Zemljine kugle, zatvorili su ih ovde kao zatvorenike i sada žele od njega da potpiše uredno ispunjen formular. Endiju se to učinilo prilično tamno i kao neka situacija iz Kafkinog romana. »Svakako je dobro da znam da će mi biti vraćeni ključevi« — mislio je gorko, potpisujući se — »možda će mi nekada koristiti da otvorim flašu sode s njima«.

Tu je bio i papir sa čitavim planom putovanja u sredu koji je vrlo uredno izradio sam Kep, i potpisao ga. Napustiće imanje u 12.30, Kep će doći po Endija u njegov stan. On i Kep će krenuti prema istočnoj kapiji, proći će pored parkinga C odakle će sa njima poći dvoja kola sa pratiocima. Voziće se prema Endrjusu i popeće se u avion u 15 časova. Zaustaviće se jednom da bi se napunili rezervoari — u vazdušnoj bazi Darben blizu Čikaga.

»U redu« — mislio je Endi — »u redu«.

Obukao se i počeo da se muva po stanu, pakujući svoju odeću, pribor za brijanje, cipele, patike. Dali su mu dva »Semsonajt« kofera. Nije zaboravio da treba neprestano da glumi drogiranog čoveka pa se kretao sasvim usporeno, kao da je opijen.

Pošto je saznao od Kepa sve o Rejnberdu, prva pomisao mu je bila da bi želeo da ga sretne: bilo bi veliko zadovoljstvo obračunati se sa čovekom koji je pogodio Čarli špricem sa smirujućim sredstvom i koji ju je kasnije izdao na najstrašniji mogući način. Užasno je želeo da tog izdajnika natera da sam sebi prisloni cev revolvera na slepoočnicu i okine. Ali, sada više nije želeo da sretne Rejnberda. Nije želeo nikakva iznenađenja. Mrtve tačke na njegovom licu nisu se gubile. Mogao je da ih oseti pod prstima. Smanjile su se, ali su još bile tu — ostale su tu kao podsetnik da će ako još jednom pokuša nad nekim da uspostavi mentalnu dominaciju, to sasvim sigurno biti i njegov kraj. Njegova smrt.

Zeleo je da se sve odvija mirno.

Isuviše brzo je spakovao svoje stvari i sada više nije imao šta drugo da radi nego da sedi i čeka. Pomisao da će ponovo videti svoju kćerku plamtela je u njegovom umu.

Činilo mu se da 13 časova nikada neće doći.

3.

Rejnberd uopšte nije spavao te noći. Vratio se iz Vašingtona oko 17.30 i parkirao svoj »Kađilak« u garaži. Sedeo je u kuhinji i ispijao jednu solju kafe za drugom. Čekao je poziv iz Endrjusa i sve dok taj poziv ne stigne neće moći da se smiri. Još uvek je teorijski bilo moguće da Kep otkrije šta je uradio sa kompjuterom. Mekgi je zbunio Kepa Holistera ali, ipak ga nije trebalo potcenjivati.

Oko 18.45 zazvonio je telefon. Rejnberd spusti šoljicu sa kafom, ustade i ode u dnevnu sobu. Javio se: — Ovde je Rejnberd.

— Rejnberd? Ovde je Dik Folsom iz Endrjusa, pomoćnik majora Pakridža.

— Probudili ste me, čoveče — reče Rejnberd. — Dabogda uhvatili krabu veliku ko’ rupa za pomorandžu. To je stara indijanska psovka.

— Oslobođeni ste — reče Folsom — mislim da to znate.

— Znam, sam Kep me pozvao sinoć.

— Zao mi je •— reče Folsom — ali, to je standardna procedura. Morao sam da vas pozovem.

— U redu je, postupili ste onako kako je predviđeno. Mogu li sada da se vratim u krevet?

— Da, svakako, i da znate da vam zavidim.

Rejnberd se veselo nasmeja i spusti slušalicu. Vratio se u kuhinju. Podigao je svoju šoljicu s kafom, prišao prozoru, pogledao napolje, nije video ništa.

Na um mu je pala Molitva za mrtve i on poče polako da je ponavlja u mislima.

4.

Kep nije stigao u svoju kancelariju sve do 10.30, sat i po kasnije nego obično. Dobro je pretražio svoju malu »Vegu« pre nego što je krenuo od kuće. Tokom noći postao je sasvim ubeđen da su se u toku noći u kola uvukle zmije. Za to pretraživanje kola bilo mu je potrebno 20 minuta — morao je dobro da pregleda svaki deo, da vidi da se negde u toplini motora ne krije zvečarka ili kobra ili nešto možda još egzotičnije. Pretražio je i odeljak za rukavice gurnuvši unutra malu metlicu. Nije želeo da bude blizu ako nešto užasno sikne na njega iz tame, a kad je mapa Virdžinije ispala sa svog uobičajenog mesta on je skoro kriknuo.

A na pola puta do Radionice odjednom je skrenuo s druma, da bi stao pored igrališta za golf i sanjivim očima, veoma koncentrisan, posmatrao igrače kako vesto barataju štapovima. Svaki put kad bi neko od igrača bacio loptu suviše daleko, osećao je neodoljivu želju da izađe iz kola i vikne im da paze da se slučajno zmije ne kriju u visokoj travi.

Užasno trubljenje iz najmanje deset automobilskih sirena trglo ga je iz dremeža i on.krete dalje.

Njegova sekretarica ga dočeka sa gomilom teleksa koji su stigli u toku noći. Kep ih jednostavno uze ali se i ne potrudi da ih pregleda. On je zainteresovano buljio u malo otškrinutu fioku njenog pisaćeg stola.

— Oprostite — reče ona zbunjeno, jer je još uvek bila svesna da je nova na ovom mestu i da je zamenila nekoga kome je Kep godinama bio privržen. Možda je čak i spavao sa njom, ponekad bi pomislila.

— Hmmmmmm? — najzad ju je pogledao, ali neka čudna praznina nije napuštala njegove oči. Bilo je to jezivo… kao pogled na kuću zatvorenih salona iza kojih se možda kriju duhovi.

Oklevala je malo, a onda je ipak rekla:

— Kep, da li vam je dobro? Pomalo ste… pa… bledi…

— Osećam se sjajno — reče on i ponovo je za tren bio onaj stari, raspršivši na taj način njene sumnje. Ramena mu se ispraviše, glava se visoko podiže i praznog pogleda nestade iz njegovih očiju. — Svako ko ide na Havaje treba da se sjajno oseća, zar ne?

— Na Havaje? — iznenadi se Glorija, jer to je za nju zaista bila novost.

— Ostavite sada to — reče Kep i složi pisma i poruke sa teleksima — kasnije ću ovo pregledati. Da li se bilo šta dogodilo sa Mekgijevima?

— Samo nešto — reče ona — upravo sam dobila poruku od Majka Kelahera koji kaže da je mala tražila da danas posle podne ode do štala da bi videla Nekromanta.

— Da, to je u redu — reče Kep.

— Zatim je opet pozvala malo kasnije i rekla da bi želela da bude u štalama oko 13.15 časova.

— Sjajno, sjajno.

— Da li će je gospodin Rejnberd izvesti?

— Rejnberd je već krenuo u San Diego — reče Kep, sa zadovoljstvom u glasu — ja ću poslati čoveka koji će je povesti u štale.

— Da li biste hteli da vidite… — odjednom je prekinula rečenicu na pola. Kepov pogled odluta od nje i ponovo se zaustavi na odškrinutoj gornjoj fioci. Bila je delimično otvorena, kao što je propis nalagao jer je u njoj bio skriven revolver. Glorija je bila sjajan strelac, baš kao i Rejčel pre nje.

— Kep, jeste li sigurni da je sve u redu?

— Zašto ne držite zatvorenu fioku — reče odjednom Kep — one vole tamna mesta. Vole da se negde zavuku i sakriju.

— Ko to? — pitala je obazrivo.

— Zmije — reče Kep, i uđe u svoju kancelariju.

5.

Sedeo je za svojim stolom, a teleks trake i poruke i pisma gomilali su se ispred njega. Potpuno je zaboravio na njih. Na sve je sada zaboravio, sem na zmije, golf i ono što treba da uradi u 13.15. Tada će sići dole da bi video Endija Mekgija. Osećao je da će mu Endi reći šta da uradi kasnije. Osećao je da će Endi učiniti da sve bude kako treba.

Sve ono što je dolazilo posle tog vremena u njegovom životu bila je potpuna tama.

Nije ni najmanje brinuo zbog toga. Osećao je to kao neko veliko olakšanje.

6.

U 10.15 Džon Rejnberd je Miznuo u malu prostoriju s monitorima pored Čarline sobe. Luis Trenter, užasno debeli muškarac čije su butine ispadale iz fotelje u kojoj je sedeo, posmatrao je monitore. Termometar je pokazivao normalnu temperaturu. Okrenuo se da vidi ko to ulazi kad je čuo da se otvaraju vrata. Njegovo lice se promeni kad je video da je ušao Rejnberd.

— Cuo sam da odlaziš iz grada — reče debeljko.

— Poništeno — reče Rejnberd — a ti me ovog jutra uopšte nisi video, Lu.

Luis ga pogleda sumnjičavo.

— Uopšte me nisi video — ponovi Rejnberd. — Posle 17 časova ništa me se to neće ticati, ništa više neće biti važno. Ali, do tada ti me nisi video. A ako te budem čuo da brbljaš nešto o meni, zaklaću te kao pile. Možeš li to da ukopčaš?

Luis Trenter je klimnuo glavom. Sendvič koji je jeo pade na komandnu tablu s koje se upravljalo monitorima a zatim se otkotrlja na pod, ostavljajući za sobom trag od majoneza. Odjednom više nije bio gladan. Čuo je da je taj momak lud i sada je svojim očima video da je tačno to što je ranije slušao o njemu.

— Mogu to da shvatim — rekao je, šapućući u lice koje se cerilo i buljilo u njega jednim demonskim okom.

— Odlično — reče Rejnberd i krenu prema njemu. Luis se odvoji od njega, ustuknu prema ziđu, ali Rejnberd ga je ignorisao. On je sada buljio u monitore. Video je Čarli. Bila je lepa kao slika u svom plavom džemperu. Okom zaljubljenika, Rejnberd primeti da nije iščetkala kosu danas: padala joj je na ramena u pramenovima. Nije radila ništa. Nije gledala tv, nije čitala. Samo je sedela na sofi. Ličila je na ženu koja čeka autobus.

— Šta ima u njenom programu za danas? — pitao je Rejnberd.

— Ništa naročito — reče Luis željan da mu ugodi, skoro je mumlao od straha — samo će u 13,15 otići da pomazi onog konja što voli. Sutra ćemo obaviti druge testove sa njom.

— Sutra, a?

— Da — reče Luis kojeg ni najmanje nisu interesovali ti testovi ali je mislio da će se time dodvoriti Rejnberdu i da će ovaj, možda zadovoljan otići.

Izgledalo je da je Rejnberd bio zadovoljan. Ponovo se pojavio njegov osmeh koji je više ličio na cerenje.

— Ona će krenuti u štale u 13.15, je li?

— Da.

— Ko će da je povede, pošto sam ja predviđen da otputujem u San Diego?

Luis dopusti sebi da se malo zakikoće jer mu se učinilo da Rejnberd to želi.

— Povešće je vaš drugar, Don Zil.

— On nije moj drugar.

— Naravno da nije •— brzo se složi Luis — on je i sam mislio da su naredbe najblaže rečeno malo smešne ali, kako dolaze od Kepa…

— Smešne? Šta on misli da je smešno u tim naredbama?

— Pa to da je izvede i ostavi tamo. Kep je rekao da je štalski momci drže na oku. Ali, oni nemaju veze ni sa čim. Don misli da će to izazvati pometnju…

— Tačno, ali on nije plaćen da razmišlja. Zar ne debeli? — lupnuo je Luisa po ramenu vrlo jako, tako da je sve odjeknulo.

— Naravno da nije — reče odmah Luis. Sada je već počeo da se preznojava.

— Vidimo se kasnije — reče Rejnberd i krenu prema vratima.

— Odlazite? — Luis nije mogao da sakrije olakšanje. Rejnberd zastade s rukom na kvaki i pogleda ga.

— Šta hoćete time da kažete? — upita — pa nikada i nisam bio ovde?

— Da, ser, nikada niste bili ovde — brzo se složi Luis. Rejnberd klimnu glavom i kliznu kroz vrata. Polako je zatvorio vrata za sobom. Luis je buljio u zatvorena vrata nekoliko sekundi a zatim je dopustio da mu pobegne veliki uzdah olakšanja. Pazuha su mu bila vlažna od znoja a bela košulja mu se lepila na leđima. Trenutakdva kasnije podigao je s poda sendvič koji mu je pao, malo ga obrisao i nastavio je da ga jede. Devojčica je još mirno sedela na sofi i nije radila ništa. Kako je Rejnberd došao do toga da brine o njoj i da mu se dopada, bila je velika misterija za Luisa Trentera.

7.

U 15 minuta do 13 časova kad se Čarli najzad probudila, nešto je kratko zazujalo na njenim vratima. Vrata se otvoriše i uđe Don Zil. Nosio je sportsku jaknu i stare pantalone od somota. Pogledao ju je ledeno, bez velikog interesovanja.

— Hajde — reče.

Čarli krenu bez reči za njim.

8.

Dan je bio prohladan ali lep. U 12.30 Rejnberd je polako krenuo preko negovanog travnjaka prema štalama. Na plavom nebu su beli oblaci putovali neznano kud. Vetrić se poigravao njegovom košuljom.

Ako treba umreti, današnji dan bio je kao predodređen za to.

U štali krete pravo prema kancelariji vrhovnog konjušara. Pokaza svoju propusnicu sa oznakom »A«.

— Da, gospodine? — reče Drabl.

— Uklonite sve odavde — reče Rejnberd — neka svi izađu. Za pet minuta neću nikoga da vidim.

Konjušar se nije protivio niti je komentarisao tu naredbu, malo je pobledeo, ali to se nije videlo jer mu je koža bila tamna od sunca.

— Da izvedemo i konje?

— Ne/samo neka ljudi izađu na stražnji izlaz.

Rejnberd obuče radničko odelo. Džepovi su bili prostrani i ogromni. Iz jednog od tih džepova on izvuče ogroman revolver. Konjušar ga je posmatrao bez iznenađenja. Rejnberd je mudro držao cev okrenutu prema podu.

— Očekujete neke neprilike, ser?

— Moguće, — reče tiho Rejnberd — ali, ne znam ništa sigurno. Hajde, stari, pokreni se.

— Nadam se da nećete povrediti konje — reče zabrinuto Drabl.

Rejnberd se osmehnu. Pomislio je: »To će i ona želeti da spreči«. Znao je da je luda za konjima, video je to u njenim očima kad bi ih posmatrala. Ovo mesto puno suve slame i sena, s puno drvene građe i s drvenim pregradama bilo je zasuto upozorenjima: »Zabranjeno pušenje«.

Biće to kao da hoda ivicom brijača.

Ali, kako su godine prolazile on je sve manje brinuo o svom životu i sve manje ga je interesovalo da li je nešto bezbedno ili nije.

Prišao je velikim, duplim vratima i pogledao je napolje. Nigde nikog na vidiku. Okrenuo se i počeo da hoda između boksova, osećajući sladak, otužan miris konja.

Proverio je da li su svi boksovi zatvoreni i zaključani.

Ponovo je prišao duplim vratima. Neko je sada prilazio štalama. Dve prilike. Bili su još uvek dosta udaljeni. Bili su s druge strane ribnjaka. Trebalo je još najmanje pet minuta da hodaju da bi stigli do štala. Nisu to bili Kep i Čarli. Bili su to Don Zil i Čarli.

»Dođi, Čarli« — mislio je nežno — »dođi k meni«.

Osvrnuo se oko sebe, a zatim je prišao merdevinama.

Nekoliko minuta kasnije, Don Zil i Čarli uđoše u senku drveća da bi nešto kasnije bili na vratima štale. Zastali su malo na vratima, kako bi se njihove oči privikle na polutamu. Na cevi ogromnog Rejnberđovog revolvera nalazio se prigušivač. Bio je to njegov izum i nije bio baš spretno izveden, a i nije baš mogao sasvim da priguši pucanj velikog revolvera. Rejnberd se nadao da neće morati da ga koristi. Nije to želeo. Držao je uperenu cev revolvera u jednu tačku na Don Žilovim grudima.

Zil se obazrivo osvrtao oko sebe.

— Sada možete da me ostavite — reče Čarli.

— Hej! — viknuo je Zil podigavši glas i ne obraćajući pažnju na Čarli. Rejnberd je dobro poznavao Žila. Čovek koji voli knjige i koji svaku naredbu prati doslovce. Ne želi da pogreši i želi uvek da ima pokriće za svaki svoj postupak. — Konjušaru! Ima li koga? Doveo sam malu!

— Samo vi idite — reče Čarli, ali Zil opet ne obrati pažnju na nju.

— Dođi ovamo — reče on i ščepa Čarli za ruku — moramo nekoga da nađemo.

Pomalo žaleći, Rejnberd se pripremi da ubije Dona Žila. Moglo je da bude i gore, ali ovako bar će umreti po propisu, izvršavajući naredbu.

Rejnberd je posmatrao s interesovanjem dalji razvoj situacije.

Žil se okrenuo i posmatrao je Čarli. Ona je sada trljala svoj zglavak, ali Rejnberd nije mogao da vidi da li ju je Zil povredio.

— Idite sada odavde — rekla je tiho Čarli.

Žil posegnu ispod svoje jakne i Rejnberd se pripremi ponovo da ga ubije. Ali, neće pucati sve dok ne vidi jasno revolver u Žilovoj ruci i dok ne shvati da Zil namerava da je vrati u kuću ako ne nađe nikoga.

Revolver se našao samo na pola puta izvan jakne kad ga Zil ispusti na štalski pod s krikom. Zaneo se dva koraka unazad, dalje od devojčice dok su mu oči bile širom otvorene.

Čarli se napola okrenula, kao da je Zil više ne interesuje. Na drugoj strani ogromne prostorije nalazila se jedna kofa s vodom.

Para poče polako da se diže s površine vode.

Rejnberd pomisli da Zil to nije ni primetio: njegove oči bile su prikovane za Čarli.

— Izlazi odavde, barabo — reče Čarli — ili ću te spaliti. Izgoreću te do pepela.

Džon Rejnberd tiho čestita Čarli na takvom govoru.

Zil je stajao gledajući je, neodlučan šta da uradi. U tom trenu, s glavom oborenom na grudi i pogledom koji je uznemireno lutao s jednog kraja ogromne prostorije na drugi, ličio je na pacova i delovao je veoma opasno. Rejnberd se spremao da joj pomogne ako bude bilo potrebno, ali izgleda da je Zil shvatio poruku. Bilo je lako moguće da će se njena moć otrgnuti njenoj kontroli.

— Nestani odavde — reče Čarli — vrati se tamo odakle si došao. Ja ću te posmatrati. Hajde, sada, kreni! Odlazi odavde!

Ljutina koja se osetila u njenom glasu naterala ga je da se pokrene.

— Samo polako — reče on — u redu, ali ti nemaš kuda da ideš, mala. Tebi ne preostaje ništa drugo nego mučenje.

Dok je govorio prolazio je pored nje a zatim je unazad krenuo prema vratima.

— Ja te posmatram — reče Čarli preteći — nemoj slučajno da se zaustavljaš i da me špijuniraš.

Žil je stigao do vrata, prošao je kroz njih. Rekao je nešto, ali Rejnberd nije čuo šta je to bilo.

— Samo idi, ne zaustavljaj se! — reče Čarli.

Stajala je na ogromnim vratima, leđima okrenuta Rejnberdu, mala silueta pod tušem popodnevnih sunčevih zraka. Ponovo je osetio nesavladivu ljubav prema njoj. To je, dakle, bilo mesto njihovog poslednjeg sastanka.

— Čarli — pozvao ju je nežno.

Zadrhtala je i koraknula unazad. Nije se okrenula ali, odmah je znala ko je u tami štale i malo se ispravila od užasa mada je to jedva bilo primetno po njenim malim ramenima koja su se podigla u vis.

— Čarli — pozvao ju je — hej, Čarli.

— To si ti! — šapnula je tako da je on jedva čuo taj šapat. Negde iza njega zarzao je tiho neki konj.

— Ja sam, Čarli — reče on — sve vreme sam bio tu. Okrenula se i pregledala dugačku prostoriju pažljivim pogledom. Rejnberd ju je posmatrao, ali ona nije mogla da vidi njega: stajao je iza bala sa senom, u punoj senci.

— Gde si? — pitala je — Prevario si me! Tata mi je rekao da si ti vodio one ljude na Granterovom imanju, da si me ti uspavao! — Ruka joj nesvesno polete prema grlu tamo gde ju je svojevremeno udario špric. — Gde si?

»Ah, Čarli, to bi ti volela da znaš, zar ne?«

Konj je opet nervozno zarzao: sada to više nije tiho rzanje već više nalik na vrisak od straha. I drugi konj je isto tako kriknuo. A onda su svi počeli da njište i da udaraju kopitama.

— Gde si? — ponovo je kriknula i Rejnberd oseti kako u štalama postaje odjednom pretopio. Ispod njega neki konj uznemireno zanjišta a njegov krik je bio nalik na krik žene. Rejnberd pomisli da je to svakako Nekromant.

9.

Električna brava na vratima zazuja i Kep Holister uđe u Endijev stan koji se nalazio u suterenu velike kuće na imanju. Kep više nije bio čovek kakav je bio pre godinu dana. Sada je bio mnogo stariji, ali i mnogo izgubljeniji: ličio je na čoveka koji može u novembru da beskonačno čuči na čeki, spreman da puca u divlje patke kad se pojave. Ušao je u prostoriju, kao da okleva. Njegova kosa, koja je pre godinu dana bila čelično siva; sada je bila sasvim bela i meka kao u bebe. Njegove usne su se neprestano krivile. Najveća promena se ipak videla u njegovim očima: gledao je zbunjeno, kao dete: taj izraz je povremeno prekidan brzim pogledima punim straha koje je upućivao levo i desno. Ruke su mu bespomoćno visile s obe. strane tela. Eho je kao teniska lopta odzvanjao i udarao po njegovom mozgu sve većom brzinom i sve većom snagom.

Endi Mekgi ustade da ga pozdravi. Bio je obučen isto kao onog dana kad su on i Čarli bežali Trećom avenijom u Njujorku, dok je sedan koji je pripadao Radionici polako klizio za njima. Somotski sako je bio pocepan na rukavu a smeđe somotske pantalone malo su se istanjile i izgubile boju.

Čekanje mu je dobro došlo. Uverio je sam sebe da on može sve ovo lepo, mirno da izvede. Nije još nikako mogao da shvati zašto je sve to bilo potrebno i zašto njega i Čarli nisu mogli lepo na miru da ostave da žive kako je njima zgodno. Nije mogao da shvati zašto je to baš moralo njima da se događa. Nije znao gde je to pogrešio đa sada mora toliko da ispašta. Zar su on i Viki morali da plate životima zato što im je, nekada davno u studentskim danima, bilo potrebno tih 200 dolara, »Ako ikada budem slobodan« — mislio je — »reći ću svima: dobro čuvajte svoju decu, poučavajte ih, govorite im o svemu da ne skrenu s puta, pa čak i kad vam kažu da znaju šta rade čuvajte ih, jer obično lažu«. ‘

Endi je mrzeo ljude, birokrate koji su doveli Čarli i njega dovde. I sada je jedan od njihovih predstavnika stajao tu pred njim, kriveći lice, vrteći prstima, izbezumljen i jadan. Endi ni najmanje nije saosećao sa Kepom. Nije mu bilo žao što je došao do ovog stanja.

»Sam si sebe doveo do toga« — pomislio je.

— Zdravo, Endi — reče Kep — je li sve spremno?

— Da — reče Endi — da li biste hteli da mi ponesete jednu torbu?

Kepovo lice poče da se grči.

— Da li ste ih dobro pregledali? Jeste li sigurni da u njima nema zmija?

Endi ga malo mentalno »gurnu«. Nije hteo da koristi snagu za beznačajne stvari. Zeleo je da je čuva za odsudni tren.

— Podignite je — reče i pokaza torbu. Kep podiže torbu a Endi uze drugu.

— Gde su vam kola? — upita Endi.

— Baš pred izlazom — reče Kep — dovezli su mi ih sa parkinga.

— Da li će nas neko proveravati? — ali, u stvari, je hteo da pita »da li će nas neko zaustavljati?«

— Zašto bi nas zaustavljali? Ja sam ovde glavni — reče Kep.

Trebalo je da Endi bude zadovoljan tim.

— Sada izlazimo — reče — stavićemo prtljag u prtljažnik…

— Bezbedan je — reče Kep — jutros sam ga pregledao.

— … a onda ćemo da se odvezemo do štale i da uzmemo moju kćerku. Imate pitanja?

— Nemam — reče Kep.

— Sjajno, onda idemo.

Izašli su iz stana i krenuli su prema liftu. Nekoliko ljudi kretalo se hodnikom za nekim svojim poslom. Bacili bi pogled na Kepa, a zatim bi ga skrenuli.

Lift ih doveze do nekadašnje balske dvorane i Kep ih povede prema ulaznom holu.

Džosi, crvenokosi čovek koji je bio na vratima onog dana kad je Kep naredio da Al Stajnovic ide u Hastings Glen, sada se bavio važnijim poslovima. Na njegovom mestu je sada sedeo mlađi čovek koji je pre vremena oćelavio. Držao je u rukama žutu hemijsku olovku. Podigao je pogled kad su mu se približili.

— Zdravo, Ričarde — reče Kep — obračunavaš se s knjigama?

— One se obračunavaju sa mnom — nasmeja se Ričard i pogleda sumnjičavo u Endija, ali ovaj mu sigurno odvrati pogled.

Kep pritisnu palac na određeno mesto i na Ričardovim monitorima se ukaza zelena svetlost.

— Kuda ćete? — upita Ričard.

— Prema štalama — reče Kep oštro — uzećemo Endijevu kćerku i onda će oni pokušati da pobegnu.

— Idemo u vazdušnu bazu Endrjus — reče Endi i upotrebi svoju mentalnu moć. Odmah se javi bol u glavi kao odgovor na . X

— Da, vazdušna baza Endrjus — složi se Ričard i maši se za knjigu da proveri. — Želim vam dobar let, gospodo.

Izašli su u prohladni sunčan oktobarski dan. Kepova »Vega« je stajala na beloj stazi.

— Dajte mi ključeve od kola — reče Endi.

Kep mu pruži ključeve i Endi priđe prtljažniku da ga otvori. Smestio je torbe u prtljažnik. Zalupio je vrata, zaključao ih i rekao: — Hajdemo.

Kep poveze kola pored ribnjaka prema štalama. Dok su prilazili Endi primeti čoveka u sportskoj jakni kako bauljajući trči prema kući iz koje su oni upravo izašli. To ga je malo uznemirilo. Kep se parkira ispred ulaza u štalu. Posegnuo je za ključevima, ali ga Endi udari po ruci.

— Pustite motor neka radi. Hajdemo — Endi izađe iz kola. Glava ga je bolela. Bol je ritmički udarao u njegovom mozgu, ali još nije bilo isuviše strašno. Još nije.

Kep je izašao iz kola i sada je stajao neodlučno.

— Ne želim da uđem u štalu — rekao je, dok su mu oči uznemireno lutale prema tamnom ulazu — tamo je isuviše tamno a one vole tamna mesta. One se skrivaju na tamnim mestima. One ujedaju i iskaču iz tame.

— Nema zmija — reče Endi i lako ga »gurnu«. To je bilo dovoljno da se Kep pokrene, ali nije bio baš isuviše srećan ni isuviše ubeđen. Ušli su u štalu.

U jednom ludom trenutku prepunom užasa, Endi pomisli da ona nije unutra. Oči nisu tako brzo mogle da mu se naviknu na tamu i on se za tren oseti bespomoćnim. Bilo je toplo i nekako lepljivo u štali. Endi nije video ništa.

— Čarli? — viknuo je, a glas mu se slomio — Čarli!

— Tatice — viknula je, i on oseti kako ga je proželo zadovoljstvo mada je osetio užasni strah ,u njenom glasu — tatice, nemoj da ulaziš, nemoj da ulaziš u štalu…

— Mislim da je sada malo prekasno za to — reče neki glas iznad nje.

10.

— Čarli — pozva je glas sasvim tiho. Bio je negde iznad nje, ,ali gde? Kao da je dolazio sa svih strana.

Osećala je kako je obuzima bes — bila je besna zbog nepoštenja i neiskrenosti koje su seuvek javljale u vezi s njom, bila je besna što se očev plan nije odvijao onako kako je on želeo. Odjednom je osetila kako se moć budi negde duboko u njoj. Sada joj se sve češće događalo da tu moć oseća kao moć spremnu da eksplodira u svakom trenu. Sada je bila spremna svakog časa da zapali vatru. Ona je mogla da uradi sve što je .želela. Kako je samo sredila onog glupaka koji ju doveo do štale. Kad je izvukao revolver, ona je usmerila svoju moć na oružje da je ono postalo tako vrelo da je on s krikom morao da ga ispusti. Bio je srećan što meci nisu eksplodirali u njemu.,

Već je osećala kako se toplina skuplja u njoj i kako počinje da zrači, kao da se neki automat upalio u njoj. Pogledom je pretraživala tamne uglove iznad sebe, ali nije mogla da ga vidi. Bilo je isuviše tamno.

— Ne bi to trebalo da radiš, Čarli — glas mu je sada bio malo glasniji, ali još je bio sasvim miran, mada se videlo da malo podrhtava od besa i zbunjenosti.

— Siđi odmah! — viknula je glasno Čarli. Drhtala je. — Siđi ili ću sve da zapalim. Ja to mogu!

— Znam da možeš — odgovorio je tihi glas — ali, ako to učiniš spalićeš mnoge konje. Zar ih ne čuješ kako su uznemireni?

Čula ih je. Sad kad joj je on skrenuo pažnju na to, jasno je čula kako nj ište od straha. (Nekromant je bio u jednom od tih boksova.

Dah joj je stao u grlu. Opet je videla kako vatrena stihija hara Mandersovom farmom i kako kokoške eksplodiraju jedna za drugom.

Okrenula se prema kofi s vodom. Sada je bila stvarno preplašena. Moć je drhtala na samoj ivici njenih snaga da je kontroliše… već u sledećem trenu…

»Povuci je!«

… plamen će liznuti do neba…

»Povuci je!« — bila je užasnuta sama je sebi naređivala da obuzda svoju moć — »POVUCI JE!«

Ovog puta napola puna kofa vode nije se samo pušila, već je počela divljački da ključa. U sledećem trenutku kofa se iskrivi kao propeler i polete prema zidu. Voda se u vazduhu pretvarala u paru.

Počela je da obuzdava svoju moć i da se smiruje. Godinu dana ranije ne bi mogla da to učini… sada je mogla da kontroliše svoju moć… ali, sada je ta moć bila mnogo snažnija.

Stajala je drhteći.

— Sta još želiš od nas? — pitala je tihim glasom — zašto nas ne pustiš da jednostavno odemo?

Konj je opet zanjištao, visoko i preplašeno. Čarli je tačno osećala kako mu je.

— Niko ne smatra da vi možete sada jednostavno da odete — odgovori tihi Rejnberdov glas — čak ni tvoj otac tako ne misli. Ti si opasna, Čarli i ti to znaš. Ako te pustimo da odeš, možeš da izazoveš veliku nesreću.

— Nisam ja kriva za to! — kriknula je.

— Nisi — reče Rejnberd zamišljeno. — Naravno da nisi ali, sve je to u svakom slučaju sranje. Mene ne interesuje ništa drugo sem tebe, Čarli. Ja brinem samo o tebi.

— Lažljivče! — viknula je Čarli — prevario si me, pretvarao si se da si nešto što nisi…

Zastala je. Rejnberd se lako prebaci preko bala sena a zatim sede na ivicu podijuma dok su mu se noge klatile u vazduhu. Pištolj mu je bio u krilu. Lice mu je ličilo na izrovašenu površinu Meseca.

— Lagao tebi? Nije tačno, Čarli. Ja sam samo malo promešao istinu, Čarli, samo sam to učinio. A to sam radio da bih ti sačuvao život.

— Prljavi lažljivče — šapnula je, ali je bila očajna što je otkrila da ona želi da mu veruje: osećala je suze kako joj se skupljaju u očima. Bila je strašno umorna i želela je da mu veruje, želela je da veruje da je on voli.

— Sta želite da urade s vama, da vas puste na ulicu i kažu: izvinite? To nije stil ovih momaka, Čarli. Videla si kako su pucali na Mandersove? Ti momci su izvlačili nokat po nokat tvojoj majci a onda su je…

— Prekini! — kriknula je a njena moć ponovo polete prema površini spremna da sve zapali.

— Ne, neću — rekao je — vreme je da saznaš istinu, Čarli. Ja sam bio taj koji sam te naterao da pristaneš na njihove glupe testove. Misliš da sam to učinio zbog njih? Zbog toga što volim svoj posao? Boli me dupe za njih i za njihov posao. Svi su oni budale i Hoksteter, i Kep i blesavi Pinčot i onaj luđak Don Zil koji te je doveo ovamo…

Buljila je u njega, kao hipnotisana njegovim uništenim licem. Sada nije imao crni povez preko oka a mesto na kome je nekada bilo njegovo oko bila je samo crna rupa nepravilnog oblika, kao uspomena na užas koji je preživeo.

-— Nisam ti lagao za ovo — rekao je i dodirnuo je svoje lice: prsti su mu polako klizili po ožiljcima, dodirivao ih je skoro s ljubavlju, jedan po jedan, najpre onaj na obrazu pa sve do grozne rupe gde je nekad sijalo njegovo drugo oko — da, malo sam promešao istinu. Nije bilo Vijetnama, ni rupe u zemlji. Moji zemljaci su mi ovo uradili, jer su bili budale kao i ovi ovde.

Čarli nije ništa razumela, nije znala šta to znači. Misli su joj bile zbrkane. Zar on nije znao da može da ga spali u trenutku tu na tom mestu gde je sedeo?

— Ali, sada sve to nije važno — rekao je — najvažniji na svetu smo ti i ja. Nas dvoje se slažemo, Čarli. I ja ništa drugo i ne želim. Želim da budem iskren prema tebi.

Ona je odjednoom osetila da on govori istinu — ali i to da neka mnogo tamnija istina leži ispod njegovih reči. Bilo je tu još nečega što on nije hteo da izgovori.

— Hajde, dođi — zvao ju je — dođi da porazgovaramo o tome.

To je bilo nešto kao hipnoza. Bila je to neka vrsta telepatije. Iako je znala da se nešto tamno i opasno krije iza njegovih reči, polako je krenula prema lestvicama, kao opčinjena. Nije ju privlačio njegov razgovor… privlačilo ju je to nešto što je označavalo kraj… svršetak sumnji, bede, straha… osećala je da ide prema kraju i da više nikada neće biti u iskušenju da izazove vatru, veću nego ikada do sada. Na svoj čudni uvijeni način, on joj je davao do znanja da joj je on jedini prijatelj na neki poseban način, na koji niko ne može da joj bude prijatelj. Jedan njen deo… želeo je to i nije se opirala njegovom glasu… jer jedan njen deo je želeo da se oslobodi svega i da najzad oseti olakšanje.

I tako je krenula prema merdevinama i već se uhvatila rukama za njih, kad se na vratima pojavi njen otac.

11.

— Čarli — pozvao ju je i magije je nestalo.

Njene ruke ostaviše merdevine, okrenula se i shvatila sav užas. Okrenula se prema vratima i ugledala ga kako stoji tamo. Prva pomisao…

»Tatice, ugojio si se«.

… prolete joj kroz mozak, ali pre nego što je mogla da je izgovori, nestala je. Bez obzira, na sve, to je bio on, njen otac: prepoznala bi ga bilo gde i njena ljubav prema njemu nikada se nije promenila. Njena ljubav je odbacila magiju kojom ju je začarao Rejnberd, kao da je nikada nije ni bilo. Ukoliko je Rejnberd iskreno mislio da njoj pruži razumevanje, što se tiče njenog oca njemu je mogao da želi samo jedno — smrt.

— Tatice! — kriknula je — nemoj da ulaziš! Rejnberdovo lice se odjednom zgrči. Revolver više nije bio u njegovom krilu. Bio je uperen u senku koja se pojavila na vratima.

— Mislim da je sada malo prekasno za to — reče Rejnberd.

Pored njenog oca je stajao još neki čovek. Išao je korakdva iza njega, kao da su povezani nevidljivim koncem. Kepove oči su uznemireno pretraživale polumrak štale.

— Znam da možete da to uradite — reče Rejnberd i glas mu postade nekako svetliji, skoro pun humora — vi oboje možete da uradite šta želite, ali gospodine Mekgi… Endi? Smem li da vas zovem Endi?

— Kako god hoćete — reče njen otac a glas mu je bio sasvim miran.

— Endi, ako pokušate da na mene primenite svoju moć, uspeću ipak toliko dugo da vam se oduprem da ću imati vremena da ubijem vašu kćerku. I naravno, Čarli, ako ti pokušaš da koristiš svoju moć, ko zna šta će se dogoditi.

Čarli je jurnula prema ocu. Pritisnula je lice uz njegov stari somotski sako.

— Tatice, tatice — šaputala je promuklo.

— Zdravo, kolačiću — rekao je i pomilovao je po glavi. Uhvatio ju je, a zatim je podigao pogled da bi video Rejnberđa koji je sedeo iznad njih kao mornar na jedru. On je bio jednooki gusar iz njegovih snova.

— I šta ćemo sad? — upita on Rejnberđa. Znao je da Rejnberd može tako da ih zadržava sve dok momak koga je video da juri prema kući ne dovede pomoć ali, nekako je osećao da taj čovek to ne želi.

Rejnberd ne obrati pažnju na njegovo pitanje.

— Čarli — obrati se devojčici.

Čarli zadrhta ispod Endijevih ruku, ali se ne okrete.

— Čarli — reče on ponovo, tiho ali uporno — pogledaj me, Čarli.

Polako, preko volje, ona se okrenula i pogledala ga.

— Dođi ovamo — reče — kao što si malopre htela. Ništa se nije promenilo. Mi ćemo obaviti naš mali posao i to će biti kraj svega.

— Ne, to ne mogu da dopustim — reče Endi skoro veselo — mi odlazimo.

— Dođi ovamo, Čarli — reče Rejnberd — ili ću ispaliti metak u glavu tvog oca ovog istog časa. Možeš da me spališ, ali mogu da se kladim da mogu da povučeni obarač pre nego što se to dogodi.

Čarli zaječa, nekako duboko, iz grla kao ranjena zver.

— Ne pokreći se, Čarli — reče Endi.

— Ništa joj se neće desiti — reče Rejnberd; glas mu je bio prigušen, trudio se da bude razuman — poslaće ga na Havaje i biće mu sasvim dobro tamo. Treba da odabereš Čarli: od tebe zavisi da li će se sunčati na zlatnom pesku Kalamija ili će pasti s prosviranim mozgom. Hajde, odaberi šta želiš za svog oca?

Njene plave oči netremice su posmatrale Rejnberdovo jedino oko. Čarli napravi jedan drhtavi korak i odvoji se od oca.

( — Čarli! — reče on oštro — Nemoj!

— Sve će biti gotovo — reče Rejnberd, ali cev njegovog pištolja još je bila uperena u Endijevu glavu — a ti to i sama želiš, zar ne? Ja ću se potruditi da sve to bude nežno i da se to obavi čisto. Veruj mi, Čarli. Učini to zbog svog oca, učini to za sebe. Veruj mi.

Napravila je još jedan korak. I još jedan.

— Nemoj — reče Endi — nemoj da ga slušaš, Čarli. Ali, bilo je to kao da joj je dao poslednji podsticaj i kao da ju je naterao da krene dalje. Ponovo je prišla drvenim merdevinama. Stavila je ruku na prečku iznad njene glave i malo je zastala. Pogledala je u Rejnberda i zadržala je tu pogled.

— Obećavaš li da će s njim biti sve u redu?

— Da — reče Rejnberd ali Endi oseti u tom trenu u njegovom glasu užasnu laž, oseti sve njegove laži.

»Moram da utičem na nju« — pomislio je s nekim nemim iznenađeni — »moram da zagospodarim mentalno njom, a ne njim«.

Pribrao je snage da to učini. Već je stavila nogu na prvu prečku a njene ruke su tražile sledeću prečku visoko iznad njene glave.

Tada je Kep — na koga su skoro svi zaboravili — počeo da vrišti.

12.

Kad je Don Žil stigao do zgrade, mimoišao se sa Kepom i Endijem koji su iz te kuće izašli samo neki minut ranije. Izgledao je tako divlje i preplašeno da je Ričard koji je bio na dužnosti na vratima, brzo izvukao revolver iz fioke.

— Šta… — hteo je da pita.

— Alarm, alarm! Daj uzbunu — urliknuo je Zil.

— Imate li naređenje…

— Imam sva moguća ovlašćenja koja su mi potrebna, ti prokleta budalo! Devojčica! Devojčica beži!

Na komandnoj tabli ispred Ričarda bili su tasteri koje je trebalo pritisnuti da bi se dala uzbuna. Ričard i Don Zil pritisnuše te tastere i uskoro se zvuči za uzbunu proširiše čitavim imanjem.

Baštovani okrenuše svoje kosilice i poleteše prema zaklonima gde se čuvalo oružje. Vrata prema prostorijama u kojima su se čuvali ranjivi kompjuteri zatvoriše se automatski i zaključaše. Glorija, Kepova sekretarica izvadi svoj revolver iz fioke. Svi slobodni agenti Radionice jurnuše prema mikrofonima da bi čuli obaveštenja. Usput su otkopčavali dugmeta na sakoima da bi im revolveri bili nadohvat ruku. Napon ,u ogradi koji je tokom dana bio slab, sada je pojačan do velike snage koja je mogla da ubije. Dobermani koji su jurili između dve žičane ograde osetili su zujanje napona i počeli su nervozno da laju i skaču u vis. Vrata između Radionice i spoljnjeg sveta automatski se zatvoriše i zaključaše.

Zil zgrabi mikrofon sa Ričardove komandne table i viknu u njega: — Stanje svetio žuto. Ponavljam stanje svetio žuto. Ne preterujte. Usmerite svoje snage na štale. Budite veoma obazrivi — trudio se da se seti koju su šifru koristili za devojčicu, ali nije znao jer su tu prokletu stvar menjali svakog dana — radi se o devojčici… ona će upotrebiti svoju moć! Ponavljam, upotrebiće svoju neobuzdanu moć!

13.

Orv Džejmison je stajao ispred zvučnika na trećem spratu severne kuće u velikom salonu. Držao je »Vetrogonju« jednom rukom. Kad je čuo Zilovu poruku seo je i izvadio revolver iz futrole.

— Aha — reče ovoog puta ne računajte na mene. Ostali mogu da rade šta im je volja, mogu da jurnu kao lovački psi kad osete plen, ali oni nisu bili na Mandersovoj farmi. Oni nisu videli bacač plamena u akciji.

Najviše što je Ođi želeo u ovom trenu bilo je da nađe neku zgodnu rupčagu u koju bim ogao da se zavuče i sakrije dok sve ne prođe.

14.

Kep Holister je čuo vrlo malo od onoga što su govorili Čarli, njen otac i Rejnberd. On je obavio posao, njegove naredbe su izvršene a nove niko još nije izdao. Zvuči razgovora su preletali preko njegove glave i on je bio slobodan da razmišlja o golfu, o zmijama, o šarkama, o pitonima velikim toliko da mogu cla progutaju čitavu kozu, o zvečarkama, o vodenim zmijama i o svim ostalima. Ni najmanje mu se nije dopadalo ovo mesto. Bilo je puno suvog sena i taj miris ga je strašno podsećao na terene na kojima se igrao golf. Baš u takvoj pokošenoj travi krila se zmija koja je ujela njegovog brata. Kep je tada imao samo tri godine. Nije to bila neka opasna zmija, ali njegov veliki brat je vrištao i vrištao. Njegov veliki, neuništivi, sjajni devetogodišnji brat je vrištao: »Idi, dovedi tatu!« i suze su mu curile niz obraze i držao se za nogu koja je počinjala da otiče. I kad se trogodišnji preplašeni Kep Holister okrenuo da ide da izvrši što mu je veliki brat naredio, ta stvar je prešla preko njegove noge, preko njegove vlastite noge. Bila je nalik na smrtonosni zeleni trag vode. Kasnije će doktor koji je pregledao njegovog velikog brata reći da ujed nije opasan jer je očigledno da je zmija pre njega ujela nešto drugo pa nije bila puna otrova, ispraznila je već ranije svoj džačić s otrovom. Ali, Leni je bio ubeđen da će umreti a svugde oko njih širio se slatki miris Ietnje trave, cvrčci su pevali svoju večitu pesmu. Sve je bilo tako lepo u^Nebraski i onda je jedna zmija kliznula preko Kepove noge na svom povratku u visoku travu iz koje je iskočila da ujede njegovog velikog brata… a sve je mirisalo baš kao sada ovde… i njemu se ni najmanje nije dopadalo ovo mesto.

»Zvečarke, šarke, pitoni, vodene zmije« — sve je jače i jače odzvanjalo u njegovoj glavi.

Eho je udarao po njegovoj lobanji kao teniska lopta, a Kepove oči su preletale preko tmine u štali dok je Džon Rejnberd nagovarao Čarli da mu priđe. Možda se njegov pogled zaustavio na zelenom plastičnom crevu koje se opasno lelujalo u vazduhu.

Odjednom ga obuze užas koji eksplodira kao plamen u njemu. Za trenutak njegov užas je bio takav da nije mogao skoro da diše, a kamoli da krikne da nekoga upozori na opasnost. Njegovi mišići su bili sleđeni, zgrčeni.

Onda se malo opustio i onda je kriknuo snagom punih pluća:

— Zmija! Zmija! ZMIJA!

Nije pobegao sa tog strašnog mesta. Čak i ovako preplašen i promenjene psihe kakav je bio sad, ipak u prirodi Kepa Holistera nije bilo da beži. Skočio je unapređ kao automat i zgrabio je crevo koje je visilo na zidu. To je bila zmija i on će je ubiti, zgaziti, iskidati. On će… on će…

»Ja ću spasiti Lenija!«

Jurnuo je u obračun s tim strašnim neprijateljem. A onda su stvari počele isuviše brzo da se događaju.

15.

Agenti, od kojih je većina bila naoružana revolverima bili su se okupili oko štale i baš u tom trenu Kep je počeo da vrišti i urla. Onda se čuo mukli krik bola, a sekundu kasnije prigušeni hitac. Nije bilo sumnje da neko puca iz revolvera s prigušivačem.

Krug agenata oko štale zastao je, a onda je počeo da se približava zgradi.

16.

Kepov krik i skok prema crevu samo su za tren odvratili Rejnberdovu pažnju ali i to je bilo sasvim dovoljno. Cev revolvera pomerila se sa Endijeve glave prema Kepu, bio je to instinktivni pokret rođenog lovca. I tako su ga njegovi instinkti izdali i oborili ga sa uske ivice po kojoj je hodao tako dugo.

I Endi je iskoristio svoju moć isto tako brzo i instinktivno. Kad se cev revolvera okrenula prema Kepu, on je naredio Rejnberdu:

— Skoči!

Iskoristio je ogromnu moć da ga natera na to. Odgovor na to bio je užasan bol koji kao da mu je raskinuo glavu. Osetio je da se najzad nešto u njegovoj glavi otkinuto, da je popustilo.

»Moždani udar« — pomislio je. Pomisao na to bila je užasna i on se zaneo unazad, zateturao se. Čitava leva strana njegovog tela umrtvila se. Njegova leva noga više nije htela da ga drži.

»Najzad me je sustigao moždani udar, prokletstvo«.

Rejnberd se odvoji od ivice na kojoj je sedeo i odbaci se u dubinu snagom mišića. Na licu mu se ogledao čudni, komičan izraz iznenađenja. Međutim, revolver nije ispuštao iz ruke. Čvrsto je držao revolver čak i kad je udario teško o pod i kad se savio od bola zbog slomljene noge. Nije mogao ni da krikne, toliko je bol bio paralizirajući, ali i dalje je držao revolver.

Kep je za to vreme stigao do zelenog creva i divljački ga je udarao štapom. Njegove usne su se pokretale ali, se nije čuo nikakav zvuk — samo mu je pljuvačka štrcala na sve strane.

Rejnberd podiže pogled. Kosa mu je pala preko lica. Zabacio je glavu da bi oslobodio jedino oko. Oko mu je sijalo. Usta su mu bila oborena na dole u gorkoj liniji očaja. Podigao je revolver i uperio je njegovu cev u Endijevu glavu.

— Ne! kriknula je Čarli — Ne!

Rejnberd opali i oblačić dima pojavi se iz prigušivača. Metak se zari pored Endijeve glave koja se opasno klatila. Rejnberd spusti lakat na pod i sada pažljivije nanizani i opali ponovo. Endijeva glava divlje polete na levu stranu i krv šiknu iz leve strane njegovog vrata,

— Ne! — kriknula je ponovo Čarli i sakrila lice rukama — Tatice, tatice!

Rejnberdova ruka skliznu.

— Čarli — mrmljao je — Čarli, gledaj me.

17.

Napravili su krug oko štale i zastali su, nesigurni šta treba dalje da rade.

— Devojčica — poče Zil — je unutra. Mi ćemo…

— Ne — kriknula je u tom času Čarli, kao da je osećala šta joj pripremaju — tatice, tatice!

Onda se čuo još jedan pucanj, ovaj sada mnogo glasniji i odjednom je sinula tako jaka svetlost da su svi do jednog morali da zaklone oči. Talas vreline polete kroz otvorena vrata štale i ljudi koji su bili najbliži pođoše nekoliko koraka unazad.

Zatim se pojavio dim, a onda suknuše crveni plameni jezici.

A negde unutar tog pakla konji počeše da njište.

18.

Čarli je jurnula prema ocu dok su joj misli bile sasvim zbrkane, ali kad se Rejnberd oglasio, okrenula se prema njemu. Ležao je na stomaku trudeći se da obema rukama čvrsto drži revolver.

Neverovatno je bilo da se u tom stanju on još osmehivao.

I opalio je.

Tada njena moć izlete iz nje potpuno van svake njene želje i kontrole. Najpre se činilo kao da je strašan vetar zahvatio Rejnberdovu odeću, i Kepovu koji je bio blizu njega, i kao da se ništa više neće dogoditi. Ali, nije se samo odeća lelujala već se lelujala i njihova koža, njihovo meso je počelo da se otkida s kostiju koje su već počele da crne i da gore.

Užasna svetlost koja se pojavila skoro ju je zaslepila: više nije mogla da vidi, ali je čula kako konji lude od užasnog straha… i osetila je miris dima.

»Konji! Konji!« — pomislila je i zagledala se kroz vatru. Ali, to nije bila stvarnost, to je bio njen san. Ona je ovo samo sanjala. Odjednom se opet našla na aerodromu u Albaniju. Bila je opet ona mala devojčica koja je išla od jedne do druge telefonske govornice i sakupljala metalne novčiće koji su bili neophodni njoj i njenom ocu da nastave da beže.

Trudila se da dokuči šta bi trebalo sada da uradi.

Snažni talas je projurio ćelom dužinom štale i udario u vrata na drugom kraju. Daske se zapališe i razleteše na sve strane, potpuno izgubivši oblik zbog velike topline.

Zadnji deo štale nestao je u plamenovima i u dimu. Gorele su najdeblje grede i ništa se nije videlo. Talas koji je sažegao Kepa i Rejnberda izleteo je na drugi kraj štale, kao ispaljen iz psihičkog topa. Raznete drvene daske i grede letele su na sve strane u obliku ogromne lepeze i svi agenti Radionice koji su se našli ovome na putu nastradali su. Muškarac po imenu Klejton Bredok ostao je u sekundi bez glave koja mu je odsekla jedna zapaljena daska. Drugi koji je stajao pored njega presečen je napola kad je greda u plamenu pala na njega. Trećem je zapaljeni ugarak otkinuo uho i on je to primetio tek desetak minuta kasnije.

Čvrsta linija agenata Radionice pokolebala se. Oni koji nisu mogli da jure, puzali su. Samo je jedan čovek ostao na svom mestu, bar za trenutak. Bio je to Džordž Seclaka, čovek koji je sa Odžijem oteo Endijeva pisma u Nju Hempšajeru. Sedaka se bio samo na kratko zadržao na imanju Radionice pre nego što će krenuti u Panama siti. Čovek koji se nalazio Sedaki s leve strane sada je ležao ječeći na zemlji. Čovek sa Sedakine desne strane bio je nesrećni Klejton Bredok.

Sam Sedaka je nekim čudom ostao nepovređen. Iverje i komadi zapaljenih greda leteli su na sve strane oko njega. Jedna metalna kuka zarila se na nekoliko santimetara od njega, crvena od usijanja.

Zadnji deo štale izgledao je kao da je tu pola tuceta štapića s dinamitom eksplodiralo. Gorelo je čak i đubre…

Sedaka je jasno čuo kako se konji otimaju i njište u svojim boksovima. Video je kako iz suvog sena ližu vreli, narandžasti plamenovi. Kao da je neko improvizovao pakao.

Sedaka je odjednom odlučio da mu je svega dosta i da ne želi više da gleda taj pakao nadohvat ruke.

Ali, ovo je bilo teže nego prepasti nenaoružanog poštara na seoskom drumu.

Džordž Sedaka otkopča svoj revolver i krenu.

19.

Ona je još jecala, nesposobna da prihvati sav užas koji se za tako kratko vreme odigrao pred njenim očima.

— Tatice! — vrištala je — Tatice! Tatice!

Sve je bilo isuviše strašno. Vazduh je bio vreo, gušila se u dimu i vatrenim jezicima. Konji su još udarali u zatvorena vrata svojih boksova. Neka vrata su popustila i neki su mogli da jur,nu na slobodu. Čarli je pala na kolena i više je osećala nego što je videla konje koji, kao neke preplašene senke, preleću preko nje i njenog oca. Puzala je prema ocu i konjska kopite su preletale na samo nekoliko santimetara od njene glave. Jedno konjsko kopito je malo zakači i ona se otkotrlja i napipa jednu cipelu.

— Tatice? — jecala je — Tatice?

On je bio mrtav. Bila je sigurna da je tata mrtav. Sve je bilo mrtvo: čitav svet je bio u plamenu. Ubili su njenu majku, a sada su ubili i njenog oca.

Vid je počeo da joj se vraća, ali još nije mogla da vidi jasno. Talasi vreline prolazili su pored nje. Osećala je kako joj se vrelina penje uz noge. Dodirnula je njegovu nogu, išla je rukom prema kaišu, a onda je njena ruka krenula po njegovoj košulji sve dok nije napipala vlažnu, lepljivu mrlju. Tu je zastala užasnuta. Prsti više nisu mogli da joj se pomeraju.

— Tatice — šapnula je.

— Carli?

Bio je to već hropac… ali, još je živeo.’ Rukom joj je dodirnuo lice i tiho rekao:

— Priđi, priđi malo bliže.

Privukla mu se sasvim blizu i sada je mogla da mu vidi lice. Leva strana njegovog lica bila je iskrivljena u groznu grimasu. Njegovo levo oko bilo je podliveno krvlju. Podsetilo ju je to na ono jutro kad su se probudili u motelu kraj Hastings Glena.

— Tatice, pogledaj samo sav taj užas — Carli je zaječala i počela da plače.

— Nema vremena — šapnuo je — slušaj me, slušaj… Nagnula se nad njega dok su joj suze kapale po njegovom licu.

— Ovo je moralo da se desi, Carli… nemoj da uzalud trošiš suze na mene. Ali…

— Ne, ne!

— Carli, umukni! — rekao je grubo. — Oni sada ne žele ništa drugo nego da te ubiju. Shvataš? Nema… više igranja i testiranja. Sada će skinuti rukavice — teško je izgovorio tu reč svojim strašno iskrivljenim ustima — nemoj da im to dopustiš, Čarli. I nemoj da dopustiš da zataškaju tvoje ubistvo… nemoj da im dopustiš da kažu… samo je izbila vatra…

Pokušao je da podigne malo glavu, ali mu je bespomoćno pala nauznak. Spolja se čulo praštanje revolverskih metaka, ali to je sada bilo nevažno… i još jednom se čuo krik konja.

— Tatice, nemoj da govoriš, odmaraj se…

— Ne… vreme ističe… — kuv mu je curila s obe strane usta, obrisao ju je krajem Čarlinom džempera. Vatra je buktala iza nje — spasi se, ako možeš. Ako treba da ubiješ nekog na svom putu, učini to Čarli. Ovo je rat. Neka vide da su u ratu — glas mu se gubio — pobegni ako možeš, Čarli. Učini to za mene. Shvataš li?

Klimnula je glavom.

Plamen je buktao sve više, iskre su sada letele oko njih kao gladni, ljuti insekti. Toplina je postajala neizdržljiva.

— Učini to — zakašljao se i izbacio krv — učini to da ne bi nikada više mogli da učine nešto ovako. Spali sve, Čarli. Spali sve!

— Tatice…

— Idi sada, pre nego što bude prekasno.

— Ne mogu da te ostavim — rekla je drhtavim slabim glasom.

Osmehnuo se i privukao je bliže sebi, kao da želi da joj šapne u uvo. Ali, umesto toga samo ju je poljubio.

— … lim te, Ča… — pokušao je da kaže i umro je.

20.

Don Žil se našao na komandujućem mestu. Držao se koliko je dugo mogao posle početka užasnog požara, ubeđen da će se devojčica pojaviti na nekoj čistini, daleko od vatre. Kad se to nije dogodilo i kad su ljudi oko štale videli šta se zbilo sa onima koji su stajali kraj zadnjih vrata štale, odlučio je da ne vredi više da čeka ako želi da još nekoga zadrži. Krenuo je napred i drugi su krenuli za njim… ali, lica su im bila zategnuta i odavala su užasan strah. Nisu više izgledali kao ljudi spremni na sve.

Onda se senke pokrenuše iza duplih vrata. Ona je izlazila. Svi izvukoše revolvere. Dva čoveka opališe pre nego što se bilo šta i bilo ko pojavio na vratima. A onda…

Ali, to nije bila devojčica. To su bili konji… njih šest, najmanje, ne sedam, osam, deset… tela su im bila pokrivena penom a oči su im kolutale u divljačkom strahu.

Zilovi ljudi otvoriše vatru. Sada su svi pucali i za tren je napravljena klanica. Dva konja padoše na kolena a jedan od njih kriknu kao čovek. Krv je šiknula u ledeni oktobarski vazduh. Trava je postala crvena od nje.

— Prestanite! — urlao je Žil — Prestanite prokleti da ste! Prestanite da se bavite konjima!

Bilo je to kao da naređuje plimi. Ljudi — uplašeni zbog nečega što nisu mogli da vide, izluđeni pojavom dima i vatre najzad su imali nešto u šta su mogli da gađaju… i oni su gađali.

Dva konja su ležala mrtva na travi. Jedan je ležao s pola tela na travi a drugom polovinom na stazi, dok su mu se slabine užasno dizale i spuštale. Tri konja, luda od straha jurila su prema ljudima koji su počeli da pucaju u njih povlačeći se. Jedan od ljudi se saplete i konjska kopite ga smrviše dok je užasno vrištao.

— Prestanite! — urlao je Žil — Prestanite da pucate! Luđaci, prestanite da pucate!

Ali, klanica se nastavljala. Ljudi su ponovo punili svoja oružja s čudnim izrazom odsutnosti na licu. Mnogi od njih su, kao i Rejnberd, bili vijetnamski veterani i na njihovim licima se ogledala neka, čudna luđačka zanesenost. Samo nekoliko je prestalo da puca. Pet konja ležali su mrtvi ili ranjeni na stazi i na travi. Nekoliko ih se dokopalo slobode. Među njima je bio i Nekromant čiji se rep vijorio na vetru kao borbena zastava.

— Devojčica! — kriknuo je neko pokazujući na vrata štale. — Devojčica!

Bilo je prekasno. Ubijanje konja tek je prestalo i njihova pažnja je bila još na toj strani. Kad su se okrenuli prema Čarli koja je stajala malena i smrtonosna ispred vrata, u svom lepom plavom čemperu, plameni jezici su već poleteli od nje prema njima šireći se kao mreža nekog smrtonosnog pauka.

21.

Čarli je ponovo bila u punoj snazi i to je bilo pravo olakšanje za nju.

Gubitak oca koji je osetila snažno, kao ubod oštrog noža u srce, sada je bio samo tupi bol.

Kao i uvek moć ju je zanosila, kao neka fascinirajuća i strašna igračka čije mogućnosti još nije sasvim shvatala niti čije je granice moći mogla da odredi.

Plameni jezici lizali su prema muškarcima koji su stajali s druge strane travnjaka.

»Poubijali ste konje, prokleti da ste« — mislila je besno a u ušima joj je odzvanjao glas oca koji joj je odobravao da to učini: »Ako treba nekog da ubiješ, Čarli… ubi. To je rat. Neka shvate da su u ratu«.

Odlučila je da im pokaže šta znači voditi rat sa njom.

Većina ljudi, poludeli od straha, počeli su cla beže. Uhvatila je trojicu plamenim jezikom i odjednom su se ugušili a njihova odeća postala je nalik na vatrene zastave. Pali su na zemlju gušeći se i vrišteći od bolova i straha.

Nešto je zazujalo iznad njene glave i nešto kao vreli talas opeče je oko zglavka. Bio je to Žil koji je stajao širom raskrečenih nogu i pucao u nju.

Čarli baci prema njemu užasno vreli vatreni talas.

Zil je bio odbačen unazad takvom silinom i takvom snagom kao da ga je udarila ogromna kugla za rušenje kuća. Leteo je najmanje četrdeset metara ali više nije bio nalik na čoveka — bio je pre vatrena kugla.

Onda su svi prsnuli na sve strane i počeli su da beže. Bežali su isto onako kao što su bežali na Mandersovoj farmi.

»Sjajno« — mislila je — »Baš dobro, sjajno«.

Nije želela da ubija ljude. To se nije promenilo. Promenilo se jedino to da je ona odlučila da će ih ubijati ako mora. Ako joj se nađu na putu.

Malo dalje od senika nalazile su se dve kuće lepe kao naslikane, nalik jedna na drugu. Krenula je prema bližoj od njih.

Prozori odjednom eksplodiraše kao baloni. Bršljan koji se penjao istočnom stranom kuće najpre zadrhta a zatim planu visokim plamenom. Boja se pušila a zatim se nadula i na kraju se zapalila. Vatreni jezici jurnuše preko krova kao gladne ruke.

Jedna vrata se s treskom otvoriše i kroz njih izleteše upamćeni ljudi, sekretarice, tehničari, analitičari. Bilo ih je više od dvadeset. Jurili su preko travnjaka. Zastali su kad su ugledali smrtonosnu ogradu i krvoločne pse. Počeli su cla se zbijaju jedni uz druge, kao preplašene ovce. Čarima moć htela je da krene na njih, ali ona je usmeri na gvozdenu ogradu i merač poče da se topi kao srebrne suze. Čuo se strahoviti tresak jer je napon u ogradi nestao i ograda je počela da popušta, deo po deo.

Psi su poludeli. Njihova dlaka je bila nakostrešena i jurili su goređole, kao da su besni. Jedan od njih dodirnu ogradu, struja ga baci u vis gde je bolno skičao a zatim se srušio na zemlju kao pocrnela gomilica pepela koja se još malo pušila. Dva njegova drugara napadala su besno.

Iza kuće, u kojoj su držani Ćarli i njen otac, nije bilo senika. Tu je bila izgrađena velika garaža. Sada su se vrata širom otvorila i jedan snažni »Kadilak« pojavio se na njima. Krov je bio otvoren i jedan čovek je držao mitraljez na njemu i počeo je da puca prema Čarli.

Čarli se okrenu prema kolima i vatrena stihija jurnu u tom pravcu. Njena moć bila je sve veća, kao da je postajala snažnija što ju je više koristila. Rezervoar sa benzinom je eksplodirao u trenu. Auspuh je poleteo prema nebu kao srebrna strela. Ali, pre nego što se to dogodilo glava i gornji deo tela čoveka koji je pucao ugljenisani su. Šoferšajbna je izletela, točkovi su otpali i sada su jurili po travnjaku kao plamene kugle.

Kola su i dalje išla napred, potpuno van kontrole, gubeći oblik, topeći se, pretvarajući se u nešto što je bilo nalik na vatreni torpedo. Torpedo se prevrnuo dva puta i još jednom se čula strašna eksplozija.

Sada su i iz druge kuće, sekretarice jurile nalik na uznemirene crne mrave. Mogla je da ih zbriše jednim jedinim vatrenim jezikom — jedan njen deo je to i želeo — ali, uz veliki napor volje ona je okrenula moć prema samoj kući, prema kući u kojoj su držali nju i njenog oca protiv njihove volje… a u toj istoj kući ju je Džon izdao.

Udarila je kuću svom silinom. U prvi mah se činilo kao da se ništa ne događa: nešto je malo zadrhtalo u vazduhu, kao što zadrhti vazduh iznad vrelog ugljevlja na roštilju… i čitava kuća je eksplodirala.«

Jedina jasna slika, koju su preživeli zadržali u sećanju i o čemu će kasnije pričati, bila je ta da je dimnjak od cigala poleteo prema nebu kao neki raketni brod, potpuno netaknut, dok je kuća od dvadeset dve prostorije počela da se raspada kao kuća za lutke neke dobre devojčice. Na sve strane letela su vrata, zidovi, nameštaj. Jedna »IBM« mašina istopila se i pretvorila u nešto što je najviše ličilo na krpu za brisanje poda. Jedna stolica, okrećući se luđački oko sebe, nestala je u vrelom vazduhu.

Užasna vrelina vratila se preko travnjaka prema Čarli.

Osvrnula se oko sebe ne bi li videla još nešto što bi mogla da uništi. Dim se dizao u nebo iz nekoliko izvora vatre -iz ostataka dve nekada prelepe predratne kuće (samo je jedna još bila prepoznatljiva da je bila kuća), iz štale, iz ostataka »Kadilaka«. Čak je i ovde, na otvorenom travnjaku, toplota postajala skoro neizdrživa.

A moć se javljala i javljala, sa željom da bude izbačena, da ne bi spalila sam izvor iz kojeg je izbijala.

Čarli nije mogla da zamisli šta bi moglo da se dalje dogodi. Kad je pogledala prema drumu i ogradi, videla je upaničene ljude kako se bacaju na ogradu i pokušavajući da je pređu. Na nekim mestima ograda je bila niža i neki su uspeli da je preskoče. Ali, s druge strane su ih čekali psi koji su se sada baš okomili na neku mladu ženu u žutoj košulji i koja je užasno vrištala. A tada sasvim jasno, kao da stoji uz nju, Čarli ču glas svog oca:

»Dosta je Čarli, dosta je! Prestani dok još možeš«.

Ali, da li je mogla da prestane?

Okrenuvši se od ograde, očajnički je tražila ono što joj je bilo neophodno da se resi svoje neobuzdane moći i da je kontroliše. Sada su na sve strane letele lude spirale vreline, bez ikakvog smisla i pravca.

Čarli nije videla ono što je tražila a onda joj sinu misao: »Ribnjak! Ribnjak!« Tu je bio spas.

22.

Ođi je resio da izađe. Nijedan pas ga neće zaustaviti.

Jurnuo je napolje iz kuće dok su ostali jurili prema štalama. Bio je užasno preplašen, ali nije bio zahvaćen panikom da ne bi mogao da razmišlja i da shvati da je električna ograda opasna. Čitav haos je posmatrao iza jednog bora. Sačekao je da devojčica sruši ogradu a kad se njena razorna moć okrenula prema jednoj od kuća on je jurnuo prema ogradi s »Vetrogonjom« u ruci.

Kad je jedan deo ograde pao, on se prebacio preko njega i našao se na putu pobesnelih pasa. Dva odmah jurnuše prema njemu. Ubio ih je na mestu. Bili su ogromni, ali je »Vetrogonja« bio jači.

Treći pas mu je dojurio s leđa. Skočio je na njega, otkinuo dobar komad pantalona i razderao mu levu butinu. Ođi se okrenuo i udario ga drškom revolvera po glavi, ali to je psa samo još više razbesnelo. Jurnuo je da ga ščepa za grlo. Ođi mu gurnuo cev »Vetrogonje« ,u grlo i opalio. Cuo se prigušeni pucanj.

— Prokleti da ste — kriknuo je Ođi, ustajući na drhtave noge. Počeo je histerično da se smeje. Kapija prema spoljnem svetu više nije bila pod naponom. Prišao joj je i pokušavao da je otvori. Grupa preplašenih ljudi počela je da se okuplja oko njega. Preživeli psi, osetivši opasnost, povlačili su se unazad. Nekoliko agenata sa revolverima u rukama držali su ih na nišanu. Malo discipline uneli su u svoje redove i sada su se tako grupisali da su stajali kao zaštitnica nenaoružanim sekretaricama, tehničarima, laborantima.

Ođi se bacio ćelom težinom na kapiju ali ona nije htela da popusti. Bila je čvrsto zatvorena sa svim ostalim vratima. Osvrte se oko sebe, nesiguran u to šta bi sledeće trebalo da uradi. Nije se više usuđivao da juri unaokolo kao poludeo, bilo je isuviše svedoka.

Prokleto dete, zašto je ostavilo svedoke?

— Maraćemo da se penjemo na kapiju i da je preskačemo — rekao je Ođi — hajde, perijite se.

Niko se nije ni pokrenuo. Svi su gledali Ođija. On ščepa jednu ženu koja mu je bila najbliža i poče da je vuče prema kapiji.

— Hajde, diži zadnjicu.

— Neeee! — kriknula je.

Ođi zareza i podiže je u vis. Žena poče da se penje.

Kad su vSldeli da nema opasnosti, svi krenuše njenim primerom. Unutrašnja ograda se još pušila, a tu i tamo su iskakale varnice. Jedan debeljko kojeg Ođi prepozna kao kuvara, uhvatio se za ogradu. Još je bila pod naponom od 200 volti i sada su njegove noge igrale čudan ples po travi, usta su mu bila iskrivljena a obrazi su počinjali da mu crne.

Jedan d’oberman odjednom jurnu i otkide komad mesa sa noge nekog mladog laboranta s naočarima. Neki od agenata bez oklevanja ispali metak u glavu životinje. Laborant pade na zemlju i poče da urla od bolova i da se valja. Drugi pas jurnu da ga ščepa za grlo. Ođi je uspeo da ga ub’ije pre nego što je stigao do mladića.

»Kakvo sranje« — režao je u sebi Ođi — »kakvo sranje«.

Nekih dvanaestak ljudi se sada pelo preko ograde. Žena koju je Ođi naterao da se penje stigla je do vrba, zalelujala se i pala s druge strane sa strašnim krikom. Nije prestajala da vrišti. Slomila je ruku.

»O bože, kakvo sranje« — mislio je Ođi.

Izgledali su kao da se nalaze na vežbama u mornaričkoj bazi.

Ođi je krenuo unazad, trudeći se da vidi to prokleto dete. Pitao se da li je krenulo na njih. Ako jeste, sa svedocima ili bez njih on će se baciti preko kapije i pobeći.

Odjednom jedan analitičar urliknu:

— Šta je to, do đavola?

Čulo se neko šištanje koje je zaglušilo njegov glas. Ođi će kasnije reći da ga je to podselito na zvuk koji bi se čuo kad je njegova baka pekla jaja, samo sada je zvuk bio milion pufa jači, kao da je pleme džinova odlučilo da svi u jedan mah prave kajganu.

Šištanje je postajalo sve jače i jače i odjednom je ribnjaka između dve kuće nestalo u obliku vodene pare. Ribnjak je ključao.

Ođi je za trenutak ugledao Čarli, udaljenu dvadesetak metara od ribnjaka. Bila je leđima okrenuta kapiji a onda je zaklonio oblak vodene pare. Šištanje se i dalje čulo, a ledeno oktobarsko sunce dobilo je sjajnu dugu. Oni koji su pokušavali da pobegnu sada su se okrenuli, i s užasom gledali taj nestvarni prizor.

A šta ako ne bude dovoljno vode u ribnjaku? Ođi je bio užasnut od te pomisli. Kuda će tada da baci tu svoju buktinju, šibicu ili bilo šta čim pali toliku vatru. Šta će se desiti ako ne bude dosta vode?

Orvil Džejmison je odlučio da neće više tuda da se muva da bi to saznao. On je gurnuo »Vetrogonju« u držač ispod pazuha. Dosta mu je bilo igranja heroja. Prebacio se veštinom mačke preko kapije i spustio se pored žene koja je još vrištala držeći svoju polomljenu ruku.

— Savetovao bih vam da sačuvate snagu i da što pre nestanete odavde — rekao joj je grubo, a zatim se i sam potrudio da posluša sopstveni savet.

23.

Čarli je stajala potpuno sama, u svom svetu moći, trudeći se na sve načine da se oslobodi svoje snage. Ali, kao da ta moć nije imala kraja, kao da je bila neiscrpna. Sada je držala moć pod kontrolom ali se pitala šta ,će biti kad sva voda ispari iz ribnjaka, a ona i ‘onda ne bude mogla da se dalje obuzdava?

Nije više želela da uništava. Odlučila je da će moć usmeriti na sebe i uništiti samu sebe ako bude bilo potrebno. »Povuci se! Povuci se!«

Osećala je da se malo snage gubi. Moć se raspadala. Na sve strane se širila vodena para i mirisalo je na sveže oprano rublje. Više nije mogla da vidi vodu koja je ključala u ribn j aku.

»Povuci se!«

Ponovo je pomislila na oca i užasan bol kao da je preseče na pola: on je bio mrtav, mrtav. Ta misao kao da je uticala na smanjenje moći i sada se više nije čulo tako strahovito šištanje. Para ju je obavijala. Sunce iznad nje bilo je nalik na mali srebrni novčić.

»Izmenila sam sunce« — pomislila je — »ne, ne… to je samo para… samo para… magla… oteraću je«.

Ali je odjednom postala svesna svoje prevelike moći i toga da ona može da promeni sunce ukoliko to želi i ako ima dosta vremena za to.

Njena moć je neprestano rasla.

Ovo uništavanje, ova apokalipsa koju je izazvala bio je samo delić njenih moći.

Njena moć jedva da je bila taknuta.

Carli pade na kolena i poče da plače, žaleći za mrtvim ocem, za ljudima boje je ubila, čak i Džonom… Možda je bilo bolje da je pristala na ono što je Rejnberd želeo za nju ali sada, kad joj otac rviše nije živ, kad je izazvala sav ovaj užas, ona je osećala odgovornost prema svom životu, znala je da mora da preživi.

I izato je možda Više od svega žalila sebe.

24.

Koliko je dugo sedela na travi s glavom sakrivenom u ruke nije znala. Mada je to bilo nemoguće, izgleda da je čak i malo zadremala. Para koja se dizala sa ribnjaka počela je pomalo da se razilazi, teraria slabim povetarcem.

Čarli se polako diže i osvrte se oko sebe.

Najpre se zagledala u ribnjak. Videla je da je bila vrlo blizu… vrlo blizu… Ostali su ,sanio klobuci vode koji su se presijavali na suncu kao da su komadići stakla bačeni na blatno dno. Osušeno vodeno bilje sijalo je kao uprljano drago kamenje. Na nekim mestima blato je već počelo da se suši i puca. Videla je nekoliko novčića na dnu, nešto što je ličilo na nož… Trava oko ribnjaka bila je crna, spaljena do korena.

Mrtva tišina vladala je na imanju Radionice. Tu i tamo tišinu bi prekinulo samo pucketanje vatre. Otac joj je rekao da im pokaže da su u ratu. Ovo što je posle okršaja ostalo sada je zaista ličilo na napušteno poprište bitke. Štala, senik i kuća na jednoj strani ribnjaka dimile su se i gorele besno. Ono što je ostalo od kuće s druge strane bila je samo gomila ruševina koje su se pušile. Ceo prostor izgledao je kao da je na njega pala zapaljiva bomba ili »fauraketa« iz drugog svetskog rata.

Pocrnele i još zadimljene trake ležale su na sve strane preko travnjaka. Na kraju travnjaka izgoreo je oklopljeni automobil. Nije više ličio na automobil nego na gomilu đubreta. Najgore je izgledala ograda.

Leševi su ležali na sve strane oko nje i na njoj. Bilo ih je najmanje deset. Na prostoru između dve ograde bilo je još leševa i gomile mrtvih pasa.

Kao u snu, čarli je krenula u tom pravcu.

Neki ljudi su se kretali po travnjaku. Nije ih bilo mnogo. Dvojica je primetiše i brzo se zakloniše. Ostali kao da nisu znali kakvu -moć Čarli poseduje i kao da nisu bili svesni da je ona ovo sve izazvala. Dudali su s nekim čudnim zanesenim izrazom na licu koje obično imaju svi preživeli posle nekog užasa.

Čarli je počela da se penje preko unutrašnje ograde.

— Ne bih to radio da sam na tvom mestu — reče čovek u beloj uniformi bolničara — psi će ite dohvatiti i zaklati.

Nije obratila pažnju na njega. Prebacila se s druge strane ograde. Psi su režali na nju, ali joj nisu prilazili: izgleda da je i njima svega bilo dosta. Počela je da se penje na spoljnu kapiju, polako i sigurno. Stigla je do vrha. Prebacila je jednu pa drugu nogu preko kapije. A onda je sasvim polako počela da se spušta is druge strane. Sada će dodirnuti zemlju koja nije pripadala Radionici. Prvi put posle šest meseci. Najpre je samo stajala s druge strane kapije, kao u šoku.

»Slobodna sam« — niislila je tupo — »slobodna«.

Iz daljine se čulo zavijanje sirena koje su dolazile sve bliže.

Žena sa slomljenom rukom još je sedela na travi, nekih dvadesetak koraka dalje od napuštene stražarske kućice. Izgledala je i sama kao napušteno dete. Usne su joj bile nađuvene od plača.

— O, vaša raka — reče Čarli saosećajno.

Žena pogleda Čarli i u njenim octima se vide da je shvatila o čemu se radi. Počela je da puže unazad, dalje od tog deteta, drhteći od straha.

— Nemoj da mi prilaziš — siknula je — do đavola s njima i njihovim testovima. Meni nisu potrebni testovi i laboratorije. Ja znam šta si ti: ti si veštica! Ti si veštica!

Čarli je zastala.

— Vaša ruka — rekla je Čarli — molim vas… vaša ruka… meni je žao… molim vas… oprostite…

Usne su počele da joj drhte. Činilo joj se da je najgore od svega što je ta žena upaničena i što se to lepo videlo po iskeženim zubima, očima koje su besmisleno kolutale.

— Molim vas… izvinite… oni su mi ubili oca!

— Trebalo je da ubiju i tebe — rekla je žena — zašto se ne spališ, ako ti je zaista žao zbog svega ovoga?

Čarli je opet koraknula prema njoj i žena je opet ustuknula unazad, kriknuvši jer je pala na slomljenu ruku.

— Nemoj da mi prilaziš.

Čarli odjednom nađe svoj glas da bi izrazila svoje žaljenje i svoj bes.

— Ni za šta nisam ja kriva! — počela je da urla na ženu sa slomljenom rukom — ja nisam ni za šta kriva: sami su to hteli i ja neću da se ubijem zbog toga. Čujete li me! Čujete?

Žena se okrenula na drugu stranu, ječeći. S4rene su bile sve bliže.

Čarli je osetila kako se njena neobuzdana moć bori s njenim osećanjima.

Uspela je da je vrati, da nestane.

»Neću to više da radim«.

Prešla je drum, ostavivši iza sebe ženu koja je jecala i mumlala nešto nerazumljivo. Na drugom kraju druma bilo je polje, cvetna Kivada sa još uvek visokom srebrnom travom, u oktobru.

»Kuda ću?« — pitala se.

Nije još znala kuda će. Ali, znala je samo jedno: nikada je više neće uhvatiti.

Čarli je sama

1.

Priča se pojavila u odlomcima u poslednjoj emisiji vesti na televiziji u sredu uveče, ali kompletna priča servirana je Amerikancima tek sutradan ujutro. Do tada je sve provereno i ugođeno, jer Amerikanci kad kažu da žele da čuju vesti oni, u stvari, žele da čuju priču i da budu sigurni da ta priča ima početak, sredinu i neku vrstu završetka.

Priča koju su Amerikanci dobili za vreme svoje jutarnje kafe preko raznih emisija vesti »Danas«, »Dobro jutro«, »Amerika« i »Jutarnje vesti CBS-a« bila je sledeća: teroristi su vatrenim bombama napali centar za naučna proučavanja u Longmontu, u Virdžiniji. Nije se još tačno znalo koja je teroristička grupa u pitanju, al’i već su se tri prijavile da priznaju napad — bila je to grupa Japanskih crvenih, Crni septembar i grupa čudnog imena Borbeni ljudi sa Srednjeg zapada.

Mada niko ,nije bio siguran ko se tačno nalazi iza napada, svi izveštaji su ise slagali u jednom a to je kako je napad izveden. Neki agent po imenu Džon Rejnberd, Indijanac i veteran iz Vijetnama bio je, u stvari, dupli agent. On je podmetnuo vatrene bombe s namerom da tu svoju aktivnost pripiše teroristima. Što se njega tiče ili se ubio slučajno ili je izgoreo u štal’i. Jedan izvor je tvrdio da je Rejnberd ustvari nastradao dok je pokušavao da izvede konje iz štale: to je bilo prosto neverovatno jedan hladnokrvni terorista više brine o životinjama nego o ljudima. Dvadeset ljudi je poginulo u ovoj tragediji: četrdeset pet je povređeno od kojih deset veoma ozbiljno. Preživele je sve zbrinula vlada.

To je bila ta priča. Jedva da se pomenulo ime Radionice i njena delatnost. Priča je bila sasvim zadovoljavajuća.

Samo joj je kraj nekako visio.

2.

—Uopšte me ne interesuje gde je ona — govorila je nova šefovica Radionice četiri nedelje posle Kepove smrti i Carlinog nestanka. Prvih desetak dana kad ,se još moglo nadati da će devojčica uleteri u mrežu Radionice stvari su bile u potpunoj zbrci. Šefovica je sedela za improvizovanim stolom: njen novi pisaći sto stići će tek kroz tri dana — i uopšte me ne interesuje šta ona može da uradi. Ona je dete od osam godina, nije Superžena. Ona ne može dugo da se skriva. Želim da je nađete i da je ubijete.

Govorila je sve to sredovečnom čoveku koji je ličio na bibliotekara iz male varoši, ,a]!i nije bio to. To nije bilo potrebno ni naglašavati.

Potapšao je brdo kompjuterskih izveštaj a na šeficinom stolu. Kepova dokumentacija nije bila spašena, sve je izgorelo, al’i većina informacija bila je pohranjena u kompjuterskoj banci podataka.

— Kako se ova stvar kasira?

— Eksperimenti s Mešavinom 6 otegli su se u beskonačnost — reče šefovica — naravno daje to politička stvar. Svi se sada preznojavaju i pitaju sta će biti ako se mala od nekuda pojavi.

— Ne verujem da se preznojavaju senatori iz Ajdaha, Idejna i Minesote — promrmlja čovek koji nije bio bibliotekar.

Šefovica odmahnu rukom.

— Njih zanima Mešavina 6 i, naravno, da se preznojavaju •— počela je da se igra svojom dugačkom kosom divne smeđe boje — i zato moramo da im serviramo malu.

— Morali bismo da budemo’ Saloma — reče čovek s druge strane stola — ali, korpa za njenu glavu je još prazna.

— O čemu to govorite?

— Nije važno — reče ona — izgleda da se vraćamo na polazni kvadrat.

— Pa nije baš tako — odgovori namrgođeno šefovica •— ona sada nema oca da brine o njoj. Sada je prepuštena sama sebi. I ja želim da je pronađete. Brzo.

— A ako umre pre nego što je nađemo? Ako se tibije?

Šefovica se nagnu unazad u Kepovoj fotelji i preplete prste iza potiljka. Čovek koji nije bio bibliotekar s uživanjem je posmatrao kako je njen džemper zategnut preko oblinu njenih dojki. Kep nikada ovako nije izgledao.

— Da je htela da se ubije već bi to učinila do sada — ponovo se nagnula unapred i potapšala je kalendar na stolu — danas je već peti novembar i još ništa se nije dogodilo. Mislim da smo u međuvremenu preuzeli sve razumne mere predostrožnosti. Mi držimo na oku sve velike listove »Tajms«, »Vašington post«, »Čikago Tribjun«… i do sada se još nije ništa dogodilo.

— A šta će biti ako je ona odlučila da ode u neki manji list? Šta ako je otišla u »Podank Tajms« a ne u »Njujork Tajms«? Ne možemo da pratimo sve novine koje izlaze u zemlji.

— Na žalost, to je tačno — složila se šefovica — ali, pošto se do sada još ništa nije dogodilo, znači da ona još nikome nije ništa rekla.

Da li bi neko uopšte verovao u tako divlju priču iz usta osmogodišnje devojčice?

— Ako na kraju te divlje priče zapali malo vatre lako će ih ubediti u to — reče šefovica. — Da vam kažem šta kažu kompjuteri? •— Osmehnula se i tapnula po odštampanim izveštajima. — Kompjuteri kažu da postoji mogućnosjt, od 80 odsto da pokažemo komisiji njen leš a da ne dignemo prst… sem, naravno, da je idenfifikujemo.

— Samoubistvo?

Šefovica klimnu glavom. Izgleda da joj se ova ideja veoma dopala.

— To je sjajno — reče čovek koji nije bio bibliotekar i ustade. — Ali, što se mene tiče ja se dobro ,sećam i toga da je kompjuter rekao da je Endi Mekgi potpuno tbez ikakvih moći, da je sasvim drogiran.

Šefovicin osmeh kao da je malo izbledeo.

— Želim vam dobar dan, šefe — reče čovek koji nije bio bibliotekar i izađe.

3.

Tog istog novembarskog dana čovek u flanelskoj košulji, toplim pantalonama i visokim zelenim čizmama sekao je drva. Nebo je bilo bez oblačka i dan je bio prilično topao. Činilo ,se kao da je do zime još daleko. Čovek je skinuo jaknu koju je obukao na ženin nagovor i uredno je složio na gomilu iscepanih drva. Iza njega na gomili koja se penjala uz senik stajale su tikve od kojih su neke već počinjale da dobijaju lapu narandžastu boju.

Čovek postavi drugi komad drveta na panj za sečenje, podiže sekinu i udari snažno. Upravo se sagnuo da pokupi komade drveta i stavi ih na gomilu kad neki glas iza njega reče: — Postavili ste novi panj za sečenje, ali još se vidi mesto na kojem je stajao stari, zar ne? Još je tu.

Zaprepašćen, čovek se okrete. Ono što je ugledao natera ga da korakne unazad preko svoje volje. Sekira mu ispade iz ruke i pade preko izgorelog mesta na zemlji gde je ranije stajao panj za sečenje drva. Najpre je pomislio da je to duh, grozna prikaza nekog deteta koje se diglo iz Dartmut krosing groblja udaljenog tri kilometra odatle. Stajala je tu, prljava i bleda i užasno mršava. Oči su joj bile grozničave, džemper joj je bio razderan. Na desnoj ruci je imala užasnu ogrebotinu koja se prostirala sve do lakta. Izgleda da je bila zahvaćena infekcijom. Na njenim nogama su se videle cipele, ili ono što je ostalo od cipela.

I tada ju je odjednom .prepoznao. Bila je to mala devojčica koju je video godinu dana ranije: rekla je da se zove Roberta i imala je bacač plamena u glavi.

— Bobi? — reče on — neka sam proklet ako to nije Bobi.

— Da, još je tu — ponovila je, kao da ga nije čula i on odjednom shvati šta je to što sija u njenim očima: bile su to suze: ona je plakala.

— Bobi, šta se dogodilo? Dušo šta ti je? Gde ti je otac?

— Još je tu — ponovila je ona treći put i srušila se ispred njega. Onesvestila se. Irv Manders je -jedva uspeo da je uhvati. Irv Manders je odjednom počeo iz sveg glasa da doziva svoju ženu.

4.

Doktor Hoferic je stigao u sumrak i proveo je s devojčicom dvadesetak minuta. Ona je ležala u spavaćoj sobi. Irv i Norma Manders sedeli su u kuhinji. Više su gledali u svoju večeru nego što su jeli. S vremena na vreme, Norma bi pogledala u svog muža ne optužujući ga, nego tražeći objašnjenje od njega. Videlo joj se po očima da je uplašena i da je muči strahovita glavobolja.

Dobro se sećala kako je sutradan posle užasnog požara na njihovo imanje došao čovek po imenu Tarkington: stigao je pravo u bolnicu gde je ležao Irv. Dao im je svoju vizitkartu na kojoj je pisalo: Vitni Tarkington, državni poslovi.

— Idite odavde — rekla je Norma. Usne su joj bile blede i skupljene u jednu crtu. Pokazala je ruku svog muža u zavojima. Nije bilo pošteno da Irv koji je uspeo živ da se vrati iz drugog svetskog rata bude ubijen na pragu svog doma.

— Idite odavde — ponovila je Norma.

Ali Irv, koji je malo duže razmišljao rekao je: — Recite šta želite, Tarkingtone.

Tarkington je izvadio ček na 35 hiljada dolara — nije to bio običan državni ček već ček neke osiguravajuće kompanije. Nije to bila ona kompanija kod koje su Mandersovi imali osigurano imanje već neka nepoznata firma.

— Ne želimo vaš tajni novac — rekla je oštro Norma i posegnula za tasterom iznad Irvovog kreveta.

— Bolje je da me saslušate pre nego što preduzmete bilo kakvu akciju zbog koje biste kasnije mogli da zažalite — reče Vitni Tarkington, mirno i učtivo.

Norma pogleda u Irva i ovaj klimnu glavom. Njene ruke padoše unazad i ona ostavi dugme za poziv.

Tarkington je imao neseser. Stavio ga je na kolena, otlavovi«. Normine oči se širom otvoriše a stomak poče da joj vorio i izvadio fasciklu na kojoj je pisalo »Mandersovi i Bredse grči. Bredlav je bilo njeno devojačko prezime. Niko ne voli da vidi službeni dosije sa svojim imenom na njemu.

Tarkington je govorio punih 45 minuta tihim, razumnim glasom. Povremeno bi svoj govor potkrepio nekom foto kopijom iz dokumentacije o Manders-Bredlavovima. Norma bi pregledala te fotokopije stisnutih usana, a zatim bi ih predala Irvu koji je ležao na bolničkom krevetu.

— Ovde se radi o nacionalnoj bezbednosti — rekao je Tarkington te strašne večeri — morate to da shvatite. Ni nama se ne dopada što to moramo da radimo, ali vi morate da shvatite o čemu se radi mada su to stvari o kojima vi vrlo malo znate.

— Ali, ja znam da ste pokušali da ubijete nenaoružanog čoveka i njegovo dete — odgovori mu Irv.

Tarkington se ledeno osmehnuo — bio je to osmeh za ljude koji ne znaju čime se sve vlada bavi da bi njima obezbedil a miran život — i reče — Vi i ne znate šta ste videli i šta to znači. Moj posao nije da vam to objašnjavam, već da <vas ubedim da o tome ne govorite. A sad pogledajte ovamo: neće to biti tako strašno. Ček ćete lako naplatiti, nećete platiti porez na tu sumu. Ja ću isplatiti račune za opravku Vaše farme, isplatiću i račun u bolnici. I mnoge neprijatnosti će »‘biti izbegnute.

Kad je Tarkington otišao, Irv ju je pogledao i počeo da se osmehuje ali u očima mu se videlo da je povređen.

— Znaš li šta mi je otac uvek govorio — rekao joj je — »kad se nalaziš u takmičenju bacanja govana nije važno koliko ih ti baciš nego koliko se zalepi na tebe«.

I on i ona su pripadali brojnim porodicama. Irv je imao tri brata i tri sestre, Norma je imala četiri sestre i jednog brata. Bilo je puno .ujaka, nećaka, sestrića. Bilo je deda, baba, zetova, snaja… i naravno kao u svim velikim familijama po nekoliko crnih ovaca.

Jedan od Irvovih nećaka, mladić po imenu Fred Dju, kojeg je sreo samo tri ili četiri puta, imao je mali vrt u Kanzasu u kome je gajio marihuanu. Tako su bar tvrdili podaci kojima je raspolagao Tarkington. Jedan od Norminih ujaka bio je do guše u dugovima i njegov posao u Teksasu ozbiljno se ljuljao: a taj čovek koji se zvao’ Milo Bredlaiv imao je porodicu od sedam članova. Samo mali šapat od strane vlade bio je dovoljan da ga sruši u prah. Neka Irvova rođaka (koju je on jedva i poznaVao) izgleda da je ukrala veću sumu novca iz banke u kojoj je radila, pre šest godina. Uspela je da se povrati, banka joj je dopustila da ode bez velikog publiciteta. Otvorila je kozmetički salon u Nort Forku u Minesoti i imala je prilično1 ,uspeha. Ali, još je mogla da bude ‘krivično gonjena jer ono što je učinila nije zastarelo. Normin mlađi brat bio je povezan sa grupama koje su podmetale bombe u velika preduzeća. Nikada nije bilo dovoljno dokaza protiv njega pa nikada nije ni osuđen ali je dokumentacija o njemu postojala u FBI-u. Sam Don je rekao da se užasnuo nad onim što te grupe rade i da ih je odavno napustio, ali prava reč na pravom mestu mOgla je opet da ga stavi iza rešetaka.

Tarkingtonov dosadni glas bez prestanka je nabrajao sve grehove svih članova njihove dve porodice. Ali, najveće otkriće ostavio je za kraj: pravo ime Irvove porodice bilo je Manđroski i tako su se zvali kad je njegova porodica došla u Ameriku 1888. godine iz Poljske. Bili su Jevreji i sam Irv je bio delom Jevrejiin, mada se u njegovoj porodici to nije poštovalo još od doba njegovog dede koji se oženio neverkinjom. I Irvov otac se oženio ženom druge vere a Irv se oženio Normom koja je nekada pripadala metodističkbj crkvi. Ali, još je bilo Mandroskih u Poljskoj i samo na jedan mig, njihov život mogao je da postane težak.

Tarkington je prestao da govori. Sklonio je svoju dokumentaciju, zatvorio neseser, stavio ga između nogu i pogledao ih sjajnih očiju kao dobar učenik koji je upravo odlično odgovarao svoju lekciju.

Irv [se zavali na jastuke. Osećao se vrlo slab. Osećao je Tarkingtonov pogled na sebi ali mu to ni najmanje nije smetalo. Netremice ga je gledala i Norma.

»Šta da radim?« — pitao se Irv — »zamisli ako se zaista mojim rođacima nešto desi. Šta ću onda? Da im pošaljem razglednicu i da im kažem da mi je žao što moraju da rade u rudnicima soli zato jer sam ja jednog dana pokupio dugmence i njenog oca na pustom drumu. Šta da radim?«

Doktor Hoferic, koji je imao skoro osamdeset godina pojavi se iz spavaće sobe, gladeći svoju sedu kosu. Irv i Norma, oboje zadovoljni što se njihovo sećanje na prošlost ovim prekinulo, pogledaše u njega.

— Budna je — reče doktor Hoferic i slegnu ramenima — u vrlo1 je lošem stanju, ali nije u životnoj opasnosti. Ima zagnojenu ogrebotinu na ruci i na leđima. Kaže da je tu zadobila kad se provukla ispod žičane ograde, jer ju je pojurili] neka luđa svinja.

Hoferic s uzdahom sede na stolicu, izvadi kutiju »Kanui cigareta i zapali jednu. Pušio je čitavog života i kad bi mu kolege savetovale da prekine, rekao bi im da ga se okanu.

— Hoćeš li nešto da pojedeš, Karl? — pitala je Norma.

— Neću, nisam gladan — reče i pogleda njihove pune tanjire — a izgleda da ni vas baš ne mori glad.

— Da li će morati da ostane dugo u krevetu? — pitao je Irv.

— Trebalo bi da je odvedem u Albani — reče Hoferic i uze nekoliko zelenih maslina iz činijice na stolu — ima visoku temperaturu, ali to je zbog infekcije. Najbolje je da se sada odmara i dobro jede. Izgladnela je i izgubila je dosta tečnosti iz organizma — ubacio je masliriku u usta — dobro je što si joj dala pileću supu, Norma. Sve ostalo bi joj naudilo i povratila bi, to je sigurno. Neka sutra opet jede bistre supe i dosta vde. Dajte joj i džina, to je najbolje kad se traži neka tečnost — nasmejao se veselo na svoju staru šalu koju su Irv i Norma čuli do sada hiljadu puta i ubacio je još jednu maslinu u usta — ja moram o ovome da obavestim policiju, to znate.

— Nemoj — rekoše Irv i Norma u jedan glas, a zatim oboje pogledaše jedni drugo svesni da se Hoferic opet kikoće.

— Ona je u nevolji, zar ne?

Irv je bio u nedoumici. Otvorio je usta pa ih je opet zatvorio.

— To je nešto u vezi s onom nesrećom koju ste imali prošle godine?

Sada je Norma otvorila usta ali pre nego što je bilo šta rekla Irv reče:

— Mislio sam da ti treba da prijavljuješ policiji samo rane nanete vatrenim oružjem, Karl.

— Zakon, zakon — reče nestrpljivo Hoferic i izvadi cigaretu iz usta da bi je ugasio u pepeljari. — Ti kažeš da se ova mala zove Roberta Mekkoli a ja ti to ne verujem. Kaže da je te strašne ogrebotine dobila kad se provlačila ispod žičane ograde a to je dosta čudan način putovanja do rođaka. Kaže da se malo seća događaja od prošle nedelje, a ja joj to ne verujem. Ko je ona, Irve?

Norma pogleda svog muža, preplašena. Irv se zanese unazad u svojoj stolici i pogleda doktora Hoferica.

— Da — reče najzad — ona je deo one nesreće koja nas je zadesila prošle godine. Zato sam te i pozvao, Karle. Ti si imao neprilike i ovde, a i u staroj domovini. Ti znaš šta neprilika znači i dobro znaš da su zakoni dobri samo onoliko koliko su dobri ljudi koji ih primenjuju. Ako budeš prijavio da je mala ovde to će značiti nepriliku za mnoge ljude koji to ne zaslužuju. U neprilici ćemo se naći Norma i ja i mnogi naši rođaci ovde, i u starom kraju. Mislim da je to sve što mogu da ti kažem. Poznajemo se punih 25 godina i prepuštam tebi da odlučiš šta treba đa učiniš.

— A ako ja ćutim, šta ćeš ti učiniti? — pitao je Hoferic paleći drugu cigaretu.

Irv pogleda Normu a ova mu uzvrati pogled. Posle izvesnog vremena ona samo odmahnu glavom i spusti pogled u tanjir.

— Ne znam — reče Irv tiho.

— Čuvaćeš je kao papagaja u kavezu? — pitao je Hoferic. — Ovo je malo mesto, Irve. Ja mogu da ćutim, ali to ništa ne znači. Doći će veterinari da pogledaju vaše krave, doći će poreznik, onaj ćelavi prokletnik da pogleda tvoju kuću… Sta ćeš da uradiš? Smestićeš je u podrum? To je pravi život za dete, imaš pravo.

Norrha je bila sve očajmija.

— Ne znam — ponovi Irv — mislim da moram o tome da razmislim. Shvatam šta hoćeš da kažeš… ali, kad bi znao kakvi su je ljudi lovili…

Hofericove oči postadoše čudno ledene, ali ne reče ništa.

— Moram da razmislim o tome, ali molim te ćuti bar za izvesno vreme. Hoćeš li?

Hoferic pojede još jednu maslinku, uzdahnu, ustade i uhvati se za ivicu stola.

— U redu — reče on — sada je bezbedna. Dao sam joj antibiotik koji će srediti infekciju. A ja ću ćutati, Irve. Ali, pre nego što doneseš bilo kakvu odluku razmisli o svemu jer dete nije papagaj.

— Nije — reče Norma tiho — naravno da nije.

— Ima nečeg čudnog u tom detetu — reče Hoferic podižući svoju crnu tašnu — nešto što mi se ne dopada ali ne znam šta je to i ne mogu da otkrijem pomoću slušalica… ali, osećam to.

— Da — reče Irv —ima nešto neobično kod nje, Karl ona nije kao ostala deca i zato je u neprilici.

Ispratio je doktora u toplu kišovitu novembarsku noć.

5.

Pošto ju je doktor dobro pregledao, Čarli je pala u grozničav ali prij.‘atan san. Mogla je kroz san da čuje glasove u drugoj prostoriji, znala je da govore o njoj, ali bila je sigurna da govore o njoj samo iz brige a ne zbog nekih planova.

Čaršavi su bili čisti i hladni. Setila se kako ju je ona žena nazvala vešticom. Setila se kako je otišla s tog strašnog mesta. Setila se da je zaustavila neka kola s drogiranim hipicima koji su je vozili dobar deo puta. Sećala se dobro da su pušili marihuanu i pili vino i da su je zvali malom sestrom. Pitali su je kuda ide.

— Na sever — odgovorila je i to je izazvalo bujicu odobravanja.

Posle toga ‘se vrlo malo sećala narednih događaja.

Nije joj bilo s’asvim jasno kako je stigla do Mandersove farme, niti zašto je došla baš tu. Njen dremež se pretvorio u čvrst san. Zaspala je i sanjala: bili su u Harisonu i ona se odjednom probudila lica mokrog od suza vrišteći. Majka je uletela u sobu da je smiri. Čarli je vikala: »Mamice, sanjala sam da ste ti i tata mrtvi«. A majka joj je mirno rekla: »Smiri se Čarli, sada je jutro, ,to je samo glupi san od prošle noći«.

6.

Irv i Norma su malo spavali te noći. Gledali su TV program do poslednjih vesti. Svakih petnaestak minuta Norma se dizala i odlazila iz dnevne sobe u s)pavaću da proveri kako je Čarli.

— Kako je? — pitao je Irv nešto pre jednog časa posle ponoći.

— Dobro je, spava. Irv je zastenjao.

— Jesi li razmišljao o tome, Irve?

— Moramo da je zadržimo dok ne prezdravi — reče Irv — a onda ćemo razgovarati sa njom. Saznaćemo šta je bilo s njenim ocem. Toliko za sada mogu da kažem.

— Ako se vrate…

— Zašto bi se vraćali? — reče Irv — ućutkali su nas, zaplašili, bar oni tako misle…

— Mene jesu zaplašili — reče Norma.

— Ali, sve to nije pošteno — reče Irv — taj novac od osiguranja… sve je to nekako nepošteno. Nikada se nisam dobno osećao zbog toga, a ti?

— Ni ja — reče ona i pomaknu se uznemireno — ali ono što je doktor Hoferic rekao istina je: devojčica mora da živi s ljudima… i mora da ide u školu… da ima prijatelje i da…

— Videla si šta je onda uradila — reče Irv — ona poseduje .moć pirokoznakakosetozove. Sama si je nazvala čudovištem.

— Užasno se kajem što sam to onda rekla — reče Norma — njen otac je bio ;tako fini .čovek, kad bismo samo znali gde je sada.

— Mrtav je — reče glas iza njih .i Norma je kriknula kad se okrenula i ugledala Čarli kako stoji na vratima. Sada je bila oprana i čista, ali bleđa nego ikada. Čelo joj se sijalo od znoja. Gubila se u jednoj Norminoj spavaćici. — Moj otac je mrtav. Ubili su ga i ja sada ne znam kuda da krenem. Da li biste mi pomogli? Zao mi je zbog svega što se dogodilo. Nisam ja kriva. Svima sam rekla da nisam ja kriva… a ona gospođa mi je rekla da sam veštica… rekla je… rekla je… — suze su počele da joj se kotrljaju niz obraze i glas joj se izgubio u jecajima.

— Smiri se, mila, smiri se — rekla je Norma i Čarli joj se baci u naručje.

7.

Doktor Hoferic je došao sutradan i rekao je da se Čarli oporavlja. Dva dana kasnije je rekao da je skoro sasvim ozdravila. Za vikend je rekao da je sada kao nova.

Irv je odmahnuo glavom.

8.

Norma je otišla sama u crkvu tog nedeljaiog jutra. Svima kojd su ‘je pitali gde je Irv rekla je da ima grip. Za to vreme, on je sedeo kod kuće sa Čarli boja je još bila slaba ali je mogla da se kreće po kući. Dan ranije Norma joj je kupila puno oideće — ne u Hastings Glenu, gde bi takva kupovina izazvala komentare, već u Albaniju.

Irv je sedeo pored šporeta. Uskoro je došla Čarli i sela pored njega.

— Da li biste želeli da saznate — pitala je — da li biste želeli da saznate šta se desilo poisle onoga kad smo uzeli vaša bola i otišli odavde?

— Nadao sam se da ćeš mi sama ispričati kad budeš spremna za tako nešto — odgovorio je Irv.

— Zar me se ne plašite? — upitala je, a lice joj je bilo puno bledo i zatvoreno.

— Zar bi trebalo?

— Zar se ne plašite da ću vas spaliti?

— Ne, mila. Mislim da nećeš. Da ti nešto kažem. Ti nisi više mala devojčica, ali nisi ni devojka, negde si na sredini, ali već si dovoljno velika da nešto shvatiš. Dete tvojih godina lako može da zapali kuću igrajući se šibicama. Ali, mnoga d’eca to ne čine. Zašto bi palila kuće? Zašto bi onda to ti radila? Dakle, ne plašim se da ćeš to uraditi.

Na Čari inom licu ogledala se velika smirenost.

— Ispričaću vam — rekla je tada — sada ću vam sve ispričati.

Počela je da govori i govorila je još uvek kad je Norma došla i zastala na vratima slušajući. Onda je polako otkopčala svoj kaput i okačila ga na čiviluk. Spustila je tašnu. A Čarlin glas je neprestano zvonio i devojčica je pričala i pričala.

A kad je završila svoju dugačku i strašnu priču oboje su shvatili o čemu se radi i koliko su oni njoj važna.

9.

Došla je zima a odluka još nije bila dometa. Irv i Norma su počeli da idu redovno u crkvu. Čarli je ostajala sama kod kuće i naredili sU joj da se nikome ne javlja i da ne odgovara na telefon. A ako neko kuca na vrata, neka siđe u podrum. Hofericove reči »kao papagaj u kavezu« neprestano su im odzvanjale u tišima. Irv je kupio gomilu školskih knjiga — u Albaniju — i počeo je sam da radi sa čarli. Mada je Čarli bila pametna i brzo shvatala, nije bio zadovoljan kako napreduju. Norma je imala više uspeha. Ponekad bi njih dvoje s’edeli nad Čarlinim knjigama i Norma bi ga upitno pogledala, a on je znao da ne zna šta da joj odgovori.

Došla je Nova godina: došao je februar, pa mart. Čarlin rođendan. Kupljeni su joj poklani u Albaniju. »Kao papagaj u kavezu«. Čarli kao da ni najmanje nije smetalo takvo stanje. U besanim noćima Irv je ubeđivao samog sebe da je za nju najbolje da provede tako jedan miran period u ‘kome bi se potpuno izlečila. Ali, šta će biti posle toga? Nije znao.

Bili su rani dani aprila. Najzad je sinuo sunčan dan. Puna dva dana padala je kiša. Irv nikako nije mogao đa zapali drva u kaminu.

— Sklonite se malo — rekla je Čarli i on je automatski posluša jer je mislio da želi nešto da vidi iza njegovih leđa. U tom trenu osetio je da je nešto proleteloi pored njega, nešto snažno i toplo i trenutak kasnije cepanice u kaminu su veselo plamsale.

Irv se zagledao u nju zaokrugljenih očiju i video kako ga Čarli posmatra s nekom čudnom nadom u očima.

— Pomogla sam vam, zar ne? — pitala je glasom koji nije bio baš suviše siguran — nije bilo loše, a?

— Nije to ni najmanje loše, Čarli, samo ako možeš da kontrolišeš tu svoju strahovitu moć.

— Mogu da je kontrolišem kad mi se ne otrgne.

— Dobro, samo nemoj cla pališ vatru oko Norme, devojčice. Može joj se desiti da izgubi gaće od straha.

Čarli se osmehnula.

Irv je malo oklevao a zatim je rekao:

— Sto se mene tiče, kad god budeš želela da mi pomogneš da zapalim te proklete vlažne klade uvek si mi dobro došla. Nikada nisam mogao da zapalim vatru na pravi način.

— Uvek ću vam pomoći — rekla je Čarli — i paziću da ne napravim neki haos. Biću pažljiva.

— Znam da hoćeš — reče Irv i u istom trenu seti se onih ljudi koji su jurili kao pomamni s kosama u plamenu i sa odećom koja je vijorila u plamenim jezicima.

Čairli se oporavljala, ali još je imala teške snove i apetit joj je bio slab.

Ponekad bi se probudila iz tih strašnih košmara drhteći od straha. Ne bi bila probuđena iz sna, već izbačena kao pilot bombardera. To joj se dogodilo i jedne noći u drugoj nedelji aprila: u jednom trenu je spavala a već u sledećem je bila budna dok joj je telo bilo vlažno od znoja. Za trenutak je košmar bio još tu oko nje: sanjala je da se njoj i Irvu kroz šumu prikrada Džon Rejnberd đak mu jedino oko opako sija. Revolver mu je bio u ruci kojom je ubio njenog oca i ciljao je sada u njih. I onda je košmara nestalo. Srećom nije se dugo sećala nijednog od svojih strašnih snova. Nije više ni vrištala od straha i Norma i Irv nisu više jurili prema njenoj sobi da vide šta je.

Čarli ih je čula kako razgovaraju u kuhinji. Prinela je buđimik i pogledala koliko je sati: prošlo je deset. Spavala je tek oko jedan i po sat.

— … da radimo? — pitala je Norma. ‘

Nije bilo lepo da prisluškuje, ali kako je .mogla da odoli kad su razgovarali o njoj: znala je to.

— Ne znam — rekao je Irv.

— Da li si još razmišljao o novinama?

»Novine« — pomislila je Čarli — »tata je hteo da odem u neku redakciju i sve ispričam novinarima. Rekao je da će se tada sve srediti«.

— U koje novine da odem? U »Hastings buvu«. Mogli bi odmah da štampaju i oglas da će se Čarli pokazivati na vašaru u Bižuu.

— Ali, to je njen otac planirao.

— Norma — reče Irv — mogu da je odvedem u Njujork i možemo da odemo u »Tajms«, ali šta će biti ako se pojave četiri tipa s uperenim revolverima?

Čarli nije propuštala nijednu reč. Niorma je prešla preko kuhinje: čulo se kako sipa vodu u metalni čajnik. Nije se čulo šta je odgovarala jer je curila voda,

— Da — rekao je Irv — mislim da bi to mogla da se dogodi. A reći ću ti šta bi bilo još strasnije: ona bi se obračunala sa njimai. A šta bi se dogodilo kad bi joj se moć otrgla ispod kontrole i kad bi se dogodilo onio što se dogodilo tamo gde su čuvali nju i oca… a u Njujorku ima osam miliona ljudi. Mislim da sam suviše star da bih smeo tako nešto da rizikujem.

Norma je opet sela za sto.

— Irve, slušaj me sada — rekla je pažljivo i polako, kao da je o svemu tome dugo razmišljala — čak i male novine se čitaju na svim stranama i povezane su sa sivim agencijama. Zar nije novinar nekog malog lista iz Južne Kalifornije dobio Pulicerovu nagradu za priču koju je objavio u svom listu. A tiraž tog lista je bio 15.000 primerafca.

On se nasmejao! i Čarli je znala da ju je on sada uhvatio .za ruku preko stola.

:— Proučavala si sve to, zar ne?

— Jesam i ne treba da mi se smeješ zbog toga, Irve Mandersu! Ovo je veoma ozbiljna stvar. Koliko dugo ćemo moći da je krijemo ovde, a da se to ne sazna? Vodio si je u šumu…

— Mora ponekad i da izađe na vazduh…

— Misliš da ja to ne znam. Potreban joj je svež vazduh, cla se bavi sportom, da dobije apetit, vidiš da je isuviše slaba…

— Znam, slaba je i bleda.

— Bilo mi je drago što si je poveo ali, Irve, šta bi bilo da su Džoni Gordon ili Rej Par’ks izašli, videli te i prišli da porazgovaraju s tobom kao što obično čine?

— Nisu bili napolju — reče Irv, ali glas mu je zvučao nesigurno.

— Ali, to neće uvek tako da bude, IrVe. Do sada smo imali dosta sreće i sam to znaš.

Njeni koraci opet pređoše preko kuhinje i onda se čulo kako sipa čaj u šalje.

— Da — reče Irv — da, imali smo sreće… ali… hvala ti draga…

— Neka ti je na zdravlje — rekla je ona sedajući opet za sto — dovoljno je da je vidi jedna osoba ili dve, i vest će se proširiti. Svi će saznati da imaimo devojčicu u kući, Irve. Nije važno šta će biti s njom, važno je da će ta vest stići do njih..’, U tami spavaće sobe Čarli se naježila. Irv je sasviini polako odgovorio:

— Znam o čemu govoriš, Norma. Moramo nešto da učinimo i ja stalno o tome razmišljam. Male novine… to nije sasvim sigurno. Znaš da moramo dobro da plasiramo tu priču ako želimo da mala bude bezbedna čitavog života. A to možemo da joj obezbediimo samo ako mnogo ljudi bude saznalo da ona postoji i šta može da učini. Mnogo ljudi to mora da sazna.

Norma Manders se nervozno promeškoljila, ali nije rekla ništa.

— Moramo da smislimo ono što će biti najbolje za nju i moramo da smislimo da nama ne naudi. Možda su naši životi u pitanju. Na mene su već jednom pucali. Verujem u to. Volim je kao cla je moja rođena, znam da je i ti isto tako voliš, ali moramo da nazovemo stvari pravim imenom. Ona može da nas ubije.

Čarli je oseUila kako joj je Ilice buknulo od stida i užasa. Ne zbog njih, nego zbog sebe. Sta je to navukla na njih?

— I tu se ne radi samo o nama, ili o njoj, Sećaš se šta je Tarkington rekao. Seti se one dokumentacije koju nam je pokazao. Radi se o tvom bratu i mom nećaku o Fredi i Sili, d…

— … svim onim našim rođacima u Poljskoj — reče Norma.

— Možda je samo blefirao. Kad bi bog dao da jeste. Teško mi je da pomislim da bi neko mogao tako nisko da se spusti.

— Omi su pokazali da mogu da se spuštaju i niže — rekla jebesno Norma.

— U svakom slučaju — reče Irv — znam da će nas slediti i da će iskopati sve ‘što mogu, prokletniciL Govna počinju da lete. Jedino želim da ti kažem, Norma, da bih hteo da govna Tete uzalud. Ako ćemo napraviti potez, želim da bude dobar. Ne želim da odem u neki seljački list i ispričam sjajnu priču koja će tu možda proći nezapaženo.

— Sta nam onda preostaje?

— To stalno pokušavam da smislim — reče Irv — moramo da nađemo novine ili časopis koji ima dovoljno veliki tiiraž i u kojima rade dovoljno pošteni ljudi da to pravilno shvate. Ali,‘moramo da nađemo redakciju koja nije povezana s vladom.

— Misliš s Radionicom — reče ona mirno.

— Da, to sam mislio — čulo se kako Irv srkuće čaj. Čarli je ležala u krevetu i osluškivala.

»… naši životi su u opasnosti. ..na mene su već jednom pucali… volim je kao da’je moja rođena, a znam da je i’ ti isto tako voliš, ali moramo da shvatimo, Norma… ona može da nas’ubije«.

»Ne, neću« — mislila je Čarli.

»Može da nas ubije kao što je ubila majku«.

»Ne, molim vas, ne govorite to«.

»Kao što je ubila oca«.

»Molim vas, prestanite!«

Suze su joj se slivale niz lice, kvaseći jastučnicu, slivajući joj se u uši.

— Pa, razmislićemo još malo o tome — reče na kraju Norma — mora da postoji neki odgovor na to, Irve. Negde.

— Da, i ja se nadam.

— A, u međuvremenu, — reče ona — moramo da se nadamo da je niko neće otkriti ovtde kod nas. — Glas joj je odjednom postao1 hežan od uzbuđenja — Irve, kako bi bilo da joj uzmemo dobrog advokata…

— Sutra ćemo o svemu razgovarati — reče on — sada sam umoran, Norma. A za sada još niko ne zna da je ona ovde.

Ali, neko je znao za tu tajnu. I vest je počela da se širi.

10.

Doktor Hoferic, neizlečivi neženja sve do svoje šezdesete godine, spavao je sa svojom gazdaricom Sirli Mekkenzi. Ali, s godinama je seksualni deo njihove veze slabio: koliko je Hoferic mogao da se seti, poslednji put su vodili ljubav pre punih 14 godina a i tada je Već to bilo nešto kao anomalija. Bez obzira na sve, oni su i dalje ostali vrlo bliski: prijateljstvo se sad probudilo jer više nije zavisilo od seksa i nije više bilO one napetosti i nesigurnosti koje karakterišu većinu veza zasnovanih na golom seksu. Njihovo prijateljstvo imalo je onu’platonsku crtu koja može da se javi samo kod veoma mladih, ili kod ,veoma starih, osoba suprotnog seksa.

Ipak, Hoferic je puna tri meseca uspeo da održi obećanje koje je dao Mandersovima. A onda, jedne noći u februaru, posle’treće čaše vina, kad su on i širli koja je u januaru napunila 75 godina, gledali televiziju, on joj je ispričao čitavu priču ali zakleo ju je da nikome tu priču ne priča.

Da je doktor Hoferic poznavao Kepa sigurno bi mu ovaj rekao da su tajne nestabilne i da se najlakše širi ono što je najtajnije. Širli Mekkenzi je pun mesec dana čuvala tajnu a onda je sve ispričala svojoj najboljoj prijateljici, Hortenziji Barfcli. Hortenzija je čuvala tajnu punih deset dana a onda ju j’e ispričala svojoj najboljoj prijateljici Kristini Treger. Kristina je ispričala tajnu svom mužu i svojim najboljim prijateljicama (bilo ih je tri).

Tako se tajna pročula u malom gradu: u aprilu, u noći kad su Irv d Norma (pokušavali da -dokuče šta da urade, dobar deo Heslting Glena znao je da je neka čudina devojčica kod njiih. .Radoznalost je rasla. Jezici su radili.

I tako je verovatno vest došla do pogrešnog para ušiju. Poziv je obavljen sa telefona koji jeiprisluškivan.

Agenti Radionice pojavili su se drugi put na Mandersovoj farmi: bio je poslednji dan aprila. Došli su preko polja s prvom jutarnjom maglom kao neka bića s Planete Iks, u svojim ogromnim odelima protiv vatre. Iza njih su išle jedinice Nacionalne garde koji misu znali šta se to, u stvari, događa u tako mirnom malom gradiću kao što je Hestings Glen u državi Njujork.

Zatekli su Irva i Normu Manders kako sede očajni U kuhinji s mialim pismom u rukama. Irv je tog jutra našao pisamce, kad je ustao u pet časoVa ujutro da pomuze krave. Pisma je bilo kratko: »Mislim da znam išta sada treba da uradim, volim vas, Čarld«.

Ponovo je pobegla agentima Radionice — ali, gde god da je bila, bila je sama.

Jedina uteha je bila što sada nije morala daleko da ide.

11.

Bibliotekar je bio mladi čovek, ne stariji od 26 godin’a, imao je bradu, nešto dužu kosu. Ispred njegovog stola stajala je mala devojčica u zelenoj bluzi i farmerkama. U jednoj ruci je držala papirnatu kesu. Bila je veoma mršava i mladić se pitao šta joj majka i otac daju da jedu.., ako je uopšte hrane.

S puno pažnje i poštovanja slušao je njeno pitanje. Rekla mu je da joj je tata rekao da čovek ako želi odgovor ha neko naročito teško pitanje mora da ode u biblioteku i da ga postavi. Rekao joj je da u knjižari znaju odgovore na sva pitanja. Iza nje se pružao široki ulazni hol Njujoršike narodne biblioteke. Dva (kamena lava pažljivo su čuvala ulaz.

Kad je završila svoj mali govor bibliotekar je upita: — Jesi li iskrena? Klimnula je glavom.

— Tvoje veliko pitanje je od nacionalnog značaja? Ponovo je klimnula glavom.

— Nema veze s vladom?

Mršava devojčica je opet klimnula glavom.

— Smeta li ti ako te pitam zašto ti je to potrebno?

Ja… — malo je zastala — treba nešto da im kažem. Mladić je malo razmišljao. Podigao je prst i pozvao drugog bibliotekara. Nešto su se dogovarali. Prišao je devojčici.

— Hoćete li da mi date adresu? — pitala je.

Našao je adresu koju je tražila i uredno je prepisao na komadić žutog papira.

— Hvala —reče devojčica i okrete se da izađe.

— Slušaj — reče on — da nisi gladna? Kad si poslednji put jela? Hoćeš li pare za ručak? •

Osmebnula se, neverovatno ženstveno i ljupko. Za tren, mladić pomisli da bi mogao da se zaljubi u taj osmeh.

— Imam para — rekla je i otvorila papirnatu kesu. U njoj je bilo puno srebrnih četvrtina dolara.

Pre nego što je mogao da kaže bilo šta — da je upita otkud joj laj novac, je li razbila svoju kasicuprasicu — ona je nestala.

12.

Devojčica se popela liftom na šesnaesti sprat oblakoclera. Nekoliko muškaraca i žena koji su bili s njom u liftu posmatrali su je radoznalo — ali, misu videli ništa neobično, mala devojčica u zelenoj bluzi i farmerkama sa papirnatom kesom u rukama i sokom od pomor anđže koji je povremeno pila kroz cev. Ali svi su oni bili građani Njujorka, a njihova je osobina da se ne mešaju u poslove drugih kao što ne žele da se drugi mešaju u njihove poslove.

Izašla je iz lifta, pročitala oznake i skrenula na levo. Prošla je kroz dupla staklenia vrata i ušla u sjajno opremljenu prostoriju za prijem. Na vratima je primetila natpis: »Sve vesti koje odgovaraju«.

Carli je zastala pred vratima.

— Učiniiću to, tatice — šapnula je — nadam se da postupam pravilno.

Čarli Mekgi je otvorila staklen’a vrata i ušla u sekretarijat »Roling stouna«, tamo gde ju je bibliotekar poslao.

Sekretarica je bila mlada žena sjajnih sivih očiju. Posmatrala je Čarli nekoliko sekundi bez ijedne reči: primetila je da drži papirnatu kesu u rukama, da pije sok i da je veoma mršava: bila je na ivici ishranjenosti, ali veoma visoka a lice joj je imalo neki ozbiljni, tajanstveni izraz. »Biće veoma lepa« — pomislila je sekretarica.

— Šta mogu da učinim za tebe, sestrice? -— pitala je sekretarica i osmehnula se.

— Trebalo je da vidim nekoga ko piše za vaš časopis — rekla je Čarli. Glas joj je bio tih, ali jasan i odlučan. — Imam priču kojiu bih želela da ispričam. A volela bih da svoju priču potkrepim dokazima. Pokazala bih nešto.

— Kao u školi: pričaj i pokazuj, je li? — pitala je sekretarica.

Čarli se osmehnula. Bio je to osmeh koji je skoro zaveo bibliotekara.

— Da i— reče Čarli — mislim da sam isuviše dugo čekala da bih svetu ispričava ovu svoju priču.

Pogovor

Iako je „Potpaljivačica“ samo roman, izmišljena priča, pored koje ste vi čitaoče proveli veče ili dva, većina komponenti romana je bazirana na istinitim događajima, bilo neprijatnim, neočekivanim ili jednostavno fascinantnim. Među neprijatnim je neporeciva činjenica da je amrička vlada, ili pojedine njene agencije, u vuše navrata, davala potencijalo opasne droge subjektima koji toga nisu bili ni svesni. U fascinantne, ako ne i zabronjavajuće, spada činjenica da su kako US, tako i SSSR imali programe za takozvane „divlje talente“ (izraz za parapsihooške moći koji je stvorio pisac naučne fantastike Jack Vince), i možda ih primenjivali. Vlada US je finansirala eksperimente koji su se koncentrisali na uticaj Kirilijanske aure i postojanje telekineze. Sovjetska istraživanja su se bazirala na parapsihološkom lečenju i komunikaciji telepatijom. Izveštaji koji su dolazili iz SSSR-a sugerišu da su oni imali više uspeha u telepatskom komuniciranju, korišćenjem identičnih blizanaca.

Dva druga istraživanja na koje su opbe vlade trošile novac je istraživanje fenomena levitacije i pirokineze. Dobar broj stvarnih incidenata izazvanih pirokinezom je zabeleženo (Charles Forh je zabeležio neka u svojim kjigama“Lo!“ i „Knjiga Prokletih“). Većina zabeleženih incidenata su bili spontano sagorevanje, kada su stvorene nevetovatne temperature. Ne tvrdim da takav talenat - naravno – postoji, i da treba da verujete u to, ja samo kažem da su manifestacije takvog tipa i misteriozne i izazvane mišlju, i sigurno nemam nikavu nameru da vas ubedim da je sled događaja opisan u ovoj knjizi moguć i verovartan. Ako išta ćelima da sugerišem je da naš svet, iako osvetljen fluorescentnim svetiljkama i neonom, krije mračne ćoškove i neotkrivene pukotine.

Takođe bih se zahvalio Alanu Williamsu mojem uredniku u „Vikingu“, Elaine Koster lektoru u NAL-u, Russell Dorru, koji je bio dovoljno ljubazan da mi pomogne oko medicinskog i farmaceutskog aspekta knjige, supruzi Tabithai koja je izrazila mnoge kritike i sugestije, svojoj kćerki Naomi koja mi je rasvetlila sve-kao je biti mlada, iinteligentna devojčica, a koja se bliži desetoj godini. Ona nije Čarli, ali mi je pomogla da da Čarli postane Čarli.

Stephen King,

Bangor, Maine