Richard Bachman

STEGOVNICI

Naziv originala:
Richard Bachman – THE REGULATORS

Prijevod – Božica Jakovlev

Hvala Jimu Thompsonu i Sam Peckinpahu:
Legendarne sjene.

NAPOMENA

Nakon pet romana objavljenih osamdesetih godina Richard Bachman je umro kada je otkriveno da je to u stvari pseudonim Stephena Kinga. Slučajno pronađen među papirima pokojnog Bachmana, roman Stegovnici pojavio se paralelno s Kingovim romanom Očajavanje, a svi glavni junaci ove knjige posuđeni su iz Očajavanja. King se odlučio na korištenje pseudonima kada ga je izdavač savjetovao da ne objavljuje previše svojih knjiga tijekom godine, a dodatni motiv našao je u okladi sa svojim agentom kojem je želio dokazati kako samo ime King nije isključivi razlog dobre prodaje njegovih romana. Bachmanov peti roman Mršavljenje tek što se nije probio na bestseller liste kada je varka otkrivena.

Razglednica Williama Garina svojoj sestri, Audrey Wyler:

PRVO POGLAVLJE

Topolska Ulica/3:45 poslije podne/15. srpnja 1996.

Ljeto je stiglo.

Ali ne šturo ljeto, ne ove godine, već hvalospjev ljetu, božansko utjelovljenje ljeta, raskošno zelenilo veličanstvenog ljeta središnjeg Ohija u zjenici oka sredine srpnja, usijano sunce žeže s tog legendarnog neba boje izblijedjelih Levisica, zvuk djece koja se dovikuju u Medvjedskoj šumi na vrhu brda, tink! palica igrača bejzbolske juniorske lige s igrališta na drugoj strani šume, zvuk motornih kosilica za travu, zvuk superbrzih automobila na Autocesti 19, zvuk rola na cementu pločnika i glatkom makadamu Topolske ulice, zvuk radija – bejzbolska utakmica Cleveland Indiansa (rijetka dnevna utakmica) u oštrom nadmetanju s Tinom Turner koja praši ‘Nutbush City Limit’, onu u kojoj se kaže Twenty-five is the speed limit, motorcycles not allowed in it’ – a sve to omotano blažećim, svilenkastim siktajem vrtnih poljevača kao zvučnim čipkanim rubom.

Ljeto u Wentworthu, država Ohio, mili Bože, kako krijepi dušu! Ljeto ovdje, u Topolskoj ulici, koja prolazi točno posred tog legendarnog izblijedjelog američkog sna, s mirisom hrenovki u pecivu u zraku i s nekoliko rasprsnutih papirnih ostataka petardi od Dana nezavisnosti koji još leže porazbacani u slivnicima. Ovaj je srpanj vruć, mili Bože, srpanj bez straha i mane kakvog Bog zapovijedi, s lentom, u to nema sumnje, ali ako ćemo iskreno, ovo je i sušan lipanj, bez vlage osim povremenog lepezastog kapljičnog praha iz crijeva za polijevanje koji gurka posljednje dronjke lampionskog papira s mjesta njihova počinka. To bi se danas moglo promijeniti; povremeno dopire grmljavina i oni koji gledaju The Weather Channel (u Topolskoj ulici mnogi imaju kabelsku televiziju, nego što), čuju da se tijekom dana očekuju pljuskovi s grmljavinom. A možda i orkan, iako je to malo vjerojatno.

No zasad još caruju lubenice i hladni napici i lopte šeprtljavo udarene vrhom bejzbolskih palica; ljeto je još kakvo se samo poželjeli može, možda i ljepše, i ovdje u središtu Sjedinjenih Američkih Država, živi se da se ne može bolje. Chevroleti su parkirani na kolnim prilazima a odresci u dubokom zamrzavanju u hladnjacima čekaju da ih se večeras okrene na roštilju u stražnjem dvorištu. (A hoće li poslije tog biti i pite od jabuka? Što misliš?) Ovo je zemlja zelenih travnjaka i brižljivo odnjegovanih cvjetnih lijeha; ovo je Kraljevstvo Ohio u kojem djeca nose kape okrenute naopako, široke sportsko majice s naramenicama vise im preko vrećastih hlača a glomazne klompaste tenisice kao da sve do jedne imaju širok potez zaštitnog znaka Nikea.

U četvrti koja se proteže između Medvjedske ulice na vrhu brežuljka i Zumbulske ulice u podnožju, nalazi se jedanaest kuća i jedna trgovina. Trgovina, na uglu Topolske i Zumbulske ulice, je svepopularni, sveamerički mini-market gdje se može nabaviti cigarete, pivo ili Rolling Rock, lizalice, sve što je potrebno za roštilj (papirnati tanjuri, plastične vilice, taco, čips, sladoled, kečap, namaz od gorčice), Popsicles¹ i širok izbor bezalkoholnih pića, spravljenih od ponajboljih sastojaka na svijetu. U E-Z Stop 24 može se po potrebi nabaviti i primjerak Penthousea, ali ih se mora tražiti od prodavača; u Kraljevstvu Ohio golaćki se časopisi uglavnom drže ispod tezge. I to se znalo, to je sasvim u redu. Važno je znati gdje ih se može nabaviti ukaže li se potreba.

Današnja prodavačica je nova, zaposlila se prije nepunih tjedan dana, i ovog trenutka, u 3:45 poslije podne, poslužuje dječaka i djevojčicu. Djevojčica izgleda kao jedanaestogodišnjakinja i već je na putu da postane ljepotica. Dječak, očito njezin mlađi brat, ima možda šest godina i na putu je (barem po mišljenju prodavačice) da postane gnjavator.

“Hoću dvije čokoladice!” vikne brat Gnjavator.

“Novca ima samo za jednu, ako svaki pojedemo po jedan sladoled”, reče mu Lijepa Sestrica, po mišljenju prodavačice, sa zadivljujućim strpljenjem. Da je to njezin mlađi brat, došla bi u napast da ga opatrne nogom u dupe tako jako da bi dobio ulogu zvonara crkve Notre Dame u školskoj predstavi.

“Mama ti je jutros dala pet dolara, vidio sam”, kaže gnjavator. “Gdje je ostatak, Marrrrr-grit?” “Ne zovi me tako, mrzim to”, kaže djevojčica. Ima dugu plavu kosu boje meda koju prodavačica smatra prekrasnom. Kosa nove trgovkinje je kratka i šašava, obojena narančasto na desnoj strani glave, a zeleno na lijevoj. I te kako dobro zna da bi bila morala isprati boju iz kose zbog posla da poslovođa nije hitno morao naći nekog za smjenu od jedanaest do sedam – njezina sreća, njegov peh. Iznudio je obećanje od nje da će nositi rubac ili bejzbolsku kapu preko te maljarije na glavi, ali su obećanja zato da ih se krši. A sad Lijepa Sestrica prilično ljubopitljivo gleda u njezinu kosu.

“Margrit-Margrit-Margrit!” mlađi brat grakće razdragano zdušnom pakošću koju mogu gajiti jedino mlađa braća.

“Zapravo se zovem Ellen”, kaže djevojčica tonom nekog tko povjerava veliku tajnu.

“Margaret mi je srednje ime. On me tako zove jer zna da to mrzim.”

“Drago mi je, Ellen”, kaže prodavačica i počne računati Ellenin potrošak.

“Drago mi je, Marrrrr-grit!” oponaša gnjavator od brata, krevelji se pritom tako neumorno užasno da je čak i smiješan. Nabrao je nos, gleda u križ. “Drago mi je, Crvuljo Margrit!”

Ne obazirući se na nj, Ellen kaže: “Vaša mi je kosa super.”

“Hvala”, kaže nova prodavačica, smiješeći se. “Nije lijepa kao tvoja, ali nije ni loša. Dolar četrdeset šest centi.”

Djevojčica iz džepa traperica izvadi plastičnu torbicu za sitniš. Od onih koje se otvaraju pritiskom sa strane. U njoj su dvije zgužvane dolarske novčanice i nekoliko kovanica.

“Pitajte Crvulju Margrit na što su otišla ostala tri dolara!” zatrubi gnjavator. Pravi je razglas. “Od njih je kupila časopis s Eeeeeeethanom Hawwwwkeom na prvoj stranici!”

Djevojčica se ogluši na njegove riječi, iako joj se obrazi počinju rumenjeti. Kad je pružila dva dolara, ona kaže: “Nisam vas još vidjela ovdje.”

“Vjerojatno i nisi, počela sam raditi tek prošle srijede. Trebao im je netko tko će radili od jedanaest do sedam i ostati nekoliko sati dulje ako zakasni onaj iz noćne smjene.”

“Pa, i meni je drago da smo se upoznale. Ja sam Ellie Carver. A ovo je moj mlađi brat, Ralph.”

Ralph Carver isplazi jezik i ispusti zvuk poput ose uhvaćene u bočici majoneze. Kako je to dobro odgojena beštijica, pomisli djevojka dvobojne kose.

“Ja sam Cynthia Smith”, kaže ona i preko tezge pruži ruku djevojčici. “Uvijek Cynthia i nikad Cindy. Hoćeš li upamtiti?”

Djevojčica kimne glavom, smiješeći se. “A ja sam uvijek Ellie, nikad Margaret.”

“Crvulja Margrit!” Ralph klikne mahnitim ushitom šestogodišnjaka. Podigne ruke u zrak i počne migati bokovima lijevo-desno nerazrijeđenim otrovom životne radosti. “Crvulja Margrit voli Eeeethana Hawwwwwkea!”

Ellen pogleda Cynthiju pogledom puno starije osobe, izrazom umorne pomirbe sa sudbinom koji poručuje Vidite li što ja moram trpjeti. Cynthia, koja je također imala mlađeg brata i točno zna što lijepa Ellie mora trpjeti, prasnula bi u smijeh ali uspije ostati ozbiljna. A to je dobro. Djevojčica je zatočenik svog doba i svoje dobi, baš kao i ostali, što znači da je za nju ovo sve posve ozbiljno. Ellie pruži bratu limenku Pepsi. “Vani ćemo podijeliti čokoladicu”, kaže ona.

“Vući ćeš me u Razbijaču”, kaže Ralph kad su krenuli prema vratima, stupivši u blještavi pravokutnik sunca koji pada kroz prozor poput vatre. “Vući ćeš me u Razbijaču sve do kuće.”

“Da ne bi”, kaže Ellie, ali kad je otvorila vrata, brat Gnjavator se okrene i pogleda Cynthiju samodopadnim pogledom koji poručuje Pričekaj samo da vidiš po čijem će biti. Samo pričekaj. A tad izađu.

Da, ljeto je, ali ne šturo ljeto; riječ je o 15. srpnja, sljemenjači ljeta, u gradiću u Ohiju, u kojem većina djece polazi ljetne tečajeve vjeronauka i sudjeluje u ljetnom programu Gradske knjižnice i gdje se ne može dogoditi da jedno dijete ne bi imalo malu crvenu prikolicu koju je krstilo (iz razloga koje samo ono zna) Razbijač. Jedanaest kuća i jedan market kuhaju se na toj blještavoj ogoljeloj srpanjskoj žezi srednjeg zapada, trideset jedan stupanj u hladu, trideset pet stupnjeva na suncu, dovoljno vruće da zrak treperi iznad pločnika kao iznad otvorene talioničke peći.

Ulica se proteže od sjevera prema jugu, neparni brojevi na strani prema Los Angelesu, a parni na strani prema New Yorku. Na vrhu, na zapadnom uglu Topolske i Medvjedske ulice, je Topolska ulica broj 251. Brad Josephson je ispred kuće, gumenim crijevom zalijeva cvjetne lijehe pokraj prilazne staze. Ima četrdeset šest godina, prekrasnu kožu boje čokolade i dugačku padinu od trbuha. Ellie Carver smatra da sliči Billu Cosbyju... barem malo. Brad i Belinda Josephson jedini su crnci u njihovu susjedstvu i susjedstvo se silno ponosi što ih ima. Izgledaju upravo onako kako srednji stalež u Ohiju voli da njihovi crnci izgledaju i tako godi vidjeti ih kako idu za svojim poslom. Simpatični ljudi. Svi vole Josephsonove.

Cary Ripton, koji ponedjeljkom poslije podne raznosi wentwortske novine Shopper, skrene biciklom iza ugla i dobaci Bradu smotane novine. Brad ih spretno uhvati rukom kojom ne drži crijevo, ne pomaknuvši se s mjesta. Samo je podignuo ruku i vump – u ruci mu je.

“Dobar potez, gospodine Josephson!” dovikne Cary i odveze se dalje. Jutena vreća puna novina poskakuje mu na boku. Odjeven je u prevelik dres Orlando Magica sa Shaqovim brojem 32.

“Da, još nisam zahrđao”, kaže Brad i gurne mlaznicu gumenog crijeva pod ruku kako bi mogao otvoriti tjednik-brošuru i vidjeti što je na prvoj stranici. Dakako, isto sranje – sajmišne rasprodaje i reklamno trućanje – ali ga svejedno želi podrobno pregledati. Ljudska priroda, pretpostavi on. Preko puta ulice, na broju 250, Johnny Marinville sjedi na svojem prednjem trijemu, svira gitaru i pjeva. Jedna od glupljih folk pjesama, ali Marinville dobro svira. Premda se nitko neće zabuniti i pomisliti kako je riječ o Maryinu Gayeu (ili čak Perryju Comu), ima sluha i osjećaja za melodiju. Brada je to uvijek pomalo jedilo; čovjek koji nešto dobro zna trebao bi se zadovoljiti time i kloniti se ostalog, smatra Brad.

Cary Ripton, četrnaest godina, jež frizura, igra rezervnog hvatača za wentwortsku momčad American Legiona² (momčad Hawksa, trenutačni omjer pobjeda i poraza 14 prema 4 i trebaju odigrati još dvije utakmice), baci idući primjerak Shoppera na trijem broja 240, kuću Sodersonovih. Josephsonovi su crnci Topolske ulice; Sodersonovi, Gary i Marielle, su boemi Topolske ulice. Na vagi javnog mišljenja, supružnici Soderson održavaju ravnotežu.

Gary je, uglavnom, čovjek sklon priskočiti u pomoć ljudima u nevolji pa ga susjedi vole unatoč tome što je skoro uvijek pod gasom. Ali Marielle... dakle, kako zna reći Slatkica Carver, “Za žene Mariellina kova postoji riječ koja se rimuje s riječju za ženku psa.”

Caryjev je udarac besprijekorno izvedeni horok. Shopper se odbije od ulaznih vrata Sodersonovih i prizemlji točno na otirač s natpisom ‘Dobro došli!’, ali nitko ne izađe po njega; Marielle je u kući, tušira se (već drugi put danas; mrzi kad vrijeme postane ovako ljepljivo), a Gary je u stražnjem dvorištu, rastreseno raspiruje žar u roštilju i naposljetku ga nakrca s toliko briketa da bi mogao ispeći bivola. Na sebi ima pregaču s natpisom MOŽETE POLJUBITI KUHARA. Prerano je početi peći odreske, ali nikad nije odveć rano za pripremu. Nasred stražnjeg dvorišta Sodersonovih je suncobranom zaklonjen vrtni stol a na njemu Garyjev prenosivi bar: bočica maslina, bočica džina i bočica vermuta. Bočica vermuta je neotvorena. Dupli martini stoji ispred nje. Gary završi s pretrpavanjem roštilja, priđe stolu i popije što je ostalo u čaši. Jako je sklon martinijima i kad nema nastave nacvrca se prije četiri sata poslije podne. Današnji dan nije iznimka.

“A sad”, kaže Gary, “idući kandidat.” Tad počne spravljati još jedan sodersonovski martini. Čini to tako da: a) napuni svoju čašu do tri četvrtine džinom Bombay; b) ubaci maslinu Amati; c) kucne se rubom čaše o neotvorenu bocu vermuta za sreću.

Kuša; zatvori oči; kuša ponovno. Njegove oči, već prilično crveno, otvore se. Nasmiješi se. “Da, dame i gospodo!” kaže on svom užeglom stražnjem dvorištu. “Dobili smo pobjednika!”

Tiho, nadglasavši ostale zvuke ljeta – djecu, kosilice, superbrze automobile, poljevače, raspjevane kukce u sparušenoj travi njegova stražnjeg dvorišta – Cary čuje piščevu gitaru, umilan i nosiv zvuk. Skoro istog trenutka i on zapjeva i zapleše oko kruga sjene koju je bacao suncobran, držeći čašu u ruci, pridruživši se pjesmi:

“So kiss me and smile for me... Teli me that you'll wait for me... Hold me like you’ll never let me go...³”

Dobra melodija, sjeća je se iz vremena dok blizanci Reedovih, dvije kuće niže, još nisu bili ni idejno začeti, a kamoli rođeni. Na trenutak ga zapanji zbiljnost prolaska vremena, kako je neumitna, kako neumoljiva. Fijukne pokraj uha poput palice za golf sa željeznim vrhom. On ponovno potegne iz čaše i upita se što sad učiniti kad je roštilj spreman za puštanje u promet. Zajedno s drugim zvukovima, čuje i tuš s gornjeg kata i zamisli golu Marielle – guja kakve nema, ali je zadržala figuru. Zamisli je kako sapuna grudi, a možda i kružnim pokretima miluje bradavice jagodicama prstiju kako bi joj se ukrutile. Dakako da ona ne čini ništa od toga, ali je to slika-balon koju se ne može otjerati ako ju se ne probuši. Odluči biti ovostoljetna inačica Sv. Jurja – zmaja neće ubiti nego ga poševiti. On odloži čašu s martinijem na vrtni stol i krene prema kući.

Bože, ljeto je, ljeto, lje-lje-ljeto, i u Topolskoj ulici živi se lagodno.

Cary Ripton provjeri u retrovizoru ide li kakvo vozilo, ne ugleda ništa, i skrene prema istoku, na drugu stranu ulice prema kući Carverovih. Nije gubio vrijeme na gospodina Marinvillea jer mu je gospodin Marinville početkom ljeta dao pet dolara da mu ne donosi Shopper. “Molim te, Cary”, rekao je on, očiju ozbiljnih i usrdnih. “Ne mogu čitati o još jednom otvorenju supermarketa ili veselici u dragstoru. Ubit će me to.” Cary ni najmanje ne shvaća gospodina Marinvillea, ali je on inače ljubazan čovjek, a pet dolara je pet dolara.

Gospođa Carver otvori ulazna vrata kuće na broju 248 i mahne kad joj Cary nabaci Shoppera. Ona ispruži ruke da ga uhvati, promaši i nasmije se. Cary se nasmije s njom. Gospođa Carver nema ni ruke ni reflekse Brada Josephsona, ali je lijepa i vraški dobre volje. Njezin je suprug pokraj kuće, odjeven u kupaće gaćice i japanke i pere automobil. Kutom oka ugleda Caryja, okrene se i nacilja u nj prstom. Cary mu uzvrati jednakom mjerom i oni se počnu pretvarati da pucaju jedan u drugog. To je kukavan ali hrabar pokušaj gospodina Carvera da bude frajer i Cary to poštuje. David Carver radi za poreznu i Cary zaključuje da je ovog tjedna na dopustu.

Dječak prisegne samom sebi: bude li kad odraste morao obavljati službenički posao i raditi do pet (zna da se to nekim ljudima događa, kao što netko dobije šećernu bolest ili mu otkažu bubrezi), nikad neće provesti godišnji kod kuće, perući automobil na kolnom prilazu.

A i neću imali automobil, pomisli on. Imat ću motocikl. Ali ne neki. Nego staru mrcinu od Harley Davidsona poput onog kakvog gospodin Marinville drži u svojoj garaži. Američki čelik.

Ponovno pogleda u retrovizor i ugleda nešto žarkocrveno u Medvjedskoj ulici niže kuće Josephsonovih – izgleda kao kombi, parkiran malo dalje od jugozapadnog ugla tog raskršća – pa u širokom luku ponovno prijeđe ulicu svojim Schwinnom, ovaj put do broja 247, kući Wylerovih.

Od svih nastanjenih kuća u ulici (stara kuća Hobartovih na 242 je prazna), kuća Wylerovih je jedina koju bi se uvjetno moglo nazvali zapuštenom – to je kućica u rančerskom stilu kojoj bi dobro došao svježi premaz boje, a na kolnom prilazu svježi sloj popločenja. Na travnjaku se vrti poljevač, ali se na travi još primjećuju posljedice vrućeg, sušnog vremena na način na koji se na ostalim travnjacima u ulici (uključujući i travnjak prazne kuće Hobartovih) to ne primjećuje. Vide se žute pačetvorine, sad još male, ali se šire.

Ona ne zna da voda nije dovoljna, pomisli Cary, i gurne ruku u svoju platnenu vreću uzeti još jedan smotuljak Shoppera. Njezin bi suprug možda to znao, ali –

On odjednom primijeti da gospođa Wyler (udovice se tituliraju kao gospođe, pretpostavi on) stoji iza zaštitnih vrata. Nešto u tome što ju je ugledao ondje, zapravo tek nešto više od njezina obrisa, grdno ga prestraši. Na trenutak mu kotači bicikla zavrludaju a kad je bacio smotane novine, njegov uobičajen precizni pogodak uvelike promaši cilj. Shopper padne na jedan od ukrasnih grmova koji su stajali s obje strane prednjih stuba. Mrzi kad mu se to dogodi, mrzi, kao u nekom glupom skeču u kojem dostavljač novina uvijek baci Daily Bugle na krov ili u ružin grm – hah-hah, dostavljači novina koji ne znaju gađati, koja luda fora. Nekog drugog dana (ili neke druge kuće) možda bi se vratio ispraviti pogrešku... možda bi čak i tutnuo novine u ženinu ruku uz osmijeh, kimnuo glavom i poželio joj ugodan dan. Ali ne i danas. U ovome mu se nešto ne sviđa. Nešto u načinu na koji ona stoji iza zaštitnih vrata, pogurenih ramena i klatećih ruku, poput dječje igračke iz koje su izvađene baterije. A to nije jedino što nije kako valja. Ne vidi je baš najjasnije da bi mogao pouzdano reći, ali mu se čini da bi gospođa Wyler mogla biti obnažena od struka naviše, da stoji ondje u svom predvorju odjevena samo u kratke hlačice. Stoji ondje i zuri u njega.

Ako je tako, nije seksi. Jezivo je.

A i onaj klinac koji živi s njom, njezin nećak, taj mali šupak, i od njega ga spopada jeza. Nikad ne govori, čak ni kad mu se obratiš – hej, kak si, sviđa ti se ovdje, misliš da će Indiansi ponovno ući u prvu ligu – samo te pogleda tim svojim očima boje blata. Gleda te onako kako se Caryju čini da ga gospođa Wyler, koja je inače simpatična, sad gleda. Kao kad pauk kaže muhi, uđi u moj salon, tako. Njezin je suprug umro prošle godine (zapravo, baš kad se Hobartovima dogodila ona nevolja pa su se odselili), a ljudi kažu da to nije bio nesretan slučaj. Ljudi kažu da je Herb Wyler, koji je skupljao marke i Caryju dao staru zračnicu, počinio samoubojstvo.

Po leđima mu se zamreškaju valići žmaraca – dvaput jezivijih u ovako vruć dan – i on prijeđe na drugu stranu ulice nakon ponovnog letimičnog pogleda u retrovizor. Onaj crveni kombi još stoji gore blizu ugla Medvjedske i Topolske ulice (prva kombijevska liga, pomisli dječak), no ovaj put niz cestu dolazi još jedno vozilo, plava Acura koju Cary odmah prepozna. To je gospodin Jackson, drugi nastavnik ove četvrti. No u njegovu slučaju nije riječ o srednjoškolskom nastavniku; gospodin Jackson je zapravo profesor Jackson, ili možda samo docent Jackson. Predaje na sveučilištu Ohio State, starosjediocima “Države divljeg kestena”. Jacksonovi žive na broju 244, do kuće Hobartovih. To je najljepša kuća u njihovu susjedstvu, prostrana katnica sa zabatima i visokom živicom na strani prema podnožju a visokom ogradom od cedrova kolja na strani prema vrhu, koja dijeli njihovu od kuće starog veterinara.

“Bok, Cary!” kaže Peter Jackson i zaustavi se pokraj njega. Odjeven je u izblijedjele traperice i pamučnu majicu s motivom velikog žutog nasmiješenog lica. UGODAN VAM DAN ŽELIM! poručuje gospodin Smješko-Smiješić. “Kako život, zloćko?”

“Super, gospodine Jackson”, Cary reče smiješeći se. Namjeravao je dodati Samo što mi se čini da gospođa Wyler stoji iza svojih vrata skinute majice ali ipak to ne učini. “Najbolje na svijetu.”

“Jesi li već počeo igrati?”

“Dosad sam igrao samo dvaput, ali nema veze. Sinoć sam nekoliko puta bio u igri, a vjerojatno ću i večeras ući još nekoliko puta. Nisam se zapravo ničemu više nadao. Ali ovo je posljednja godina Albertinija u Legionu.” Pruži Peteru smotani primjerak Shoppera.

“Tako je”, kaže Peter uzimajući ga. “A iduće godine red je na monsieura Caryja Riptona da urla na mjestu štopera.”

Dječak se nasmije. Uveseljavala ga je pomisao da stoji između druge i treće baze i zavija poput vukodlaka. “I ove godine predajete u ljetnoj školi?”

“Aha. Dva kolegija. Shakespeareove povijesne drame, plus James Dickey i novojužnjački gotički roman. Zvuči li ti išta od tog zanimljivo?”

“Mislim da ću propustiti ove godine.”

Peter ozbiljno kimne glavom. “Propustiš li, više nikad nećeš morati ići u ljetnu školu, zloćko.” On lupne po nasmiješenom licu na svojoj majici. “S dolaskom lipnja ublaže propise o odijevanju nastavnika, ali je ljetna škola svejedno gnjavaža. Uvijek isto.” On baci smotani primjerak Shoppera na sjedište i prebaci Acurin mjenjač u prvu brzinu. “Nemoj da te pogodi srčani udar od bicikliranja po susjedstvu s tim novinama.”

“Ma neće. A mislim da će ionako padati kiša. Svako malo čujem grmljavinu.”

“Tako kažu – pazi!”

Velik dlakav stvor prozuji pokraj njih poput metka, u lovu na crveni krug. Cary nagne bicikl prema automobilu gospodina Jacksona i Hanibalov ga rep okrzne lagano poput perca. Njemački je ovčar u hajci na frizbi.

“Njega biste trebali upozoriti na srčani udar”, kaže Cary.

“Možda imaš pravo”, kaže Peter i polako krene.

Cary se zagleda u Hanibala koji je ščapio frizbi s pločnika na drugoj strani ulice i okrenuo se držeći ga u zubima. Oko vrata mu je privezana kicoška bandana⁴ i izgleda kao da se kesi po pseći.

“Donesi ga, Hanibal!” vikne Jim Reed, a njegov brat blizanac se pridruži: “Ma daj, Hanibal! Ne budi budala! Uzmi! Donesi!”

Hanibal stoji ispred kuće broj 246, preko puta kuće Wylerovih, drži frizbi u zubima i polako maše repom lijevo-desno. Kao da se još jače kesi.

Blizanci Reedovih žive na broju 245, kuću niže od gospođe Wyler. Stoje na rubu svog travnjaka (jedan tamnokos, drugi svjetlokos, oba visoka i zgodna, u podrezanim majicama i istovjetnim hlačicama Eddie Bauer⁵), i pilje na drugu stranu ulice u Hanibala. Iza njih stoje dvije djevojke. Jedna je Susi Geller, prva susjeda. Zgodna, ali ne i grom. Druga, crvenokosa, dugih nogu navijačice-plesačice, je druga priča. Njezina bi fotografija mogla stajati kao ilustracija riječi grom u rječniku. Cary je ne poznaje, ali bi je želio upoznati, doznati čemu se nada, što sanja, kakvi su joj planovi i o čemu mašta. Osobito o čemu mašta. Ali ne u ovom životu, pomisli on. To je zrela pica. Ima najmanje sedamnaest godina.

“O jao!” kaže Jim Reed, pa se okrene svom tamnokosom bratu. “Ovaj put ti idi po njega.”

“Nema teorije, bit će sav slinav”, kaže Dave Reed. “Hanibal, budi dobar peso i donesi to!”

Hanibal stoji na pločniku ispred veterinarove kuće i dalje se kesi. Nja-nja, kaže on ne morajući ništa reći; sve je to u njegovu cerekanju i kraljevski neužurbanom luku repa. Nja-nja, vi imate cure i Eddie Bauer kratke hlačice, ali ja imam vaš frizbi i oblijevam ga svojom psećom slinom, a to me po vlastitu uvjerenju čini velikom zvjerkom.

Cary zavuče ruku u džep i izvadi paketić sjemenki od suncokreta – ako moraš dreždati na klupi za rezerve, sjemenke pomažu da ti brže prođe vrijeme. Prilično se izvještio u krckanju sjemenki zubima i žvakanju ukusnih jezgri dok pijucka ljuske na napukli cement ispod klupe za rezerve strojničkom brzinom prvoligaša.

“Moj je adut jači”, dovikne on Reedovima, nadajući se da će svojim krotiteljskim sposobnostima zadiviti onu ljupku crvenokosu, znajući da je to budalasta tlapnja kakvu jedino klinjo između prvog i drugog razreda srednje škole može gajiti, ali – Bože koji jesi na nebesi – cura izgleda tako predivno u tim svojim bijelim kratkim hlačicama s posuvracima. Usto, kad je malo maštanja naškodilo nekom klincu?

Spusti paketić sjemenki na pseću razinu i zašuška celofanom. Hanibal mu priđe istog trenutka crveni frizbi još je u škripu njegovih iskeženih usta. Cary istrese nekoliko sjemenki na dlan. “Ovo je fino, Hanibal”, kaže on. “Najbolje su. Sjemenke suncokreta, obožavaju ih psi posvuda u svijetu. Kušaj ih. Kupit ćeš ih.”

Hanibal još trenutak ostane tako zagledan u sjemenke, osjetljivo uzdrhtalih nozdrva, a tad spusti frizbi na Topolsku ulicu i usiše sjemenke s Caryjeva dlana. Dječak se munjevito sagne, zgrabi frizbi (Bio je slinav na rubu) pa ga dobaci Jimu Reedu u besprijekornom luku. Jim ga uhvati a da nije morao načiniti ni koraka. A... Bože svemogući, Kriste mili, ona mu crvenokosa plješće, skače u zrak pokraj Susi Geller, njezine sise (male ali slasne) kao da se kotrljaju ispod bodija golih leđa s naramenicama pričvršćenima oko vrata. Hvala ti Bože, najljepša hvala, sad u memoriji imamo materijala za šetati kožicu da nam potraje najmanje tjedan dana.

Razdragano se smiješeći, ne znajući da će umrijeti kao djevac i rezervni štoper, Cary baci primjerak Shoppera na trijem kuće Toma Billingsleya (čuje kako Docova kosilica zavija iza kuće) i ponovno u širokom luku prijeđe ulicu do kuće Reedovih. Dave dobaci frizbi Susi Geller pa uzme Shopper kad mu ga Cary hitne.

“Hvala ti za frizbi”, kaže Dave.

“Nema na čemu.” On kimne glavom prema crvenokosoj. “Tko je ona?”

Dave se nasmije, ali ne neljubazno. “Nije važno, mladiću. Ne gubi dah na takva pitanja.”

Cary pomisli da bi mogao malo navaljivati, no zaključi da je vjerojatno bolje odustati dok je još u prednosti – ipak je on došao do frizbija i ona mu je zapljeskala, a od prizora kad je ona počela skakutati u tom malom bodiju ukrutio bi se i gnjecavi valjušak. To je dovoljno za vruće ljetno poslije podne kao što je ovo.

Iznad i iza njih, na vrhu brežuljka, pokrene se onaj crveni kombi, polako se šuljajući oko ugla. “Doći ćeš večeras na utakmicu?” Cary upita Davea Reeda. “Dolaze nam Rebelsi iz Columbusa. Trebalo bi biti dobro.”

“Igrat ćeš?”

“Trebao bih odigrati nekoliko rundi i najmanje jednom biti na mjestu udarača.”

“Onda vjerojatno neću”, kaže Dave i nasmije se smijehom koji sliči jodlanju. Cary se lecne. Blizanci izgledaju kao mladi bogovi u svojim odrezanim majicama, ali kad zinu opasno sliče blizancima Hager iz Hee Hawa⁶.

Cary baci pogled prema kući na uglu Topolske i Zumbulske ulice, preko puta trgovine. Posljednja kuća na lijevoj strani ulice, kao u istoimenom filmu strave. Na kolnom prilazu nema automobila, no to ništa ne znači, možebit je u garaži.

“Doma je?” upita on Davea i bradom pokaže prema kući na broju 240.

“Ne znam”, kaže Jim prilazeći im. “Ali to se malokad zna, zar ne? Zato i jest tako čudan. Često ostavi automobil u garaži pa presiječe kroz šumu do Zumbulske ulice. Vjerojatno sjedne na autobus i ode kamo već odlazi.”

“Bojiš ga se?” Dave upita Caryja. Ne zadirkuje ga, ali nije ni daleko od toga.

“Ma ne”, kaže Cary hladnokrvno, gledajući u crvenokosu, pitajući se kako bi bilo stiskati u naručju smotuljak njoj nalik, posvuda glatku i gipku, možda bi mu nakratko uvalila jezik dok bi se privijala uz njegovu treću nogu. Ne u ovom životu, braco, pomisli on ponovno.

Nehajno mahne crvenokosoj – naizgled ravnodušan, a unutra razdragan kad mu ona uzvrati pozdrav – pa poprečno otplovi prema Topolskoj 240. Isporučit će Shoppera na trijem svojim uobičajenim preciznim bacanjem, a potom – ako bivši policajac ne izleti kroz prednja vrata zapjenjenih usta i zapilji u njega svojim drogiranim pogledom očiju punih PCP-a⁷, možda vitlajući svojim službenim revolverom ili mačetom ili nečim takvim – Cary će otići u E-Z Stop popiti sok i proslaviti još jedan uspješno obavljen obilazak svojeg područja: od Andersonove avenije do Kolumbova prilaza, od Kolumbova prilaza do Medvjedske ulice, od Medvjedske ulice do Topolske ulice. A zatim kući, presvući se u gladijatorski dres i krenuti u bejzbolsku arenu.

No prvo mora srediti kuću na broju 240, obitavalište bivšeg policajca o kojem se priča da je izgubio posao kad je nasmrt premlatio dva nedužna klinca iz sjevernog dijela grada jer je mislio da su silovali djevojčicu. Cary nije znao ima li u toj priči istine – u svakom slučaju nikad ništa o tome nije pročitao u novinama – ali je vidio policajčeve oči. U njima ima nečeg što nije primijetio ni u kojim drugim očima, praznine zbog koje dobiješ želju svrnuti pogled prvom prilikom, pod uvjetom, naravno, da ne ispadneš papak.

Na vrhu uzvisine, onaj crveni kombi – ako je to kombi, tako jeftin, načinjen po narudžbi, pa je teško reći – skrene u Topolsku ulicu, počne ubrzavati. Zvuk njegova motora je sinkopirani, svilenkasi i mrmor. A kakva je to, lijepo molim, kromirana naprava na njegovu krovu?

Johnny Marinville prestane svirati gitaru i zagleda se u prolazeći kombi. Ne vidi unutra jer su prozori zatamnjeni, ali ta stvarca na krovu sliči kromiranoj radarskoj anteni, neka ga vrag odnese. Zar se CIA obrušila na Topolsku ulicu? Preko puta, Johnny vidi Brada Josephsona kako stoji na svom travnjaku, u ruci još drži crijevo za polijevanje a u drugoj svoj primjerak Shoppera. I Brad otvorenih usta zuri za sporim kombijem (Je li to zaista kombi? Je li?), a njegov izraz lica je mješavina čuđenja i zbunjenosti.

Sunčane sulice odbijaju se od žarkocrvene boje i kroma ispod tamnih prozora, sulice tako blještave da Johnny žmirne.

U susjednoj kući, David Carver još pere automobil. Živa je volja, mora mu se priznati; zakopao je taj svoj Chevy u pjenu sve do brisača.

Onaj crveni kombi provalja se pokraj njega, brujeći i ljeskajući.

Na drugoj strani ulice, blizanci i njihove prijateljice prekinu svoju igru na prednjem travnjaku i zagledaju se u kombi koji polako klizi ulicom. Mladež je načinila četverokut; u sredini sjedi Hanibal, sretno dašće i čeka iduću priliku da ščepa frizbi.

Događaji se sad brzo nižu, iako nitko u Topolskoj ulici to još ne shvaća.

U daljini zagrmi.

Cary Ripton u svom retrovizoru jedva primjećuje kombi ili žarkožuti Ryderov kamion koji skreće lijevo iz Zumbulske u Topolsku ulicu pa na kolni prilaz E-Z Stopa, na kojem još stoje mali Carverovi pokraj Razbijača, crvenog kombija, i natežu se oko toga hoće li Ralpha njegova sestra vući uzbrdo ili neće. Ralph je pristao hodati i šutjeti o časopisu s Ethanom Hawkeom na naslovnici, ali jedino ako mu njegova mila sestra Crvulja Margrit da cijelu čokoladicu umjesto pola.

Djeca prekinu prepirku, primijetivši bijelu paru koja sikće iz rešetke Ryderova kamiona poput zmajeva daha, ali Cary Ripton ne haje za nevolje Ryderova kamiona. Njegova je pozornost usmjerena isključivo na jedno: kako isporučiti primjerak Shoppera ludom bivšem policajcu i izvući živu glavu. Bivši se policajac zove Collier Entragian i on je jedina osoba u ovom susjedstvu na čijem travnjaku stoji ZABRANJEN PRISTUP. Mali je, neupadljiv, ali je ondje.

Ako je ubio dvoje djece, kako to da nije u zatvoru? snebiva se Cary, i to mu nije prvi put. Zaključi da ga se to ne tiče. Neprekinuta sloboda bivšeg policajca nije njegova briga u ovo sparno poslijepodne; njegova je briga preživjeti.

S obzirom na takve misli, nije ni čudo da Cary ne primjećuje Ryderov kamion kroz čiju se rešetku slijeva para ili dvoje djece koji su na trenutak prekinuli svoje složene pregovore o časopisu, čokoladici 3 mušketira i crvenom autiću, kao ni kombi koji se spušta niz ulicu. Usredotočio se na to kako ne postati iduća žrtva policajca-psihopata. To je životna ironija, jer mu njegova kob zapravo prilazi s leđa.

Jedan od bočnih prozora na kombiju počne se spuštati.

Kroza nj izviri cijev dvocijevke. Neobične je boje, ne baš srebrne, ali ni sive. Cijevi-blizanke izgledaju kao crno obojen matematički znak za neizmjerno.

Negdje s onu stranu plamtećeg neba, poslijepodnevna grmljavina ponovno zatutnji.

Iz columbuškog Dispatcha od 31. srpnja 1994:

Četvero ubijeno u pucnjavi prilikom (sumnja se) obračuna uličnih bandi; šestogodišnji preživio

SAN JOSE (AP) Obiteljski praznici u sjevernoj Kaliforniji završili su jučer tragično kad je četvero članova jedne obitelji iz Toleda ubijeno u pucnjavi. Pali su kao žrtve, pretpostavka je policije San Josea, zabune u obračunu između bandi. U pucnjavi iz prolazećeg automobila ubijeni su William Garin (42), June Garin (40) i dvoje od njihovo troje djece: John Garin (12) i Mary Lou Garin (10). Garinovi su bili u posjetu Josephu i Roxanni Calabrese, prijateljima iz studentskih dana. Calabreseovi su u vrijeme pucnjave bili u stražnjem dvorištu i nisu stradali. Bez ozljeda je prošao i Seth Garin, koji se igrao u pješčaniku iza kuće. Prema riječima Josepha Calabresea, Garinovi i njihova starija djeca igrali su kriket na travnjaku ispred kuće kad su ih posmicali.

“Ne mogu povjerovati u kakvom to društvu živimo, da se takvo što može dogoditi”, rekao je potreseni Calabrese. “Ovo je fina četvrt. Ovako nešto nam se još ovdje nikad nije dogodilo.”

Očevici kažu da su u blizini neposredno prije pucnjave vidjeli crveni kombi. Jedan je čovjek izjavio da je kombi možda bio opremljen sofisticiranom opremom za praćenje. “Na krovu je imao nešto slično radarskoj anteni”, rekao je on. “Ako ga se ništarije odmah ne otarase, bit će ih lako naći.”

No policija još nije našla zagonetni kombi i nitko još nije uhićen. Na pitanje kojim je oružjem izvršen napad, poručnik Kobert Alvarez rekao je samo da još nisu došli do konačnog zaključka i da je istraga još u toku.

DRUGO POGLAVLJE

1

Steve Ames vidio je pucnjavu zbog ono dvoje djece koja su se gložila pokraj crvenog dječjeg automobila ispred trgovine. Djevojčici je dječak očito dojadio i na trenutak je Steve bio uvjeren da će ga gurnuti... pa bi mogao lijepo odletjeti preko autića i pasti pred kamion. Pregaziti u središnjem Ohiju derište u majici s likom Barta Simpsona jamačno bi bio predivan završetak ovog zajebanog dana.

Kad se zaustavio na sigurnoj udaljenosti od njih – bolje spriječiti nego liječiti – primijeti da se njihova pozornost s onog zbog čega su se prepirali prebacila na šišteću paru iz njegova hladnjaka. Iza njih, na cesti, stajao je crveni kombi, možda najkričaviji crveni kombi koji je Steve ikad vidio. No njegov pogled nije privukla boja, nego sjajni kromirani ukras na krovu kombija. Izgledao je poput futurističke radarske antene. A i njihao se u kratkom, brzometnom luku, baš kao radarske antene.

Na drugom kraju ulice vozio se neki dječak na biciklu. Kombi mu se približi, kao da ga je vozač (ili netko unutra) želio nešto upitati. Dječak nije imao pojma da je kombi ondje; upravo je izvadio presavijene novine iz vreće koja mu je visjela o boku i zamahnuo rukom da ih baci. Steve i ne znajući ugasi motor svog kamiona. Više nije čuo postojano šištanje iz svog hladnjaka, nije vidio djecu koja su stajala pokraj crvenog autića, nije razmišljao o tome što će reći kad nazove broj 800 koji su mu oni iz Ryderova rent-a-cara dali za slučaj kvara.

Jednom ili dvaput u životu doživio je bljeskove prekognicije predosjećaje, parapsihološke slutnje – ali ovo nije bio bljesak nego grč: uvjerenost da će se nešto dogoditi. Ali ne nešto čemu bi valjalo nazdravili.

Nije vidio dvocijevku kako viri kroz bočni prozor kombija, nije bio u dobrom položaju, ali je čuo kabam! puške i odmah znao o čemu je riječ. Odrastao je u Texasu i nikad ne bi zamijenio puščanu paljbu za grmljavinu.

Dječak odleti sa sjedišta bicikla, zgrčenih ramena, svijenih nogu, a kapa mu odleti s glave. Stražnji dio njegove majice bio je razderan i Steve ugleda više no što je želio – crvenu krv i crno, rastrgano meso. Dječakova ruka kojom je bacao novine bila je nagnuta prema njegovu uhu, pa kad je dječak tresnuo na travnjak kućice na uglu i otkotrljao se mlitavo i nezgrapno, presavijene novine skotrljaju se niz njegova leđa u presušeni jarak.

Kombi se zaustavio nasred ulice, malo ispod raskršća Topolske i Zumbulske ulice. Njegov je motor radio u praznom hodu.

Steve Ames sjedio je za upravljačem svog iznajmljenog kamiona, otvorenih usta. Uto se prozorčić na desnoj strani stražnjeg dijela kombija spusti, poput automatskog prozora Cadillaca ili Lincolna.

Nisam znao da to mogu, pomisli on, a potom: A kakav je to uopće kombi?

Shvati da je netko izašao iz trgovine – djevojka u plavoj kuti kakvu najčešće nose blagajnice. Jednu je ruku podigla na čelo i zaklonila oči od sunca. Vidio je tu djevojku, ali je tijelo raznosača novina na trenutak iščezlo, zaklonjeno kombijem. A shvati i da kroz upravo spušten prozor sad viri dvocijevka.

I, najzad, primijeti i ono dvoje djece koja su stajala pokraj svog crvenog autića – na otvorenom, potpuno izloženi – i gledaju u smjeru iz kojeg su stigli prvi pucnji.

2

Hanibal, njemački ovčar, vidio je samo jednu stvar i ništa više: presavijene novine koje su pale iz ruke Caryja Riptona kad ga je pucanj iz puške izbacio iz sjedala na biciklu i života. Hanibal se zajuri.

“Hanibal, ne!” vikne Jim Reed. Nije imao pojma što se događa (nije odrastao u Texasu i zamijenio je prvi dvostruki prasak za grmljavinu, ne zato što je zazvučao kao grmljavina nego zato što nije mogao prepoznati o čemu je zapravo riječ, posebice ne u ozračju ljetnog poslijepodneva u Topolskoj ulici), ali mu se to nije svidjelo. Ne znajući što čini – i zašto – on baci frizbi niz pločnik prema trgovini, nadajući se da će frizbi privući Hanibalovu pozornost i skrenuti ga s njegove putanje. No varka nije uspjela. Hanibal se ne obazre na frizbi i nastavi juriti poput strijele prema palom primjerku Shoppera, kojeg je vidio ispred zaustavljenog crvenog kombija.

3

I Cynthia Smith je prepoznala zvuk puške kad ga je čula – dok je bila djevojčica njezin otac, anglikanski svećenik, svake je subote išao u lov na glinene golubove i često bi i nju poveo na te izlete.

No ovaj put nitko nije povikao: Puštaj.

Ona odloži džepnu knjigu koju je čitala, zaobiđe tezgu i žurno izađe na najvišu stubu trgovine.

Sunčano blještavilo je zaslijepi i ona podigne ruku da zaštiti oči.

Ugleda kombi kako stoji nasred ulice upaljena motora, ugleda kako je sačmarica skliznula kroz stražnji prozor, ugleda kako je nanišanila u male Carverove, koji su izgledali zbunjeno ali ne, još ne, i prestrašeno.

Bože moj, pomisli ona. Bože moj, namjerava ustrijeliti djecu.

Na trenutak se skameni. Mozak poruči njezinim nogama da se pokrenu, ali se ništa ne dogodi.

Kreni! Kreni! KRENI! vrisne ona na sebe i to razbije led koji joj je okovao živce. Jurne na nogama koje je osjećala kao štake, skoro se skotrlja niz tri cementne stube, i posegne za djecom. Rupe-blizanke dvocijevke izgledale su goleme, zjapeće, i ona shvati da je prekasno. Ona prva sekunda paralize bila je kobna. Jedino što je uspjela bilo je pobrinuli se da tip koji sjedi u stražnjem dijelu kombija, kad povuče okidače dvocijevke, osim dvoje nedužne djece ubije i nju.

4

David Carver baci spužvu u kantu sapunjave vode pokraj desne prednje gume svoga Capricea i krene niz kolni prilaz prema ulici vidjeti što se događa. U susjednoj kući, onoj bliže vrhu, Johnny Marinville učini isto. Držao je gitaru za vrat. Preko puta, i Brad Josephson je krenuo preko travnjaka prema ulici, a crijevo je puckalo u travu njemu iza leđa. U jednoj je ruci još držao primjerak Shoppera.

“Je li to prasak automobilskog motora?” upita Johnny. Osobno nije tako mislio. U njegovim pred-Kitty-Cat danima, kad se još smatrao “ozbiljnim piscem” (po njegovu mišljenju, fraza koja govori koliko i sintagma “stvarno dobra kurva”), Johnny je odradio svog boga kao novinar u Vijetnamu i učini mu se da je zvuk koji je upravo čuo sličniji praskovima kakve je čuo za Tet ofenzive. Praskovi džungle. Kakvi ubijaju ljude.

David zavrti glavom, pa okrene dlanove prema gore kako bi pokazao da baš i ne zna. Iza njega, zaštitna vrata žućkastozelene prizemnice zalupe se i na kolnom se prilazu začuje tapkanje bosih nogu. Bila je to Slatkica, odjevena u traperice i nahero zakopčanu bluzu. Kosa joj se slijepila za glavu poput mokre kacige. Još je mirisala na tuš.

“Je li to bio automobil? Bože, Dave, zazvučalo je poput –”

“Poput pucnja”, reče Johnny pa doda oklijevajući: “Prilično sam siguran u to.”

Kirsten Carver – Kirstie za prijatelje a Slatkica za supruga, iz razlogu koje vjerojatno jedino suprug može znati – pogleda nizbrdo. Izraz užasa navlačio joj se na lice i kao da su joj se razrogačile ne samo oči nego sve crte lica. David isprati njezin pogled. Ugleda kombi i cijev sačmarice kako viri kroz desni stražnji prozor.

“Ellie! Ralph!” vrisne Slatkica. Bio je to oštar vrisak, prodoran.

U kući Sodersonovih, Gary zastane, osluhne, s čašom martinija napola prinesenom ustima. “Bože, Ellie i Ralph!”

Slatkica potrči nizbrdo prema kombiju.

“Kirsten, ne, nemoj!” vikne Brad Josephson. Potrči za njom, izbije na ulicu skoro istodobno s njom, trčeći pod kutom pod kojim će je sustići na sredini ulice i vjerojatno je skrenuti s putanje. Trčao je iznenađujuće pokretljivo za tako krupna čovjeka, ali nakon desetak koraka shvati da je neće sustići.

I David Carver potrčao je za svojom suprugom. Trbuh mu je poskakivao gore-dolje iznad smiješno sićušnih kupaćih gaćica, njegove su japanke tapkale po pločniku i proizvodile zvuk poput dječjih revolvera na čepove. Njegova je sjena trčala za njim, duga i tanja nego što je poštanski službenik David Carver ikad bio kao odrastao muškarac.

5

Mrtva sam, pomisli Cynthia, spustivši se na koljeno iza i između djece, zagrlivši ih oko ramena, namjeravajući ih privinuti k sebi. Kao da bi to nešto koristilo. Mrtva sam, mrtva sam, mrtva sto posto. A ipak nije mogla odvratiti pogled s dva otvora-blizanca dvocijevke, rupa crnih, poput nemilostivih očiju.

Vozačka vrata žutog kamiona otvore se i ona ugleda vitkog muškarca u trapericama i nekakvoj rock majici, čovjeka prosijede kose koja mu je sezala do ramena, isklesana lica.

“Ovamo, gospođo!” vikne on. “Odmah, sad!”

Ona gurne djecu prema kamionu, znajući da je odveć kasno. A tad, dok se još pokušavala pripremiti na udar pucnja ili sačme (kao da se čovjek može pripremiti za tako strašnu agresiju), puška koja je virila iz stražnjeg dijela kamiona okrene se od njih i zanjiše prema naprijed, duž crvenog boka kombija. Opali i odjek pucnja zavalja se kroz vrući dan poput kugle koja juri niz kameni jarak. Cynthia ugleda kako je plamen sunuo iz cijevi. Pas Reedovih, koji je započeo svoj posljednji juriš na odbačene novine, bude snažno odbačen udesno, a božanska iskra bude istjerana iz njega kao i iz Caryja Riptona.

“Hanibal!” vrisnu Jim i Dave uglas. Taj zvuk podsjeti Cynthiju na Doublemint Twins.

Ona gurne djecu Carverovih prema otvorenim vratima kamiona tako jako da je brat gnjavator pao. On istog trenutka počne tuliti, i djevojčica – uvijek Ellie, nikad Margaret, sjeti se Cynthia osvrne se s izrazom preneraženosti koji je parao srce. A tad je muškarac duge kose zgrabi za ruku i povuče u kabinu kamiona. “Na pod, mala, na pod! “vikne on na nju, pa se nagne da pograbi malog urlikavca. Kamionska truba ispusti kratak pisak; vozač je provukao jednu nogu u tenisicama kroz upravljač da se ne bi naglavce otklizao iz kamiona. Cynthia odgurne crveni autić, pograbi gnjavatora za stražnjicu njegovih kratkih hlačica i podigne ga u naručje kamiondžije. Niže na ulici, i sve bliže, čula je muškarca i ženu kako izvikuju imena djece. Tata i mama, pretpostavi ona, koji imaju sve izglede da ih pokose na ulici poput psa i raznosača novina, ne pripaze li se.

“Penji se!” drekne vozač na nju. Cynthiji nije bilo potrebno dvaput reći; ona se uzvere u krcatu kabinu kamiona.

6

Gary Soderson odrješito (iako pomalo nesigurno) zagrabi krupnim koracima, držeći čašu martinija u ruci. Začuo se drugi glasni prasak i on se upita je li to možda eksplodirao roštilj Gellerovih. Ugleda Marinvillea, koji se obogatio osamdesetih godina pišući knjige za djecu o neobičnoj junakinji s imenom Pat the Kitty-Cat, kako stoji nasred ulice, zaklanja oči od sunca i gleda nizbrdo.

“Što se događa, brate?” upita Gary kad mu se pridružio.

“Mislim da je netko iz onog kombija upravo ubio Caryja Riptona pa ustrijelio psa Reedovih”, reče Johnny Marinville neobičnim beživotnim glasom.

“Što? Zašto bi to netko učinio?”

“Nemam pojma.”

Gary ugleda bračni par – Carverovi, bio je skoro siguran – kako trči niz ulicu prema trgovini, a za petama im ispušta dušu Amerikanac afričkog podrijetla koji je mogao jedino biti Brad Josephson.

Marinville se okrene prema njemu. “Ovo je sranje. Pozvat ću policiju. U međuvremenu ti savjetujem da se makneš s ceste. Odmah.”

Marinville požuri niz kolni prilaz u svoju kuću. Gary se ogluši na njegov savjet i ostane na mjestu, s čašom u ruci, zagledan u kombi koji je stajao upaljena motora ispred Entragianove kuće. Odjednom poželi (a za njega je to bila krajnje neuobičajena želja) da nije toliko pijan.

7

Vrata prizemnice u Topolskoj ulici na broju 240 otvore se uz tresak i on nahrupi kroz njih. Toga se Ripton uvijek pribojavao – da će on jednog dana i učiniti: s revolverom u ruci. No inače je izgledao prilično normalno – nije imao pjenu na ustima i nije imao krvlju podlivene izbečene oči. Bio je on visok čovjek, najmanje metar devedeset tri, s prvim znakovima mekoće na trbuhu, ali širok i mišićav u ramenima poput igrača američkog nogometa. Bio je odjeven u kaki hlače i nije imao košulje. Na lijevoj strani lica imao je kremu za brijanje a preko ramena prebačen ručnik. Revolver u njegovoj ruci bio je kalibra .38 i lako bi mogao biti onaj službeni revolver koji je Cary zamišljao dok je dostavljao Shopper u kuću na uglu.

Collie pogleda u dječaka koji je ničice ležao mrtav na njegovu travnjaku, odjeće već mokre od poljevača za travu (novine koje su se rasipale iz njegove vreće poprimale su raskvašenu sivu boju), pa u kombi. Podigne revolver i čvrsto uhvati desno zapešće lijevom rukom. U trenutku kad je to učinio, kombi ponovno krene. On je zamalo opalio, ali ipak to ne učini. Morao je pripaziti. U Columbusu ima ljudi, a među njima i moćnika, koji bi se oduševili kad bi čuli da je Collie Entragian pucao iz vatrenog oružja u mirnoj prigradskoj ulici Wentwortha... oružja koje je po zakonu trebao vratiti.

Nema isprike i ti to znaš, pomisli on, strelovito se okrenuvši za kombijem kad je ovaj krenuo. Pucaj! Pucaj, do vraga!

Ali ne učini to. Kad je kombi skrenuo lijevo u Zumbulsku ulicu, on primijeti da kombi nema stražnje tablice... a kakva je to srebrna naprava na krovu? Za Boga miloga, što je to?

Prekoputa ulice, gospodin i gospođa Carver došprintali su na parkiralište E-Z Stopa. Josephson je pristizao iza njih. Crnac pogleda lijevo – crvenog kombija nije bilo – iščeznuo je iza stabala koja su zaklanjala onaj dio Zumbulske ulice koji se protezao istočno od Topolske ulice – pa se sagne i rukama podboči o koljena kako bi povratio dah.

Collie ode na drugu stranu ulice, tutne cijev svojeg revolvera u Mače, sa stražnje strane, i položi ruku na Josephsonovo rame. “Dobro si, čovječe?”

Brad ga pogleda i bolno se nasmiješi. Lice mu je oblijevao znoj. “Možda”, reče on.

Collie priđe žutom iznajmljenom kamionu i spazi crveni autić pored njega. U njemu je ležalo nekoliko neotvorenih bočica soka. Pokraj jednog od stražnjih kotača ležala je čokoladica 3 mušketira. Nitko je stao na nju i zgnječio je.

Vriska iza njegovih leđa. On se okrene i ugleda blizance Reedovih, blijedih lica ispod njihove ljetne preplanulosti, gledaju pokraj psa u dječaka skvrčenog na njegovu travnjaku. Plavokosi blizanac – Jim, pomisli on – počne plakati. Onaj drugi se odmakne jedan korak, iskrivi lice, pa se sagne i povrati po svojim bosim nogama.

Glasno plačući, gospođa Carver izvuče sina iz kabine. Dječak, koji je također plakao gromoglasnim decibelima, baci se majci oko vrata i prilijepi za nju poput lupara.

“Šššš”, reče žena u trapericama i pogrešno zakopčanoj košulji! “Šššš, dušica, gotovo je. Zločesti je striček otišao.”

David Carver uzme kćerku iz ruku muškarca koji je nespretno ležao na sjedištu i zagrli je.

“Tata, mažeš me sapunicom!” prosvjedovala je djevojčica.

Carver je poljubi u čelo između očiju. “Nema veze”, reče on. “Dobro si, Ellen?”

“Da”, reče ona. “Što se dogodilo?”

Ona pokuša pogledati ponovno na ulicu, ali joj otac zagradi pogled.

Collie priđe ženi i dječaku. “Dobro je, gospođo Carver?”

Ona ga pogleda, kao da ga nije prepoznala a tad ponovno obrati pozornost cvilećem djetetu, milujući mu kosu jednom rukom, gutajući ga pogledom. “Da, mislim da je”, reče ona. “Jesi li dobro? Jesi li?”

Dječak duboko, grcavo udahne i zatuli: “Margrit me trebala vući uz brdo! Tako smo se dogovorili!”

Collieju se činilo da derištu nije ništa. On se ponovno okrene prema poprištu zločina, primijeti psa kako leži u širećoj lokvi krvi, a primijeti i to da plavokosi blizanac kao na iglama prilazi tijelu raznosača novina.

“Ne prilazite!” drekne Collie s druge strane ulice.

Jim Reed okrene se prema njemu. “Ali ako je još živ?”

“A što ako i jest? Imaš li vilinskog praha za oživljavanje da ga oživiš njime? Nemaš? E onda se ne približavaj!”

Mladić priđe bratu, pa se lecne. “Davey, čovječe, pogledaj”, okrene se u stranu pa i on povrati.

Collieju se odjednom učini kao da se ponovno strmoglavio u posao za koji je mislio da ju zauvijek ostavio za sobom prošlog listopada, kad je dobio nogu iz columboške policije nakon pozitivnog nalaza narko-testa. Kokain i heroin. Dobar štos, jer on u životu nije kušao nijednu od tih droga.

Prva zadaća: zaštita ljudi. Druga zadaća: pomoć ranjenicima. Treća zadaća: ograditi mjesto zločina. Četvrta zadaća...

Pa, pobrinut će se za četvrtu zadaću nakon što se pobrine za prvu, drugu i treću.

Nova prodavačica u E-Z Stopu koja je radila dnevnu smjenu – mršavica s dvojako obojanom kosom od koje bi Collieja zaboljele oči – spuzne iz kamiona i zagladi svoju plavu kutu koja je stajala sva nakrivo. Za njom izađe i vozač kamiona. “Vi ste policajac?” upita on Collieja.

“Da.” Lakše nego pokušavati objasniti. Dakako, Carverovi znaju da to nije tako, ali imaju pune ruka posla s djecom, a Brad Josephson je još iza njih, presavinut i pokušava doći do daha. “Narode, ulazite u trgovinu. Svi. Brad? Momci?” On malo podigne glas pri izgovoru te posljednje riječi, kako bi blizanci Reedovih znali da misli na njih.

“Ne, bolje da se vratim kući”, reče Brad. Uspravi se, pogleda na drugu stranu ceste u Caryjevo tijelo, pa ponovno svrne pogled na Collieja. Izraz na njegovu licu bio je istodobno i izraz isprike, ali i odlučnosti. Barem je uspio povratiti dah; minutu-dvije Collie je prebirao po pamćenju čega se sjeća s predavanja o prvoj pomoći u slučaju srčanog napada. “Belinda je u kući i...”

“Da, ali bi bilo bolje da i vi uđete u trgovinu, gospodine Josephson, barem zasad. U slučaju da se kombi vrati.”

“Zašto bi se vratio?” upita David Carver. Još je na rukama držao svoju kćerkicu i piljio u Collieja iznad njezina tjemena.

Collie slegne ramenima. “Ne znam. Ne znam ni zašto je uopće došao ovamo. Bolje se osigurati. Ulazite, narode.”

“Imate li vi u ovome ikakvih ovlasti?” upita Brad. Njegov glas, iako ne baš izazovan, davao je do znanja da je znao da ih Collie nema. Collie prekriži ruke na golim prsima. Posljednjih nekoliko tjedana, potištenost koja ga je okruživala otkad su ga izbacili iz policije počela je rijediti, ali sad osjeti kako se ponovno prijeteći nadvija nad njega. On odmahne glavom. Ne. Nema ovlasti. Više ne.

“Onda ću otići ženi. Bez uvrede, gospodine.”

Collie se morao lagano nasmiješiti obzirnoj odmjerenosti njegova tona. Ja ne trebam tebi, ti ne trebaš meni, poručivao je taj ton, “Sve u redu, gospodine.”

Blizanci pogledaju nesigurno jedan u drugog, pa u Collieja.

On shvati što oni žele i uzdahne. “U redu. Ali idite s gospodinom Josephsonom. A kad stignete kući, vi i vaše prijateljice uđite u kuću. Može?”

Plavokosi kimne glavom.

“Jim – ti jesi Jim, zar ne?”

Plavokosi kimne glavom i od nelagode otare svoje crvene oči.

“Je li vam mama kod kuće? Ili tata?”

“Mama”, reče on. “Tata je još na poslu.”

“No dobro, dečki. Krenite. Požurite. A i vi, Brad.”

“Dat ću sve od sebe”, reče Brad, “ali s dužnim poštovanjem, mislim da sam ispunio svoju kvotu jurnjave za danas.”

Njih trojica krenu uzbrdo, niz zapadnu stranu ulice, na kojoj su neparni brojevi.

“A i ja bih rado odveo djecu kući, gospodine Entragian”, reče Kirsten Carver.

On udahne pa kimne glavom. Naravno, jebi ga – vodite ih kamo hoćete. Odvedite ih na Aljasku. Collie poželi zapaliti cigaretu, ali su cigarete bile u kući. Bio je uspio ne pušiti skoro deset godina prije no što su mu oni govnari iz središnjice najprije pokazali vrata a potom ga istjerali kroz njih. Ponovno se latio te navike brzinom od koje ga je spopadala jeza. A sad je želio zapaliti jer je bio nervozan. Ne samo izbačen iz stroja zbog mrtvog dječaka na travnjaku, što bi bilo razumljivo, nego nervozan. Nervozan kao vragica, rekla bi njegova majka. A zašto?

Jer na ulici ima odviše ljudi, reče si on, eto zašto.

Ma je li? A što to točno znači?

Nije znao.

Što ti je? Odveć dugo nezaposlen? Postaješ ćaknut? Je li to ono što te muči, bratac?

Ne. Ona srebrna stvar na krovu kombija. To me muči, bratac.

Oh? Zar?

Pa možda i ne... ali je za početak dovoljno, ili kao izgovor. Predosjećaj je predosjećaj pa ili vjeruješ svojim predosjećaj i upravljaš se prema njima, ili ne vjeruješ. On je uvijek vjerovao u njih i sitnica kao što je otkaz, nije izmijenio moć koju su imali nad njim.

David Carver spusti kćerku na zemlju i preuzme od supruge njihova blejavog sina. “Ja ću te vući u tutaču”, reče dječaku. “Sve do kuće. Što kažeš na to?”

“Crvulja Margrit voli Ethana Hawkea”, povjeri mu sin tajnu.

“Zar? Pa, možda je tako, ali je ne bi smio tako zvati”, reče David. Govorio je to rasijanim tonom čovjeka koji će oprostiti svom djetetu – odnosno, barem jednom djetetu – skoro sve. A njegova je supruga gledala u dječaka očima osobe koja gleda u sveca ili u najmanju ruku dječaka-proroka. Jedino je Collie Entragian vidio u očima djevojčice bolnu utučenost dok su njezina obožavanog brata spuštali u autić. Collie je imao druga posla, puno posla, ali je taj pogled bio odveć ponosan i odveć tužan da bi prošao nezamijećen. Aha.

On svrne pogled s Ellie Carver na djevojku sluđene kose te na ostarjelog hipija iz unajmljenog kamiona. “Hoćete li barem vas dvoje ući u trgovinu do dolaska policije?” upita on.

“Hej”, reče djevojka, “naravno.” Gledala ga je podozrivo. “Vi ste policajac, ha?”

Carverovi su odlazili. Ralph je sjedio prekriženih nogu u svom autiću, ali su svejedno još preblizu i mogli bi čuti sve što on kaže... a usto, što da učini? Da laže? Kreneš tim putem, pomisli on, i završiš kao ćaknuti bivši policajac sa zbirkom odličja u podrumu, poput Elvisa, a još nekoliko ih pribodeš u lisnicu, onako, dobre vage. Nazoveš se privatnim istražiteljem, iako zapravo nikad nisi podnio molbu za dobivanje dozvole. Za deset ili petnaest godina još će ti usta biti puna priče i, ako ništa drugo, pokušavat ćeš održati nos iznad vode, poput žene od trideset i kusur godina koja se odijeva u mini suknje i ne nosi grudnjak u pokušaju da uvjeri ljude (kojima se uglavnom živo za to fućka) da njezini dani navijačice nisu iza nje.

“Bio sam”, reče on. Prodavačica kimne glavom. Onaj dugokosi gledao je u njega radoznalo ali ne i podcjenjivački. “Dobro ste postupili s djecom”, doda on, gledajući u nju ali se obraćao i jednom i drugom.

Cynthia se zamisli nad tim, pa odmahne glavom. “To je zasluga onog psa”, reče ona i krene prema trgovini. Collie i ostarjeli hipi krenu za njom. “Onaj tip iz kombija – onaj s dvocijevkom namjeravao je klincima potprašili pete.” Ona se okrene dugokosom. “Jeste li vidjeli? Slažete li se s time?”

On kimne glavom. “Nismo mogli ništa učiniti da ga spriječimo.” Govorio je naglaskom odveć unjkavim da bi bio s krajnjeg juga. Texas, pomisli Collie. Texas ili Oklahoma. “A tad mu je pas privukao pozornost – nije li se tako dogodilo? – pa je ustrijelio njega.”

“Tako je”, reče Cynthia. “Da mu nije odvratio pozornost... mislim da bismo sad i mi bili mrtvi kao i on.” Ona podigne bradu u smjeru Caryja Riptona, koji je još ležao mrtav i močio se na Colliejevu travnjaku. Tad ih povede u E-Z Stop.

TREĆE POGLAVLJE

Topolska Ulica/3:58 poslije podne/15. srpnja 1996.

1

Nekoliko trenutaka nakon što su Collie, Cynthia i onaj dugokosi iz Ryderova kamiona ušli u trgovinu, kod jugozapadnog ugla raskršća Topolske i Zumbulske ulice, preko puta trgovine EZ Stop, zaustavi se kombi. Kombi je oguljene metalno-plave boje zatamnjenih prozora. Na njegovu krovu nema kromirane naprave, ali su njegove bočne strane izbočene i zaobljene onako futuristički pa više sliči na izviđačko vozilo u nekom filmu znanstvene fantastike nego na kombi. Gume ne ostavljaju nikakve tragove, glatke su i bez utora poput površine netom obrisane školske ploče. Duboko u tami, iza metaliziranih prozom, ritmički žmigaju mutna raznobojna svjetla, poput mjerača na kontrolnoj ploči.

Ljetno blještavilo počne blijedjeli s neba; oblaci, ljubičasto-crni i prijeteći, gomilaju se sa zapadu. Protegnu se prema srpanjskom suncu i ugase ga. Temperatura se odmah počne naglo spuštati.

Plavi kombi tiho zuji. Više njega, na vrhu brda, zaustavi se još jednu kombi – žarko-žuti poput umjetne banane – na jugoistočnom uglu raskršća Medvjedsko i Topolske ulice. Stane ondje.

Začuje se prvi doista oštar prasak groma a potom žarki bljesak munje poput bljeskalice fotoaparata. Ona na trenutak zasjaji u Hanibalovu desnom oku koje se zažari poput špiritne svjetiljke.

2

Gary Soderson još je stajao na ulici kad mu se pridruži supruga. “Što to radiš, do vraga?” upita ona. “Izgledaš kao da si omađijan ili nešto slično.”

“Nisi čula?”

“Čula što?” upita ona otresito. “Bila sam ispod tuša, što bih ondje čula?” Gary je bio oženjen s tom gospođom devet godina i znao je da je kod Marielle osornost najizraženije obilježje. “Reedovce s njihovim frizbijem, njih sam čula. Lavež njihova prokletog psa. Grmljavinu. Što sam još trebala čuti? Zbor Normana Dickersnacklea?”

On pokaže prstom niz ulicu, najprije u psa (barem se više neće morati žaliti na psa) pa prema zgrčenom obrisu na travnjaku kuće na broju 240. “Nisam siguran, ali mislim da je netko upravo ustrijelio dečka koji raznosi Shopper.”

Ona zaškilji u smjeru njegova prsta, zakloni oči iako je sunca nestalo (Garyju se činilo da se temperatura već spustila najmanje deset stupnjeva). Brad Josephson klipsao je niz pločnik prema njima. Peter Jackson stajao je ispred svoje kuće i radoznalo gledao nizbrdo. Kao i Tom Billingsley, veterinar kojeg su ljudi uglavnom zvali Doc. Obitelj Carver prelazila je ulicu sa strane na kojoj se nalazi trgovina na onu stranu na kojoj se nalazi njihova kuća. Djevojčica je hodala uz majku i držala je za ruku. Dave Carver (koji je u kupaćim gaćicama koje je imao na sebi Garyju sličio na kuhanog jastoga – i to sapunicom obloženog kuhanog jastoga) vukao je sina u malom crvenom autiću. Dječaka, koji je sjedio prekriženih nogu i vršljao uokolo bahatim prezirom jednog paše, Gary je već odavno na svojoj ljestvici seratora ocijenio s 9,5 bodova.

“Hej, Dave!” vikne Peter Jackson. “Što se događa?”

Prije no što je Carver uspio odgovoriti, Marielle udari Garyja po ramenu donjim dijelom zapešća, dovoljno jako da on prolije ostatak martinija iz čaše po iznošenim Converse tenisicama. Možda je tako i bolje. Mogao bi učiniti svojoj jetri uslugu i dati joj slobodnu večer.

“Gary, jesi gluh ili samo glup?” raspitivala se svjetlost njegova života.

“Vjerojatno oboje”, odgovori on, pomislivši kako bi se, odluči li ikad postati trezvenjak, najprije morao razvesti od Marielle. Ili joj barem prerezati glasnice. “Što si rekla?”

“Pitala sam te zašto bi netko, do vraga, ubio raznosača novina?”

“Možda je to učinio netko tko prošlog tjedna nije dobio dva kupona za popust pri kupnji”, reče Gary. Prasne grom – još zapadno od njih, ali bliže. Kao da se probio kroz nagomilane oblake poput harpuna.

3

Johnny Marinville, koji je jednom osvojio prestižnu književnu nagradu za roman o seksualnoj opčinjenosti s naslovom Naslada a koji je sad pisao knjige za djecu o mački privatnoj istražiteljici Pat the Kitty-Kat, stajao je u svojem dnevnom boravku i gledao u telefon. Bojao se. Nešto se događa. Pokušavao je ne biti paranoičan, ali da – nešto se ovdje događa.

“Možda”, reče on tiho.

Aha, tako je. Možda. Ali telefon –

Ušao je u sobu, naslonio gitaru na zid u kutu i pritisnuo 911. Nastala je neuobičajeno duga stanka, tako duga da je već namjeravao prekinuti vezu (Kakvu vezu, ha-ha?) i ponovno pokušati, kad mu se javi glas koji je mogao biti dječji. Zvuk tog glasa, i pijevnog i šupljeg, iznenadi Johnnyja i silno prestraši – nije se čak ni pokušao uvjeriti da je ta prepast samo refleks zaprepaštenja.

“Mali zloćko ne varaj tetu Mikicu”, pjevušio je glas, “ugrizo si mamu za pikicu. Ne meškolji se i ne duri, cikicu ne puštaj.”

Zatim se začuo škljocaj pa zujanje otvorene linije. Mršteći se, ponovno nazove 911. Ponovno duga stanka, pa škljocaj, pa zvuk koji se Johnnyju učini poznatim: netko diše na usta. Možda dijete. Ionako nije važno. Važno je da su se u njihovoj četvrti negdje prespojile telefonske linije pa umjesto da dobije vezu s policijom –

“Tko je to?” on upita strogo.

Nema odgovora. Samo disanje na usta. A nije li mu taj zvuk poznat? To je prilično smiješna pomisao, zar ne? Kako bi mu zaboga zvuk disanja preko telefona mogao biti poznat? Nije, dakako, ali svejedno –

“Tko god da si, nosi se s veze”, reče Johnny. “Moram nazvati policiju.”

Nagli uzdah pa disanje prestane. Johnny je ispružio ruku da ponovno prekine vezu, kad se glas vrati. Podrugljiv, ovaj put. Bio je uvjeren u to. “Mali zloćko ne varaj tetu Mikicu, gurnuo si lulek u maminu pipicu. Ne meškolji se i ne duri, pipicu ti ona daje pa ga samo turi.” A tad, glasom bezizražajnim i nekako jezivim: “Da više nisi ovdje zvao, budalo stara. Tak!”

Ponovno škljocaj kad se veza prekinula, no ovaj se put nije čulo zujanje slobodne linije. Ovaj put zavlada samo tajac.

Johnny pritisne tipku za prekid veze nesigurnom i drhtavom jagodicom prsta. Ništa se ne dogodi. Linija ostane neprohodna. Grom zagrmi, još zapadno od njih, ali bliže, i on poskoči.

Spusti slušalicu na postolje i ode u kuhinju, primijetivši kako svjetlost brzo blijedi na nebu i podsjetivši se da zatvori prozore na katu počne li padati kiša... odnosno, kad počne kiša, sudeći po tome kako sad stvari stoje.

Telefon je visio na zidu pokraj kuhinjskog stola, kako bi se Johnny morao samo zavaliti natrag u stolcu i dohvatiti ga ako zazvoni dok jede. Poziva ionako nije bilo puno; njegova bivša žena s vremena na vrijeme, to je sve. Njegovi ljudi u New Yorku već su naučili da svoj stroj za tiskanje novca ostave na miru.

On podigne slušalicu sa stalka, osluhne, i dobije još jednu porciju tišine. Nema signala, nema krčanja kad je munja plavo bljesnula kroz kuhinjski prozor, a ne čuje se ni va-va-va signal da je veza u prekidu. Baš ničeg. On ipak pokuša nazvati 911. Dok je pritiskao tipke ne začuje čak ni tonski pisak. Spusti slušalicu i zagleda se u nju. “Mali zloćko ne varaj tetu Mikicu”, promrmlja on i naglo zadrhti na način koji bi se učinio teatralnim da Johnny nije bio sam, snažno trgne ramenima naprijed-natrag. Ogavan džingl, kakav dosad nije čuo.

Nije važan džingl, pomisli on. Što je s glasom? To si već čuo... zar ne?

“Ne”, reče on glasno. “Odnosno... ne znam.”

Tako je. Ali disanje...

“Jebi ga, ne prepoznaje se nečije disanje”, reče on praznoj kuhinji. “Osim ako ti djed ima emfizem.”

On izađe iz kuhinje i krene prema ulaznim vratima. Odjednom je poželio vidjeti što se to događa na ulici.

4

“Što se dogodilo ondje dolje?” upita Peter Jackson Davida kad su Carverovi stupili na istočni pločnik. Prigne glavu prema Davidu i stiša glas kako djeca ne bi čula. “Je li ono leš?”

“Da”, reče David slično stišanim glasom. “Mislim da se zove Gary Ripton.” On pogleda u svoju suprugu tražeći potvrdu svojih riječi i Kirsten kimne glavom. “Dečko koji raznosi Shopper ponedjeljkom poslije podne. Tip u kombiju. Pucnjava iz prolazećeg vozila.”

“Netko je ustrijelio Garyja?” To je nemoguće. Nemoguće da je netko s kim je maločas razgovarao ubijen iz vatrenog oružja. Ali je Carver potvrdno kimao glavom. “Sranje!”

David kimne glavom. “Sranje je otprilike sažetak situacije.”

“Požuri tatice”, zapovjedi Ralphie sa svog mjesta u autiću.

David svrne pogled na njega, nasmiješi mu se, pa ponovno pogleda u Petera. Ovaj put progovori tako tihim glasom da je zapravo šaptao. “Naša su djeca bila ispred trgovine, kupovala sokove. Nisam siguran, ali mi se čini da je malo nedostajalo pa da tip puca i u njih. Tad je naišao pas Reedovih pa je čovjek s puškom ustrijelio njega.”

“Isuse!” reče Peter. Zbog činjenice da je netko ustrijelio Hanibala – dobroćudnog Hanibala, lovca na frizbije, s njegovim kicoškim rupcem – bilo je nemoguće ne povjerovati u sve to. Nije znao zašto je tomu tako, ali je bilo. “Hoću reći, Isuse Kriste!”

David kimne glavom. “Iako, da u svijetu ima malo više Isusa, znam da bi bilo manje ovakvih stvari. Shvaćaš?”

Peter pomisli na sve one milijune koje se u povijesti ubilo u ime Isusa, no tad odagna tu misao i kimne glavom. Nije smatrao da je bilo vrijeme za teološke rasprave sa svojim susjedom. “Dave, sklonila bih ih u kuću”, promrmlja Kirsten. “S ulice, može?”

David kimne glavom i krene uzbrdo pokraj Petera, pa zastane i okrene se. “Gdje je Mary?”

“Na poslu”, reče Peter. “Ostavila je poruku da će u povratku vjerojatno svratiti do Crossroads Malla. No trebala bi stići svakog trenutka – ponedjeljkom ima kraće radno vrijeme, završava u dva. Zašto?”

“Ja bih se pobrinuo da odmah uđe u kuću kad se vrati. Onaj se tip vjerojatno odavno zavukao u nekakvu rupu, ali se nikad ne zna, zar ne? Tip koji može ubiti raznosača novina –”

Peter je kimao glavom. Iznad njihovih glava, glasno zagrmi. Ellie se skutri uz majčinu nogu, ali se u autiću Ralphie nasmije.

Kirsten povuče Davida za ruku. “Dođi. I nemoj se zadržavati s Docom u razgovoru.” Ona podigne bradu prema Billingsleyu koji je stajao u presušenom odvodnom jarku, ruku nabijenih u džepove, zagledan niz ulicu. Zaškiljio je pa su mu se oči smanjile na par žarko- plavih žeravki, poput tropskih ribica uhvaćenih u mrežu od krvi i mesa.

David ponovno počne vući autić. “Kako ide, Ralphie?” upita Peter kad se autić provaljao pokraj njega. Ispranom bijelom bojom, na bočnoj je strani prikolice bila napisana riječ RAZBIJAČ, primijeti on. Ralphie isplazi jezik i ponovno proizvede onaj zvuk ose u staklenci, puhnuvši tako zdušno da su mu se obrazi napuhali kao obrazi Dizzyja Gillespieja.

“Hej, to je ljupko”, reče Peter. “Zbog tog će se kad narasteš cure lijepiti za tebe, vjeruj mi.”

“Pederu!” vikne dripac u autiću i pokaže Peteru prilično odrastao jednoručni pokret masturbiranja.

“Sad bi bilo dosta, veliki”, blago će David ne okrenuvši se. Njegovi su se guzovi mijesili u premalim kupaćim gaćicama. Peteru su sličili keksima na klipovima.

“Što se dogodilo?” upita Tom svojim promuklim glasom dok je autić prolazio.

Peter se isključi iz Carverova odgovora (David, obziran prema hrabrosti svoje supruge nastavio je hodati dok je izvještavao Doca), pa pogleda prema uglu ne bi li ugledao Luminu svoje supruge. Ne ugleda nikakvo vozilo u pokretu, samo parkirani kombi pokraj kuće Abelsonovih u Medvjedskoj ulici. Bio je obojan u drečeću žutu boju. On zaključi da je ta kričavost posljedica načina na koji je svjetlost blijedjela dok su se oblaci navlačili, ali uza sve to, boljele su ga oči od njega. Sigurno je riječ o djeci, pomisli on. Nitko drugi ne bi poželio nešto u takvoj boji. Jedva da je izgledalo kao pravo vozilo, više je sličilo nečemu iz Zvjezdanih staza ili –

Odjednom mu padne nešto na um. I to ne nešto ugodno.

“Dave?”

Carver se okrene. Njegov suncem oprljeni trbuh ovjesio se preko njegovih kupaćih gaćica a po njemu su se sušile krljušti pjene od operacije pranja automobila.

“Što je vozio tip koji je ubio Garyja?”

“Crveni kombi.”

“Tako je”, ubaci se Ralphie. “Crven kao Prateća Strijela.”

Peter je to jedva čuo. Zapeo je za riječ kombi pa osjeti kako mu se želudac skvrčio poput nečeg pričvršćenog za obrtaljku na motoru.

“Najcrveniji kombi na svijetu”, doda Kirsten. “Vidjela sam ga. Gledala sam kroz prozor i vidjela kad je prošao. David, molim te.”

“Naravno”, reče on i ponovno počne vući autić. Kad se David okrenuo, Peter (koga je nelagoda na trenutak minula) odjednom isplazi jezik Ralphieju koji je upravo gledao u njega. Ralphie je izgledao komično iznenađen.

Doc došeće do Petera, ruku još zaguranih u džepove. Grmljavina se provalja preko neba. Oni podignu glavu i ugledaju crne police oblaka kako se prevlače preko dijela neba iznad Topolske ulice. Munja zabode vile u središte Columbusa.

“Otvorit će se nebo”, reče veterinar. Kosa mu je bila rijetka, sijeda, paperjasta. “Nadam se da će pristojno pokriti dječakovo tijelo prije kiše.” On zašuti, izvadi jednu ruku iz džepa i polako njome prijeđe preko čela kao da blaženjem želi otjerati začetak glavobolje. “Tako dobar dečko. Igrao je i bejzbol.”

“Znam.” Peter se sjeti načina na koji se Cary nasmijao kad mu je rekao da će iduće godine biti red na njemu da urla na Mjestu štopera i osjeti žiganje u želucu (a ne srcu, kako oduvijek tvrde pjesnici), organu najugođenijem za uzvišenije ljudske osjećaje. Odjednom mu sve postane savršeno stvarno. Cary Ripton neće biti prvi štoper u momčadi wentwortskih Hawksa idućeg ljeta; Cary Ripton neće večeras širom otvoriti stražnju vrata svoje kuće i upitati što ima za večeru. Cary Ripton je odletio u Zemlju Nedođiju a za sobom ostavio sjenu. On je sad jedno od Izgubljene djece.

Grom ponovno grune, zvuk tako blizak i cijepajući da Petar poskoči. Reče Tomu: “U garaži imam velik komad najlona. Skoro veličine navlake za automobil. Odem li po nju, hoćeš li otići sa mnom i pomoći mi da ga pokrijemo?”

“Redarstveniku Entragianu se to možda neće svidjeti”, reče starac.

“Zajebi redarstvenika Entragiana, on je policajac kao i ja”, reče Peter. “Prošle su ga godine najurili zbog mita.”

“Ali oni drugi policajci, kad stignu –”

“Briga me i za njih”, reče Peter. Nije baš plakao, ali mu se grlo stisnulo i glas mu nije više bio čvrst. “Bio je simpatičan dečko, stvarno milo dijete, i neki ga je preprodavač droge metkom zbacio s bicikla poput Indijanca s konja u filmu Johna Forda. Past će kiša i prokisnut će do gole kože. Bilo bi mi drago da njegovoj majci kažem da sam učinio sve što sam mogao. Hoćeš li mi pomoći ili nećeš?”

“Pa, kad si to tako postavio”, reče Tom. Lupne Petera po ramenu. “Hajde, profa, krenimo.”

“Dobar si ti.”

5

Kim Geller prespavala je čitav događaj. Još je spavala na pokrivaču svog kreveta kad su Susi i Debbie Ross – ona crvenokosa koja je zavrtjela glavom Caryju Riptonu – utrčale u njezinu sobu i počele je drmusati da se probudi. Ona se uspravi, bunovna. Osjećala se kao da je mamurna (spavati u ovako pasje vruće dane skoro uvijek je pogreška, ali nekad ne možeš odoljeti), pokušavala shvatiti što joj djevojke govore i gotovo istog trenutka gubila nit. Činilo se da joj govore da je netko ubijen iz vatrenog oružja, ubijen u Topolskoj ulici, a to je dakako bilo nemoguće.

No kad su je dovukle do prozora činilo se nepobitnim da se nešto ipak dogodilo. Blizanci Reedovih i Cammie, njihova majka, stajali su na početku njihova kolnog prilaza. Cuger i Guja, u pristojnijim krugovima poznati kao Sodersonovi, stajali su nasred ulice... s koje je Marielle sad potezala Garyja u smjeni njihove kuće i činilo se da on ide. Iza njih su na pločniku, jedno pokraj drugog, stajali Josephsonovi. A preko puta ugleda Petera Jacksona i starog Billingsleya kako izlaze iz Jacksonove garaže i nose velik komad plavog najlona raširenog između sebe. Vjetar se počeo nadimati i plavi se najlon mreškao.

Skoro svi su na ulici. Barem svi koji su kod kuće. Uzaludno je odavde zjakati u to što oni gledaju. Bočni zid kuće zastirao je pogled do ugla.

Kimberly Geller ponovno se okrene prema curama, silno se trudeći razgrnuti paučinu u glavi. Djevojke su se plesnim korakom prebacivale s noge na nogu kao da moraju na zahod; usto primijeti da Debbie brzo otvara i zatvara šake. Bile su i blijede i uzbuđene, kombinacija koja se Kim nimalo nije sviđala. Ali pomisao da je netko ubijen... u tome se sigurno varaju... zar ne?

“A sad mi ispričajte što se dogodilo”, reče ona. “Bez izmišljanja.”

“Netko je ubio Caryja Riptona, rekle smo ti!” Susi nestrpljivo zavani, kao da je njezina majka najveća glupača na svijetu... kako se Kim u tom trenutku i osjećala. “Dođi, mama! Gledat ćemo kad stigne policija!”

“Hoću ga još jednom vidjeti prije no što ga netko pokrije!” iznenada vikne Debbie. Okrene se i sjuri niza stube. Susi zastane na trenutak, neodlučna – zapravo, skoro zgađena – pa se okrene i pođe za svojom prijateljicom.

“Dođi, mama!” vikne preko ramena, a tad se stušti niza stube, ovogodišnja Miss maturalnog plesa, skladnih pokreta poput bivola, pa okna zazveče a luster zaciliče.

Kim polako priđe krevetu i gurne svoje bose noge u sandale. Osjećala se tupo, tromo i zbunjeno.

6

“I trčao si skroz do tamo?” Treći put upita Belinda Josephson. Činilo se da taj dio priče ne može potpuno shvatiti. “Tako debeo?”

“Do vraga, ženo, nisam debeo”, reče Brad. “Krupan sam, eto što sam.”

“Baš tako, dušo, tako će ti napisati na osmrtnici nakon još nekoliko ovakvih egzibicija”, reče. “Pokojnik je umro od posljednjeg stadija krupnoće.” Riječi su bile zajedljive, ali ne i ton. Ona ga protrlja po zatiljku dok je govorila i osjeti ondje hladan znoj.

On pokaže niz ulicu. “Pogledaj. Pete Jackson i Doc.”

“Što to rade?”

“Mislim da će pokriti dječaka”, reče on i krene prema njima.

Ona ga istog trenutka potegne natrag. “E nećeš, prijatelju. Ne gospodine, nema teorije. Za danas su završile ulične ekskurzije.”

On je pogleda pogledom koji je Belinda nazivala ‘Nemoj ti meni, ženo’ – prilično dobra imitacija za crnca odraslog u Bostonu koji je znanje o životu u getima pozobao s televizije – ali ništa ne reče. Možda i bi, da u tom trenutku niza svoj kolni prilaz nije sišao Johnny Marinville. Ponovno zagrmi. Sad je puhao povjetarac koji nije jenjao. Belindi se učini hladan, hladan poput pljuska. Na nebu su se valjali tmasti ljubičasti oblaci, ružni ali ne i zastrašujući. Ono što jest bilo zastrašujuće – barem malo – bilo je žuto nebo prema jugozapadu. Usrdno se nadala da prije mraka neće ugledati lijevak pijavice; to bi bila točka na i danu koji je krenuo naopako kao malo koji dan u posljednje vrijeme.

Kiša će vjerojatno otjerati ljude u kuće, ali su zasad skoro svi stanovnici ulice bili vani i zjakali prema Entragianovoj kući. Uto iz kuće na broju 243 izađe i Kim Geller, osvrne se, pa ode kuću više i pridruži se Cammie Reed na prednjem trijemu Reedovih. Blizanci Reedovih (koji su po skromnom mišljenju Belinde Josephson izgledali zreli da postanu predmetom bezazlenih maštarija kućanica), zajedno sa Susi Geller i zamamnom crvenokosom koju Belinda nije poznavala, stajali su na njihovu travnjaku. Davey Reed je klečao i činilo se da noge briše košuljom, bog bi ga znao zašto –

Naravno da znaš zašto, reče si ona. Ondje leži leš, zaista, u to više nema sumnje, i Dave Reed je povratio kad ga je vidio. Povratio malo i po sebi, siroto dijete.

Vidjela je ljude ispred svake kuće ili iz svake kuće, osim stare Kuće Hobartovih, koja je bila prazna, pa kuće bivšeg policajca te kuće na broju 247, tri kuće niže na njihovoj strani ulice. Kuće Wyletovih. A tu obitelj baš prati zla sreća. Ni Audrey a ni ono siroče koje odgaja (kao da se dječaka poput Setha može odgajati, pomisli Belinda, u tome i jest problem) nisu bili ispred kuće. Otišli na izlet? Možda, ali je bila sigurna da je vidjela Audrey u podne, kako bezvoljno postavlja vrtni poljevač. Belinda promozga o ovome i zaključi da se ne vara glede vremena.

Sjeti se da je pomislila kako se Audrey zapustila – i bodi i plave hlačice koje je imala na sebi izgledali su dronjavo, a zašto je svoju predivnu smeđastocrvenu kosu obojila u tu jezivu nijansu ljubičastocrvene za Belindu će ostati tajna. Ako je svrha bila da je pomladi, bio je to žalostan neuspjeh. A trebalo ju je i oprati – izgledala je masno, grudičasto. Kao tinejdžerka, Belinda bi katkad poželjela da je bjelkinja – bjelačke djevojke kao da su imale veseliji život i bile opuštenije – ali sad kad se približavala pedesetoj i menopauzi, bilo joj je drago što je crnkinja. Bjelkinjama kao da s godinama postaje potrebno kudikamo više nadogradnje. Možda njihovo ljepilo nije prirodno čvrsto.

“Pokušao sam nazvati policiju”, govorio je Johnny Marinville. Zakorači na ulicu kao da će prijeći ulicu i prići Josephsonovima, pa zastane. “Moj telefon...” On utihne, kao da nije znao kako nastaviti. Belindi se to učini krajnje neobičnim. Ona bi rekla da je on čovjek koji bi nastavio laprdati čak i na samrtnoj postelji; Bog bi se morao prignuti s neba i odnijeti ga kroz zlatna vrata samo da ga ušutka.

“Što je s tvojim telefonom?” upita Brad.

Johnny pošuti još malo, kao da prebire po širokoj paleti odgovora, pa se odluči za kratki. “Ne radi. Da pokušaš na svoj?”

“Mogao bih”, reče Brad “ali ih je Entragian vjerojatno već nazvao iz trgovine. On je preuzeo stvar u svoje ruke.”

“Je li?” Marinville reče zamišljeno i pogleda niz brdo. “Zaista?” Ako je i ugledao dva muškarca koja između sebe nose mreškavi najlon i shvatio koja im je namjera, nije to rekao. Izgledao je izgubljen u vlastitim mislima.

Belindin pogled privuče nekakvo kretanje. Ona pogleda prema Medvjedskoj ulici i ugleda kako se maslinastozelena Lumina približava raskršću. Automobil Mary Jackson. On prođe pokraj žutog kombija parkiranog blizu ugla pa uspori.

Uspjela se vratili prije kiše, baš mi je drago, pomisli Belinda. Iako su bile daleko od bliskih prijateljica, Mary Jackson joj se sviđala najviše od svih stanovnika ulice. Bila je zabavna i imala nešto odrješito i zdravo u sebi... iako je u posljednje vrijeme izgledala zaokupljena nečim, to ju nije pogružilo kao što se dogodilo s Audrey Wyler. Zapravo, u posljednje vrijeme Mary kao da je procvjetala, poput cvjetne lijehe nakon pljuska.

7

Telefon za kupce bio je pokraj police s novinama, koja je bila prazna osim samotnjačkog zaostalog primjerka vikend izdanja USA Today i nekoliko primjeraka Shoppera. Prošlotjednih. Collieja Entragiana prožme jeza kad pomisli da dječak koji bi obnovio zalihe najnovijeg broja tog časopisa na polici sad leži mrtav na njegovu travnjaku. A ovaj ušljivi telefon u marketu –

On ga spusti s treskom i vrati se do tezge, pritom ručnikom otirući posljednje ostatke kreme za brijanje s lica. I ona ženska dražest s dvobojnom kosom i onaj ostarjeli hipi iz Ryderova kamiona motrili su ga i on postane bolno svjestan da mu manjka košulja. Sad se zaista osjećao kao otpušteni policajac.

“Prokleti telefon ne radi”, reče on djevojci. Primijeti da joj je na kuti pričvršćena mala iskaznica s imenom. “Cynthia, zar nemate cedulju na koju biste napisali ‘Ne radi’?”

“Imam, ali je u jedan sat sasvim lijepo radio”, reče ona. “Dečko iz pekarnice se poslužio njime da nazove curu.” Ona zakoluta očima pa reče nešto što Collieju zazvuči skoro nestvarno, s obzirom na okolnosti: “Je li vam pojeo kovanicu?”

I jest, ali to nije bilo važno, u ovim okolnostima. On pogleda kroz vrata E-Z Stopa i ugleda Petera Jacksona i umirovljenog veterinara iz gornjeg dijela ulice kako prilaze njegovu travnjaku noseći golem komad plavog najlona. Bilo je očito da namjeravaju pokriti tijelo. Collie krene prema vratima, želeći im reći da ne prilaze, da je to po čemu namjeravaju petljati mjesto zločina i da će uništiti tragove, no tad ponovno zatutnji grom – dosad najglasniji, tako glasan da Cynthia iznenađeno vrisne.

Jebi ga, pomisli on. Neka ih. Ionako će padati kiša.

Da, možda bi to bilo najbolje. Kiša će vjerojatno početi prije dolaska policije (Collie još nije čuo čak ni sirene) i to bi zagorčalo život potencijalnim sudskim medicinarima. Pa je bolje pokriti ga... ali još ima zbunjujući osjećaj da mu događaji munjevito izmiču nadzoru. A čak je i to privid, shvati on: ništa u cijeloj ovoj situaciji nije ni bilo u njegovim rukama. On je, zapravo, samo jedan od stanovnika Topolske ulice. I to je, doduše, imalo svojih prednosti; zajebe li nešto u postupku, neće to moći objesiti njemu na nos, zar ne?

On otvori vrata, izađe, i sklopi ruke u trubu oko usta kako bi nadglasao sve jači vjetar. “Peter! Gospodine Jackson!”

Jackson pogleda prema njemu, odlučna izraza lica, očekujući da im se kaže da prekine s poslom.

“Ne dirajte tijelo!” vikne on. “Ne dirajte tijelo! Samo spustite to na njega kao da je riječ o pokrivaču za krevet! Jeste li me čuli?”

“Da!” vikne Peter. I veterinar je kimao glavom.

“U mojoj garaži ima kvadara, složeni su pokraj stražnjeg zida!” vikne Collie. “Vrata nisu zaključana! Uzmite ih i pritisnite njima najlon kako ga vjetar ne bi otpuhao!” Sad su obojica kimali glavama i Collieju se malo popravi raspoloženje.

“Mogli bismo ga nategnuti da pokrijemo i dječakov bicikl!” vikne starac. “Da to učinimo?”

“Da! “dovikne on njima, a zatim mu nešto drugo padne na pamet. “U garaži je i komad najlona – u kutu. Možete njime pokriti psa, ako vam nije teško ponijeti nekoliko kvadri više.”

Jackson spoji palac i kažiprst u krug, pa on i Doc krenu prema garaži. Najlon su ostavili. Collie se nadao da će ga raširiti i učvrstiti prije no što vjetar ojača toliko da ga otpuše. On se vrati u trgovinu upitati Cynthiju postoji li službeni telefon u trgovini – sigurno postoji, dakako no ona ga je već stavila na tezgu.

“Hvala.”

On podigne slušalicu, začuje zvučni signal, pritisne četiri broja, pa zastane, zatrese glavom i nasmije se samom sebi.

“Što je?” upita hipi.

“Ništa.” Da kaže tipu da je upravo pritisnuo prve četiri znamenke telefonskog broja svoje nekadašnje postaje – poput umirovljenog vatrogasnog konja koji se klipšući vraća u svoju staru štalu – on to ne bi shvatio. Pritisne tipku za prekid veze i nazove 911.

Telefon zazvoni jednom u njegovu uhu... doista zazvoni, kao da je nazvao privatni stan. Collie se namršti. Kad se nazove 911 – osim ako su to promijenili nakon što je slušanje snimki poziva na taj broj prestalo biti dio njegova posla – čuje se piskutav, monoton biiiip.

Pa, promijenili su to, to je sve, pomisli on. Načinili ga ugodnijim uhu korisnika.

Telefon ponovno zazvoni a tad se netko javi. Samo što umjesto automata koji govori koju tipku valja pritisnuli za koju hitnu službu, začuje tiho, vlažno, hunjkavo disanje. Koji je ovo vrag –?

“Halo?”

“Keš ili leš”, odgovori glas. Mladi glas i nekako jeziv. Dovoljno jeziv da mu se leđa naježe. “Pomiriši mi donji veš, ispeci mi nešto reš. Ako ne, baš me briga, pomiriši mi noge, živa ljiga.” Nakon tog se začuje kreštavo hihotanje kroz nos zaštopan polipima.

“Tko je to?”

“Više ne zovi ovamo, kompa”, reče glas. “Tak!”

Škljocaj u njegovu uhu bio je zaglušujući, tako zaglušujući da ga je čula i djevojka, i vrisnula. Nije to zbog telefona, pomisli on. Zbog grmljavine. Vrišti zbog grmljavine. Ali je dugokosi pojurio prema vratima kao da mu kosa gori a iz dupeta mu se puši. Telefon je šutio u njegovoj ruci, šutio kao i telefon za kupce nakon što je ubacio kovanicu. A kad se ponovi onaj zvuk, on ga prepozna: nije to grmljavina nego ponovno pucnji.

Pa i Collie potrči prema vratima.

8

Mary Jackson nije otišla iz računovodstvenog ureda gdje je radila pola radnog vremena u dva sata nego u jedanaest. I nije otišla u Crossroads Mall. Otišla je u hotel Columbus. Ondje se sastala s muškarcem po imenu Gene Martin i iduća tri sata učinila za njega sve što žena uopće može učiniti za muškarca osim što mu nije odrezala nokte na nogama. Vjerojatno bi i to bila učinila da ju se zamolilo. A sad je ovdje, skoro kod kuće i izgleda (barem koliko joj se čini po onome što vidi u osvrtnom zrcalu) prilično pri sebi... ali će brzo morati pod tuš, prije no što je Peter pozornije pogleda. A morat će, podsjeti samu sebe, uzeti gaćice iz najgornje ladice i baciti ih u košaru za prljavo rublje zajedno sa suknjom i bluzom. Gaćice koje je bila nosila – ono što je od njih ostalo – trenutačno su odsjele ispod kreveta u sobi 203. Gene Martin, najčistiji primjer vuka u koži računovođe, strgao ih je s nje. Ooooh zvjerko jedna, prozbori djeva bajna.

Pitanje je – što ona to čini? I što će učiniti? Voljela je Petera ovih devet godina braka, možda čak i više nakon pobačaja nego prije, ako je to moguće, i još ga voli. No to ne mijenja činjenicu da ponovno želi bili s Geneom, činiti stvari koje joj s Peterom nisu čak pale na pamet. Krivnja je ledila polovicu njezina mozga, požuda je žegla drugu polovicu, a između toga, u nekoj vrsti sažimljuće zone sumraka, nalazila se razborita, dobrohotna, trezvena žena kakvom se ona uvijek smatrala. Bila je u preljubničkoj vezi a čovjek koji joj je u tome bio partner bio je jednako tako oženjen kao i ona; vraćala se dobrom čovjeku koji ništa ne sumnja (Bila je uvjerena da ne sumnja, molila se Bogu da je tako, naravno da ne sumnja, kako bi mogao?) bez donjeg rublja ispod suknje, još ju je sve boljelo od njihovih uzbudljivih pothvata, nije znala kako je to sve počelo i kako je moguće da želi nastaviti nešto tako glupo i otrcano, prokleti Gene Martin nema mozga u glavi, samo što nju ne zanima njegova glava, živo joj se fućka za njegovu glavu, i što će učiniti? Nije znala. Samo je jedno pouzdano znala kako se osjećaju ovisnici o drogama, nikad više neće ružno govoriti o njima. Samo reci ne? Majko, ma nemoj me zezat.

Vozila je dok su joj se te zbrkane misli vrzle po glavi, a prigradske ulice promicale poput orijentira u snu, nadajući se jedino da Peter neće biti kod kuće kad ona stigne, da je možda otišao na sladoled u slastičarnicu Milly na Trgu (ili možda u Santa Fe u višetjednu posjetu majci, to bi bilo sjajno, to bi joj možda omogućilo da preboli ovu užasnu groznicu). Nije primijetila kako se poslijepodne smračilo i da mnogi automobili koji su je preticali na autocesti 290 imaju upaljena velika svjetla; nije čula grmljavinu ni vidjela bljesak munja. A nije ni vidjela žuti kombi parkiran blizu ugla Medvjedske i Topolske ulice kad je prošla pokraj njega.

Ono što ju je trgnulo iz snatrenja bili su Brad i Belinda Josephson koji su stajali ispred svoje kuće. Johnny Marinville je bio s njima. Niže ulice ugleda još ljudi: Davida Carvera, odjevena u kupaće gaćice skoro sablažnjivo pripijene, stoji na svom kolnom prilazu, ruku čvrsto podbočenih o svoje mesnate bokove... blizance Reedovih... Cammie, njihovu majku... Susi Geller i prijateljicu na travnjaku a iza njih stoji Kim Geller...

Padne joj na um mahnita pomisao: oni znaju. Oni svi znaju. Čekaju je, pomoći će Peteru objesiti je o stablo divlje jabuke ili je kamenovati kako su susjedi kamenovali onu ženu iz pripovijetke Shirley Jackson koju je pročitala u srednjoj školi.

Ne budi glupa, reče joj onaj dio nje koji je još pripadao njoj. Taj je dio, doduše, u posljednje vrijeme bio zbunjujuće mali, ali je ipak još postojao. Pa nije riječ jedino o tebi, Mare; bez obzira na to u kakvim se govnima valjaš, svijet se ne okreće samo oko tebe, pa da ohladiš malo? Vjerojatno ne bi bila ni upola toliko paranoična da se ne vozikaš po svijetu bez –

Jebi ga. Je li to Peter na kraju ulice? Nije mogla pouzdano reći, ali joj se činilo da je tako. Peter i Doc, njihov prvi susjed. Pokrivali su nešto na travnjaku kuće preko puta mini marketa.

Grom prasne tako glasno da je poskočila i naglo udahnula zrak. Prve kapi kiše škrapnu po staklu njezina vjetrobrana, zazvučavši poput metalnih packi. Ona shvati da stoji na uglu ulice dok motor njezina automobila radi u praznom hodu već... pa, ne zna koliko, ali prilično dugo. Josephsonovi i Johnny Marinville jamačno su pomislili da je sišla s uma. Samo što se svijet zaista ne okreće oko nje; nisu joj obraćali skoro nikakvu pozornost, shvati ona kad skrene za ugao. Belinda ju je okrznula pogledom pa se zajedno s ostalima ponovno zagledala niz ulicu, u ono što su njezin suprug i stari Billingsley radili. U to što su pokrivali.

Dok je tako pokušavala raspoznati što je to i pružala ruku prema ručici za pokretanje brisača kad je sve više kišnih kapi – krupnih – počelo škrapati po staklu, nije imala pojma da je žuti futuristički kombi skrenuo za njom u Topolsku ulicu sve dok je nije nabio odostraga.

Iz Igraonice, Međunarodnog strukovnog časopisa industrije igračaka, siječanj 1994. (svezak 94, br. 2), str. 96. Ulomak iz članka Licence za 94: Pregled (napisao John P. Muller):

Kako je prodajna godina jedva počela, jedan je postbožićni pobjednik već ovjenčan oduševljenim odobravanjem. Reakcija trgovaca u inače mrtvoj sezoni kasnih zimskih mjeseci pokazuje da će čak i hitovi poput Teenage Mutant Ninja Turfles i Mighty Morpnin Power Rangers izblijedjeli u usporedbi s najnovijom pomodarijom, a to su, kao što bi vam mogao reći svaki roditelj djeteta u dobi između 2 i 8 godina (djevojčica kao i dječaka), članovi skupine MotoCajci 2200 i njihovi superbrzi, svemirski kombiji.

Vlasnici crtanog epa NBC-ja koji se prikazuje subotom ujutro počeli su s proizvodnjom najvažnijih kategorija igračaka tri tjedna prekasno za uhvatiti božićni potrošački vlak. John Kieist, jedan od direktora tvrtke Good Palz Inc., vlasnika licence za proizvode iz serije MotoCajci, priznaje da takav propust (nastao zbog problema s radnom snagom, sad riješenim, u Palzovoj tvornici u Toledu) najčešće znači slinavi poljubac smrti, ali da je u ovom slučaju okašnjela prodajna kampanja za MotoCajce možda bila sreća u nesreći. “Katkad vas tržište jasnije vidi kad debitirate izvan Djed Mrazove radionice”, Kieist je rekao sa smiješkom.

Bez obzira na razlog, očito je da će MotoCajci: Brigadir Henry, Zmijolovac, Glavolovac, Bojnik Štuka, robot Grok i odlučna ali ženstvena Cassandra Stilska biti najprodavanije igračke ovog ljeta, zajedno s njihovim smrtnim neprijateljima Bezličnikom i groficom Liljanom Barskom.

Najradosnija vijest za Palzove marketinške stručnjake i proizvođače je izvanredan uspjeh skupih MotoCajskih vozila, takozvanih Turbo Tutača, futurističkih kombija koji imaju sklopive kotače i zaobljena rasklopiva krilca. Žuti PravdoTutač Brigadira Henryja, crvena Prateća Strijela Zmijo-lovca, Grokov srebrni GrokTutač i Sanjo-Plov Cassie Stilske ružičaste boje u stilu Mary Kay dobro se prodaju unatoč paprenim cijenama. Najprodavanije vozilo od osam, koliko ih je dosad izbačeno na tržište, je mrtvački crna Hladnjača, koju vozi zlokobni Bezličnik. To nimalo ne čudi direktora Johna Kleista. “Djeca obožavaju negativce”, smije se on.

Neke roditeljske udruge prosvjedovale su protiv onog što nazivaju ‘visokim kvocijentom nasilja’ crtića MotoCajci 2200, no prema Kleistovim riječima, nove MotoCajske epizode (koje NBC počinje prikazivati u ožujku) isticat će ‘obiteljske vrijednosti i nenasilna rješenja’. Bez obzira na to kakve će se vrijednosti usađivati obožavateljima MotoCajaca, u uredima tvrtke Good Palz osjeća se euforija. Čini se da ova mala tvrtka u ruci drži srećku koja je izvukla golem dobitak.

ČETVRTO POGLAVLJE

Topolska ulica/4:09 poslije podne/15, srpnja 1996.

On sve vidi.

To je sve ove godine koje je poživio bio i njegov blagoslov i njegovo prokletstvo – svijet još uvijek pada u njegovo oko kao što pada u oko djeteta, ravnomjerno, nasumično, nepristrano poput težine svjetlosti.

On vidi Marynu Luminu na uglu i zna da ona pokušava razriješiti zagonetku toga što vidi – odveć ljudi stoji u ukočenim pozama promatrača koje se ne uklapaju u lijeno kasno srpanjsko poslijepodne. Kad je ponovno krenula, on primijeti kako je krenuo i žuti kombi koji je sad iza nje, začuje još jedan opak prasak groma i osjeti prve hladne packe kiše na svojim podlakticama. Kad je krenula niz ulicu, on ugleda kako je žuti kombi naglo ubrzao i znao je što će se dogoditi, ali ipak ne može povjerovati.

Pripazi se, stari moj, pomisli on. Zagledaš li se previše u nju, lako ti se može dogoditi da te upucaju na cesti kao vjevericu.

On se natraške povuče na pločnik ispred kuće Josephsonovih, glave još okrenute ulijevo, razrogačenih očiju. Vidi Mary za upravljačem njezine Lumine, ali ona ne gleda u njega – gleda niz ulicu. Vjerojatno je prepoznala supruga, udaljenost nije odveć velika, vjerojatno se pita što on to radi, i ne vidi Johnnyja Marinvillea, a ne vidi ni neobičan žuti kombi s prozorima od zatamnjenog stakla kako prijeteći izranja iza njih.

“Mary, pazi!” vikne on. Brad i Belinda, koji se penju uza svoje prednje stube, strelovito se okrenu. U istom trenutku, kombijev visoki, kusasti prednji dio zabije se u stražnji dio Lumine, stražnja svjetla pretvore se u krhotine, odbojnik pukne a prtljažnik se zgužva. Johnny vidi kako je Maryna glava poletjela naprijed-natrag, poput glave cvijeta na dugoj stapci zanjihane snažnim vjetrom. Luminine gume zacvile i začuje se glasan, suh prasak kad je pukla desna prednja guma. Automobil se zanese ulijevo, ispuhana guma zaleprša, a poklopac kotača otkotrlja se preko ruba pločnika i odjuri niz ulicu poput frizbija Reedovih.

Johnny vidi sve, čuje sve, osjeća sve; ulazne ga informacije preplavljuju i njegov um uporno niže svaki suludi dodatak, kao da se ovdje događa nešto suvislo, nešto što bi se moglo prepričati kronološkim slijedom.

Olujno se nebo rastvara i počinje prazniti svoj hladni spremnik. On vidi mrlje kako tamne na pločniku, osjeća kako se ubrzava lupkanje kapi po njegovu zatiljku a Brad Josephson vikne “Koji je to vrag?” iza njega.

Kombi je još prilijepljen uza stražnjicu Lumine, jaruža je, zabada u njezin lomni newageovski poklopac prtljažnika; začuje se i ogavan metalni zveket pa tunk! kad je bravica prtljažnika popustila a poklopac se podigao, otkrivši pričuvnu gumu, neke stare novine i narančasti prenosivi hladnjak od stiropora. Prednji kraj Lumine poskoči preko ruba pločnika. Automobil jurne preko pločnika i zaustavi se kad mu se odbojnik zarije u ogradu između Billingsleyeve kuće i susjedne niže nje, baš Maryne.

Munja – blizu je, jako blizu – na trenutak oboji ulicu kričavom ljubičastom bojom, grmljavina joj stigne za petama poput artiljerijske paljbe, vjetar se počne nadimati, sikne u stablima, a kiša se spusti poput zavjese. Vidljivost se naglo smanjuje, ali je još dovoljno svjetla da bi vidio kako žuti kombi ubrzava i hita u kišu. Vidi i kako se otvaraju vrata Lumine na vozačkoj strani. Proviri noga a potom izroni Mary Jackson. Izgledala je kao da pojma nema gdje se nalazi.

Brad jako krupnom i jako mokrom rukom stišće njegovu ruku, pita je li Johnny to vidio, je li vidio, taj se žuti kombi namjerno zaletio u nju, ali ga Johnny jedva čuje. Johnny sad vidi još jedan kombi, zaobljenih stijenki, metalnoplave boje. On izroni iz oluje poput njuške pretpovijesne zvijeri, a kiša se slijeva u potocima niz strmi zatamnjeni vjetrobran na kojem se ne miču brisači. I on odjednom zna što će se dogoditi.

“Mary!” vrisne on ošamućenoj ženi koja se u visokim petama glavinjajući udaljava od automobila, ali nova topovska mjedena salva grmljavine zagluši njegov povik. Ona čak i ne pogleda prema njemu. Kiša se slijeva niz njezino lice poput bujica suza u sentimentalnim južnoameričkim serijalima.

“MARY, LEZITE!” prodere se on tako glasno da mu se čini da bi mu glasnice mogle prepući. “ZAVUCITE SE POD AUTOMOBIL!”

A tad se spusti vjetrobran plavog kombija. Spusti. Da. Taj se okomiti vjetrobran spusti u prednji dio automobila poput vrata staklenog dizala, a iza njega je tama, a u tami su sablasti. Sablasti. Da. Dvije. Moraju biti sablasti, jer je riječ o bićima svijetlosivima poput maglom zaogrnutog krajolika prije no što se kroza nj probije sunce. Onaj za upravljačem odjeven je u južnjačku uniformu iz američkog građanskog rata – Johnny je skoro uvjeren u to – a i nije ljudsko biće. Ispod njegova konjaničkog šešira je izbočeno čelo, jezive bademaste oči i usta koja pulsiraju iz lica poput mesnata roga. Njegov kolega, premda i on jednako svijetlo i nestvarno siv, barem sliči ljudskom biću. Odjeven je u trapersku košulju od jelenje kože s redenikom preko nje. Na licu su mu čekinje od jednotjedne neobrijane brade; čekinje izgledaju izrazito crne naspram neprirodno srebrne boje njegove kože. On stoji, taj stvor, a u rukama drži tešku dvocijevku. Traper je podigne dok Johnny tako gleda, nagne se u uskomešan, suzni svijet pun boja u kojem on nema nimalo udjela, nakesi se, usne su mu zategnute pa se pokažu puna usta nepravilnih no gustih zuba koji očito nikad nisu doživjeli zubarevu intervenciju. To snoliko stvorenje sliči nečem iz filma strave o djeci-kretenima bliskih srodnika koji žive u nekakvoj zabitnoj baruštini.

Ne, nije tako, pomisli Johnny. Izgleda kao lik iz filma, to je istina, ali ne takvog.

“MARY!” drekne on a pridruži mu se i Brad, koji je stajao pokraj njega: “HEJ, MARY, PAZI LEĐA!”

Ali ona to nije vidjela. Onaj tip u košulji od jelenje kože otvori vatru, opali triput, brzo repetirajući pušku nakon svakog pucnja i ponovno je podižući na rame. Prvo je punjenje, koliko Johnny vidi, promašilo cilj. Drugo je zbrisalo Lumininu radio-antenu. Treće je raznjelo lijevu stranu glave Mary Jackson. Ona ipak posrćući otetura od automobila prema kući starog veterinara. Krv joj se slijevala niz vrat i namakala lijevu stranu bluze, kosa joj nakratko zaplamti na kiši (Johnny vidi to, on vidi sve), a tad se na trenutak okrene prema Johnnyju i pogleda ga preostalim okom. Munja sijevne i ispuni to oko vatrom; posljednju sekundu-dvije njezina života u njoj nema ničeg osim elektriciteta, čini se. Tad zaglavinja na jednoj visokoj peti i ljosne nauznak, lastavičjim skokom utone u zvuk grmljavine, plamičci u njezinoj kosi se ugase, a iz glave joj se puši kao iz opuška neke nemarno ugašene cigarete. Ona se opruzi pokraj njemačkog ovčara na Billingsleyevu travnjaku, onom na kojem piše Docovo ime i prezime i broj kuće, a kad su se njezine noge opušteno raširile, Johnny ugleda nešto istodobno užasno, tužno i neobjašnjivo: tamna sjena koja može biti samo jedno. Na trenutak mu u glavi, neprimjereno sasvim, poput neonske reklame zasvijetli zaključna rečenica jednog starog vica: Ne znam za drugu dvojicu, ali tip u sredini izgleda kao Willie Nelson. On se glasno nasmije u kišu. Suprugu-računovođu Petera Jacksona upravo je ubila sablast, hicem ispaljenim iz kombija kojim upravlja druga sablast (duh izvanzemaljca u futurističkoj uniformi), a gospođa je umrla bez gaća. Ništa od tog nije šaljivo, ali se on ipak smije. Možda se smije da ne bi vrištao. Vrisne li jednom, boji se da neće moći prestati.

Sad se ono sjajno stvorenje za upravljačem plavog kombija okrene prema njemu i na trenutak Johnny vidi kako on gleda u njega, označuje ga svojim golemim bademastim očima, i ima osjećaj da je to već vidio, ludost, naravno, ali je taj osjećaj svejedno snažan. Osjeti to tek na trenutak a tad kombi prođe.

Ali me vidio, i te kako, pomisli Johnny. Ta spodoba u maski (sigurno je riječ o maski) me vidjela, i označila, kao što se presavine ugao stranice za kasnije snalaženje.

Dvocijevka opali još dvaput i isprva Johnny ne vidi što se događa jer mu plavi kombi zaklanja vidik – učinilo mu se da čuje lom stakla iznad urlika oluje, ali to je sve. Tad se kombi povuče u vrtložeću, olujnu kišu i on ugleda Davida Carvera kako leži mrtav na kolnom prilazu svoje kuće u krhotinama smrskanog staklenog zida. Na sredini Carverova trbuha je golema crvena lokva, okružena komadićima rastrganog bijelog mesa koje sliči salu i Johnny zaključi da su Carverovi dani poštanskog djelatnika – a osobito njegovi dani prigradskog perača automobila prošli.

Plavi kombi brzo odjuri do ugla. Kad je stigao ondje i skrenuo desno u Medvjedsku, Johnnyju je izgledao poput fatamorgane, što bi zapravo i trebao biti.

“Kriste, pogledaj ga!” vrisne Brad i istrči na ulicu.

“Bradley, nemoj!” Njegova ga supruga zgrabi, ali je zakasnila. Niže na ulici – zaokreću prema njima – su blizanci Reedovih.

Johnny zakorači na kolnik odrvenjelim, klecavim nogama. Podigne ruku. Jagodice su mu već bijele i naborane poput suhe šljive (on to sve vidi, o da, ali kako bi mu tip u maski izvanzemaljca iz filma Bliski susreti treće vrste mogao izgledati poznato) i makne svoju mokru kosu iz očiju. Nareckana munja zasiječe nebo poput blještave pukotine u crnom zrcalu; istom zatutnji grmljavina. Stopala mu šljapkaju u tenisicama i osjeća miris vlažnog puščanog dima. On zna da će se dim razići za deset ili petnaest sekundi, biti stjeran u zemlju pa ispran jakom kišom, ali zasad je dim još ondje, kao da mu ne dopušta pokušati povjerovati da je riječ o priviđenju... onom što je njegova bivša supruga nazivala ‘moždani grč’.

A vidi i onu stvar Mary Jackson, taj žuđeni dio ženske anatomije koji je u njegovim izblijedjelim davnim srednjoškolskim danima bio poznat kao ‘bradata školjka’. Ne želi misliti takve misli – ne želi vidjeti to što vidi, zapravo – ali ne vuče on tu konce. Sve barikade u njegovoj glavi su provaljene, kao dok je pisao (bio je to jedan od razloga zbog kojeg je prestao pisati romane, ne jedini, ali bucko od razloga), promicanje vremena usporava kako se percepcija izoštrava i širi, dok naposljetku ne bude kao film Sergia Leonea u kojem ljudi umiru na način na koji se pliva u podvodnim baletima.

Mali zloćko ne varaj tetu Mikicu, pomisli on, ponovno začuvši glas iz telefona. Ugrizo si mamu za cikicu. Zašto bi ga taj glas podsjećao na muškarca u bizarnom kostimu i još bizarnijoj izvanzemaljskoj maski bademastih očiju?

“Što se dogodilo za Boga miloga i premiloga?” upita glas iza njega. Ostali su se sletili oko Davida Carvera, ali je Gary Soderson došao ovdje, na Docov travnjak. Blijeda lica i kržljava tijela, izgleda poput čovjeka koji pati od uznapredovalog oblika kolere. “Jebi ga! Vidim Pariz, vidim Francusku, ali ne vidim njezine –”

“Kuš, glupane pijani”, kaže Johnny. Pogleda ulijevo i ugleda blizance Reedovih i njihovu majku, zatim Kim Geller i njezinu kćerku, plus crvenokosu djevojku koju uopće ne poznaje. Sjatili su se oko tijela Davida Carvera poput igrača američkog nogometa skupljenih oko ozlijeđenog suigrača. I Garyjeva goropadnica od supruge je ondje, ali je ukibila Garyja i sad kreće u smjeru chez Billingsley. No zastane, zatravljena, kad su se vrata kuće Carverovih s treskom otvorila a Kirstie izjurila u pljusak poput guvernante u nekom starom gotičkom romanu, vrišteći i zazivajući suprugovo ime dok munje bljeskaju a gromovi pucaju.

Polako, poput glupog djeteta prozvanog da izrecitira neku pjesmicu, Gary kaže: “Kako si me to nazvao?” No ne gleda u Johnnyja, pa čak ni u mnoštvo na travnjaku Carverovih; gleda u ono što je otkrila podignuta suknja mrtve žene, pohranjuje za kasniju uporabu (a možda i razgovor). Johnny naglo osjeti skoro neodoljiv poriv da ga raspali po nosu.

“Nema veze, samo jezik za zube. Ozbiljno ti kažem.” Pogleda udesno, niz ulicu i ugleda Collieja Entragiana kako trči prema njima. Čini se da na nogama ima ružičaste plastične sandale za kupanje. Iza njega trči dugokosi muškarac kojeg Johnny dosad nije vidio te nova cura iz marketa – Cynthia se zove.

A iza njih, brzo pretekavši starog Toma Billingsleya i sustižući Cynthiju, mahnita pogleda, stiže ovdašnji stručnjak za Jamesa Dickeya i novojužnjačku književnost.

“Tata!” Prodoran, poharan vrisak curice: Ellen Carver.

“Sklonite tu djecu!” Brad Josephson, strah i trepet, Bog ga blagoslovio, ali Johnny i ne gleda u tom smjeru, jer stiže Peter Jackson, a u prizoru na Docovu travnjaku ima nečeg što on treba vidjeti još manje nego Johnny i Gary Soderson, iako je Peter to sigurno već vidio a oni nisu. Zagonetka za profesora književnosti, nema što, pomisli on. Još jedna smiješna rečenica sijevne mu kroz glavu: Hej, gospodine, pao vam je znak. Vi! Jebi ga, ne može se ni sjetiti vica iz kojeg potječe ta rečenica. Ponovno se osvrne provjeriti da nitko osim Garyja ne obraća pozornost na Mary. I nitko i ne obraća. To je čudo koje neće dugo potrajati. On se sagne, okrene Mary na bok – kako je sad teška kad je mrtva, kako vraški teška – i njezine se noge skupe. Voda se slije niz jedno bijelo bedro poput kiše na nadgrobnom kamenu. On povuče rub njezine suknje, sračunato se okrenuvši tako da zakloni pogled na svoj čin ljudima koji se penju uzbrdo. Već čuje Petera kako urla: “Mary? Mary?” Naravno, vidio je njezin automobil, Luminu njuške zabijenu u kolčanu ogradu.

“Zašto –” zausti Gary pa zašuti kad ga Johnny jarosno pogleda.

“Pisni i razbit ću ti nos”, kaže on. “Ozbiljno ti kažem.”

Gary na trenutak izgleda zbunjeno – skoro tupo – a tad mu se licem najprije prelije nekakvo pohotljivo shvaćanje a potom lažna ozbiljnost. No načini pokret ispred usta kao da poteže zatvarač, i to je dobro. Gary će skoro sigurno jednog dana propjevati, ali Johnnyju Marinvilleu nikad u životu budućnost nije bila manje na pameti.

Okrene se prema kući Carverovih. David Reed nosi kćerkicu Carverovih – ona kriči i rita se širokim škarastim pokretima – prema kući. Slatkica Caryer na koljenima, leleče kako je Johnny čuo seljanke naricati u Vijetnamu prije puno godina (samo što se ne čini da je to bilo tako davno, s obzirom na ostatke mirisa puščanog dima još u zraku). Zagrlila je mrtvog muškarca oko vrata a Davidova se glava užasno zaklati. Još užasnije izgleda dječak, Ralphie, koji stoji pokraj nje. U normalnim okolnostima on je grintavac bez mira i počinka, krigla najčišće oplemenjene pišake, ali je sad voštana lutka, zuri u svog mrtvog oca a lice kao da mu se topi na kiši. Nitko ga ne vodi odande jer, za promjenu, njegova sestra diže galamu, ali bi ga netko trebao odvesti.

“Jim”, Johnny kaže drugom blizancu Reedovih, zaobišavši Maryn automobil kako bi ga ovaj čuo a da ne mora vikati. Mladić podigne pogled s mrtvaca i uskukale žene. Lice mu je osupnuto.

“Jim, odvedi Ralphieja u kuću. Ne bi trebao biti ovdje.”

Jim kimne glavom, podigne dječaka i otkasa niz kolni prilaz s njim. Johnny očekuje prosvjednu larmu – i u dobi od šest godina, Ralph Carver zna da mu je sudbina jednog dana vladati svijetom – ali dječak visi u rukama krupnog mladića kao lutka, razrogačenih, ukočenih očiju. Johnny smatra da je generacija koja je u godinama dok se oblikovala njihova osobnost prečesto slušala ploče Moodyja Huesa precijenila utjecaj trauma doživljenih u djetinjstvu na živote odraslih osoba, ali ovako nešto je nešto posve drugo; proći će puno vremena, pomisli Johnny, prije no što najutjecajniji čimbenik u podsvijesti Ralpha Carvera prestane bili prizor kako njegov otac leži mrtav na travnjaku a njegova majka kleči pokraj njega na kiši, ruku grčevito sklopljenih oko njegova vrata i histerično izvikuje ime njegova oca, kao da bi ga mogla probuditi.

Johnny pomisli da bi trebao odvojiti Kirstie od leša – to će se ionako morati učiniti prije ili poslije – ali Collie Entragian stigne do Billingsleyeve kuće prije no što on uspije povući potez, a za petama mu prodavačica iz E-Z Stopa. Cura je odmakla dugokosom, koji prilično glasno sopće. Tip nije mlad kako bi se iz daljine moglo zaključiti po njegovoj rock and roll kosi. Johnnyja su se vjerojatno najviše dojmili Josephsonovi. Stoje na početku kolnog prilaza Carverovih, drže se za ruke, i na tom pljusku izgledaju kao Spike Leeova inačica Ivice i Marice. Marielle Soderson prođe iza Johnnyja i pridruži se svom suprugu na Bilingsleyevu travnjaku. Ako Brad i Belinda Josephson mogu biti Ivica i Marica u novom filmu Spikea Leea odobrenog za sve dobne skupine, zaključi Johnny, Marille bi mogla glumiti vješticu.

Ovo je poput posljednjeg poglavlja knjige Agathe Christie, pomisli on, kad gospođica Marille ili Hercule Poirot sve rastumače, čak i to kako je ubojica izašao iz zaključanog kupea spavaćih kola nakon izvršenja zlodjela. Ovdje smo svi osim Franka Gellera i Charlieja Reeda, koji su još na poslu. Prava susjedska zabava.

Samo što, shvati on, to i nije potpuna istina. Audrey Wyler nije ovdje, a ni njezin nećak. U glavi mu od te pomisli sijevne oštrica nečeg. Prisjeti se – tako zvuči prehlađeno dijete, bio je pomislio onomad – ali prije no što je mogao učiniti nešto više osim se početi prisjećati, pokušavajući vidjeti hoće li to moći povezati s nečim (osjeća da je to povezano s nečim, Bog bi ga znao s čime), Collie Entragian priđe Marynu automobilu i rukom s koje se cijedila voda pograbi Johnnyja za rame, tako snažno da ga je zaboljelo. Gleda pokraj Johnnyja, prema kući Carverovih.

“Što – dvoje? – kako – Isuse!”

“Gospodine Entragian... Collie...” Pokuša zvučati pribrano, pokušava ne kriviti lice. “Lomite mi rame.”

“Oh. Oprostite, čovječe. Ali –” Očima vršlja od ustrijeljene žene do ustrijeljenog muškarca, Davida Carvera, po kojem se krvave vriježe spiru niz njegove bijele, salaste slabine.

Entragian se ne može odlučiti na kome bi njegov pogled trebao počinuli, pa stoga izgleda kao čovjek koji gleda teniski meč.

“Vaša košulja”, kaže Johnny, pomislivši kako je to izvanredan prvi potez za ubiti zapodjenuti razgovor. “Zaboravili ste je odjenuti.”

“Brijao sam se”, odgovori Collie i prođe rukama kroz svoju kratku, mokru kosu. Taj pokret izražava – kao vjerojatno ništa drugo – um koji je prešao iz zbunjenosti u bezmalo potpunu pomutnju. Johnnyju se taj pokret silno smili. “Gospodine Marinville, imate li pojma što se to događa?”

Johnny odmahne glavom. Jedino se nada da je tome – što već je – došao kraj.

Tad stigne Peter, ugleda suprugu kako leži ispred Billingsleyeva keramičkog njemačkog ovčara i zatuli. Od tog se zvuka Johnnyjeve vlažne ruke ponovno naježe. Peter padne na koljena pokraj svoje supruge baš onako kako je Slatkica Carver pala na koljena pokraj svog supruga i – Bože koji jesi – nije li to Johna Edwarda Marinvillea ponovno spopao onaj poznati vijetnamski blues. Samo nam još treba Hendrix kao glazbena kulisa kako svira ‘Purple Haze’.

Peter je zagrli. Johnny je primijetio kako Gary promatra taj prizor nekako zatravljen, čeka da Peter prevrne njezino tijelo u svoje naručje. Johnny čita Sodersonove misli kao da su otisnute na brzojavnoj vrpci koja mu prelazi preko čela: Što će on o tome pomisliti? Kad je prevrne a noge joj se raskreče i on ugleda što će ugledati, što će on o tome pomisliti? Ili možda to nije ništa osobito, možda uvijek tako hoda po svijetu.

“MARY!” zavapi Peter. Nije ju okrenuo (hvaljen budi Bog na malim uslugama) nego podigne gornji dio njezina tijela, posjedne je. Ponovno zavapi – ne izreče ni riječ, zapravo ne ispusti ništa što bi imalo oblik glasa, nego vrpcu zapanjene boli – kad ugleda u kakvom je stanju njezina glava, pola lice nema, pola kose spaljeno.

“Peter –” zausti Doc no tad nebo rascijepi dugo koplje elektriciteta koje sklizne na zemlju nošeno kišom. Johnny se munjevito okrene, omamljen, ali još (o da, dakako, i te kako) sve besprijekorno vidi. Grmljavina se sjuri niz ulicu prije no što munja počne blijedjeti, tako glasna kao da vam je netko rukama pljesnuo po ušima. Johnny vidi kako je munja udarila u napuštenu kuću Hobartovih koja stoji između policajčeve kuće i kuće Jacksonovih. Uništi ukrasni dimnjak koji je William Hobart dogradio posljednje godine prije no što su počele njegove nevolje a on odlučio ponuditi kuću na prodaju. Munja zapali i šuplji krov. Prije no što im je grom prestao dijeliti bubotke, prije no što se Johnnyju pružila prilika prepoznati munjom oprljeni miris u svojim nosnicama kao ozon, napuštena kuća već nosi plamenu krunu. Bukti u olujnoj kiši, poput optičke varke.

“Bože sveti”, kaže Jim Reed. Stoji na vratima kuće Carverovih s Ralphiejem u rukama. Ralphie je, primijeti Johnny, pribjegao sisanju palca. A Ralphie je jedini (osim Johnnyja) koji još ne gleda u zapaljenu kuću. Gleda na vrh brda i Johnny primijeti kako su mu se raširile oči. Izvadi palac iz usta i prije no što počne užasnuto vrištati, Johnny razgovijetno začuje dvije riječi... i ponovno mu se one učine sablasnima, izluđujuće poznatima. Poput riječi koje se čuje u snu.

“SanjoPlov”, kaže dječak.

A tad, kao da su te riječi bile nekakva vradžbina, njegove voštane, neprirodne mlitavosti nestane. On počne vriskati od straha i koprcati se u rukama Jima Reeda. Jim je zatečen i ispusti dječaka, koji prizemlji na tur. To ga je sigurno vraški zaboljelo, pomisli Johnny, krenuvši prema njemu i ne razmišljajući, ali dječak ne pokazuje znakove bola; samo straha. Njegove iskolačene oči još zure u vrh ulice. On se počne divlje odguravati stopalima i uklizavati u kuću na stražnjici.

Johnny, koji je sad stajao na rubu kolnog prilaza Carverovih, okrene se i ugleda još dva kombija kako skreću iza ugla iz Medvjedske ulice. Onaj prvi je ružičast kao lizalica i tako aerodinamična oblika da sliči divovskom bombonu Good & Plenty zatamnjenih prozora. Na krovu je radarska antena u obliku srca. U drugim okolnostima izgledao bi možda dražesno, ali sad izgleda samo neobično. Zaobljeni aerodinamični oblici vire s obje strane Good &Plenty kombija. Sliče bočnim perajama ili čak kusastim krilima.

Iza tog vozila, koje se možda zove SanjoPlov a možda i ne, pristiže dugo crno vozilo izbočena, metaliziranog vjetrobrana. Na krovu, također crna, kućica u obliku otrovne gljive. Za tom noćnom morom boje ebanovine vuku se nareckane kromirane munje koje sliče nevjesto zabašurenom znamenju nacističkih SS-ovaca.

Vozila počnu ubrzavati. Njihovi su motori preli poput žbica bicikla.

Velike se oknale zjenice otvore na lijevoj strani ružičastog vozila. A na vrhu crnog kombija, koji izgleda poput mrtvačkih kola koju se pokušavaju prometnuli u lokomotivu, bočna strana one krovne kućice sklizne i pokažu se dva lika s puškama. Jedan je bradato ljudsko biće. On, kao i onaj izvanzemaljac koji vozi plavi kombi, kao da je odjeven u prnje i dronjke uniforme iz građanskog rata. Spodoba pokraj njega odjevena je u potpuno drukčiji tip uniforme: crnu, visoka ovratnika, ukrašenu srebrnim pucetima. Kao i crni kombi kromiranih dijelova, ta uniforma ima u sebi nečeg nacističkog, ali nije to privuklo Johnnyjevu pozornost i zaledilo mu glasnice tako da isprva nije mogao povikom upozoriti ljude da pripaze.

Iznad visokog ovratnika, kao da postoji jedino tama. Nema lica, pomisli Johnny sekundu prije no što su stvorenja u ružičastom i mrtvački crnom kombiju otvorila vatru. Nema lica, taj stvor uopće nema lica.

Johnny Marinville, koji sve vidi, pomisli da je on možda umro; ovo bi mogao biti pakao.

Pismo Audrey Wyler (Wentworth, Ohio) Janice Conroy (Plainview, New York), od 18. kolovoza 1994:

Draga Janice!

Puno ti hvala na pozivu. Naravno, primi i moju sućut, ali nikad nećeš znati koliko je tvoj glas sinoć godio mom uhu – poput hladne vode u vrući dan. Ili možda želim reći poput glasa razbora u umobolnici!

Ima li ti išta od onog što sam rekla preko telefona smisla? Ne mogu se baš sjetiti. Prestala sam uzimati sredstva za umirenje – ‘Zajebi ti to’, kako smo običavali govoriti na fakultetu – ali tek posljednjih nekoliko dana, pa iako je Herb podmetnuo leđa i pomaže da se sve puši, svijet mi uglavnom sliči na bućkuriš. Sve je počelo onog dana kad je nazvao Billov prijatelj, Joe Calabrese, i rekao da su mi poginuli brat, njegova supruga i njihovo dvoje starije djece, ustrijeljeni iz prolazećeg vozila. Taj je čovjek, kojeg nikad nisam upoznala, plakao – teško shvatljivo – a bio je odveć potresen da bi bio diplomatičan. Ponavljao je da se stidi pa sam naposljetku ja tješila njega, a stalno sam mislila, To je sigurno neka greška, Bili ne može biti mrtav, moj je brat trebao živjeti dok mi bude potreban. Još se budim noću i mislim, ‘Ne Bili, to je neslana šala, nije moguće da je to Bili’. Jedino čega se još sjećam, a što bi bilo jednako suludo, je kad sam bila dijete a svi su istodobno oboljeli od gripe.

Herb i ja smo otputovali zrakoplovom u San Jose po Setha, pa se vratili u Toledo istim zrakoplovom kojim su prevozili tijela. Jesi li znala da ih stavljaju u prostor za prtljagu? Ni ja nisam znala. A nije mi ni bila želja doznati.

Sprovod je bio jedan od najužasnijih događaja u mom životu – a vjerojatno i najužasniji. Ta četiri lijesa – bratov, šogoričin, nećakinjin i nećakov – poslagana u red, najprije u crkvi, a potom na groblju, gdje su čučali iznad rupa na onim užasnim kromiranim prečkama. Hoćeš li čuti nešto šašavo? Za vjerskog obreda na groblju stalno sam mislila na svoj medeni mjesec na Jamaici. Imaju hupsere na cesti koje nazivaju ‘ležećim policajcima’. Iz nekog razloga tako sam počela nazivati i te mrtvačke kovčege, ležećim policajcima. Pa, rekla sam ti da sam luda, nisam li? Miss valiuma države Ohio za 1994, to sam ti ja.

Crkva je bila krcata za misu zadušnicu – Bili i June imali su puno prijatelja – i svi su cmoljili. Itekako, osim sirotog malog Setha, koji ne može plakati. Ili tko zna? Samo je sjedio između mene i Herba i dvije igračke u krilu – ružičasti kombi i figuricu, lutku po imenu Cassandra Stilska. Igračke su iz serijala MotoCajci 2200, a nazivi tih prokletih MotoCajskih kombija (oprosti, MotoCajskih Turbo Tutača, la-di-la) su jedne od rijetkih riječi koje Seth kaže a koje su čak razumljive (‘Uštipke kupi mi ih’ je još jedna; a i ‘Seth na tutu’, što znači da moraš ići s njim – zna ići na zahod ali ima jako čudne navike pražnjenja crijeva).

Nadam se da nije razumio kako je ta misa značila da je ostatak njegove obitelji mrtav, otišao od njega zauvijek. Herb je uvjeren da on to ne zna (‘Mali i ne zna gdje je’, kaže Herb), ali ja sumnjam. To je ono najgore kod autizma, zar ne? Uvijek se pitaš, nikad zapravo ne znaš, odašiljaju neke poruke ali ih je Bog opremio ‘pokvarenim telefonom’ i ništa ne izlazi na njihovu kraju slušalice osim nesuvislih brbljarija.

No reći ću ti jedno – u posljednjih nekoliko tjedana počela sam više poštovati Herba Wylera. SVE je organizirao, od aviona do osmrtnica u columbuškom Dispatchu i toledskom Bladeu. A prigrliti Setha kao što je on učinio, bez riječi – ne samo siroče nego i autistično siroče – pa to je zapanjujuće ili se samo tako meni čini? Ja dajem glas za zapanjujuće. A čini se da mu je zaista stalo do tog sirotog djeteta. Katkad, kad gleda u dječaka, licem mu se prevuče skrban izraz lica koji bi mogao čak biti ljubav. Odnosno, njezin zametak.

Meni se čini da je to još začudnije kad pomisliš koliko dijete poput Setha može malo uzvratiti. Uglavnom samo sjedi gdje ga se posjedne u pješčaniku koji je Herb dao načiniti čim smo se vratili iz Toleda, poput orijaške cvebe u obliku dječaka, odjeven samo u MotoVeš MotoCajaca 2200 (ima i kutiju za gablec), usnama oblikuje svoje nemušte riječi, igra se svojim kombijima i pripadajućim figuricama, poglavito sa seksi crvenokosom lutkom u plavim kratkim hlačicama. Te me igračke malo muče jer – ako dosad nisi povjerovala da mi nisu sve na broju, ovo će te uvjeriti – nisam sigurna odakle mu, Jan! Pouzdano znam da Seth nije imao tako skupu opremu kad sam posljednji put posjetila Billa i June u Toledu (provjerila sam u trgovini igračaka Toys R Us – serija MotoCajci je JAKO skupa), toliko da znaš. A to nisu ni igračke koje bi Bili i June odobravali – njihov bi izbor više naginjao Barneyu nego Zvjezdanim ratovima, na gađenje njihove djece. Siroti Seth mi ne može reći, to je izvjesno, a vjerojatno i nije važno. Jedino znam nazive kombija i pripadajućih figurica jer subotom ujutro gledam s njim te crtiće. Glavni negativac, Bezličnik je vrlo jeziv.

On je tako čudan, mislim (Seth, a ne bezličnik, ha-ha). Ne znam osjeća li Herb to tako intenzivno kao ja, ali znam da osjeća nešto. Kadšto kad uhvatim njegov pogled (Ima tako tamnosmeđe oči da zapravo izgledaju crne) prođu me trnci – kao da moja kralježnica nekome služi kao ksilofon. A dogodile su se i neke čudne stvari otkad je Seth došao živjeti s nama. Nemoj se smijati, ali je bilo nekoliko nezgoda parapsihološkog tipa kakve kadšto dramatiziraju u onome što Herb naziva ‘programima psiho-stvarnosti’. Čaše slijeću s polica, dva su prozora pukla naizgled bez razloga, a noću se u Sethovu pješčaniku s vremena na vrijeme pojave neobični vijugavi oblici. Izgledaju poput čudnih, nestvarnih pješčanih slika. Poslat ću ti nekoliko polaroid fotografija idući put kad ti budem pisala, ako se sjetim. Jan, ne bih nikome drugome ispričala o ovome osim tebi. Hvala Bogu da te poznajem i pouzdajem se u tvoje čuđenje... tvoju ljubopitljivost... i tvoju DISKRECIJU!

Seth uglavnom ne stvara probleme. Najviše što smeta kod njega je način na koji diše! Uvlači zrak u obilnim, šmrkavim gutljajima, uvijek na usta, koja uvijek zjape obješena do pola prsa. Zbog tog izgleda kao seoska luda, a to zapravo nije, bez obzira na probleme koje doista ima. Neki je dan svratio gospodin Marinvilie, susjed prekoputa, donio je kolač od banane koji je sam ispekao (simpatičan je za čovjeka koji je napisao knjigu o muškarcu u ljubavnoj vezi s vlastitom kćeri... i usto naslovio knjigu Naslada, pomisli samo), i proveo neko vrijeme sa Sethom, koji je otišao sa svog radnog mjesta u pješčaniku pogledati Bonanzu. Sjećaš se tog serijala? TNT radnim danom ponavlja epizode svakog poslijepodneva (nazivaju ih ‘Popodnevni domjenak na Ponderosi’, nije li to dražesno) i Seth ih obožava. “Vesern, vesern”, kaže on kad počne prikazivanje. Gospodin Marinvilie, koji voli da mu se govori Johnny, gledao je zajedno s nama neko vrijeme. Nas troje jeli smo kolač od banane i pili čokoladno mlijeko poput starih prijatelja a kad sam se ispričala zbog Sethova vlažnog disanja (uglavnom zato što mene izluđuje, dakako), Marinvilie se nasmijao i rekao da Seth ne može ništa protiv svojih polipa. Ne znam baš točno što su polipi, ali pretpostavljam da ćemo Sethove morati dati pregledati. Hvala Bogu da postoje ‘plavi blizanci’ – Cross and Shieldu.

Jedno me muči i zato sam priložila fotokopiju razglednice koju mi je poslao brat iz Carson Cityja nedugo prije smrti. U njoj kaže da su postigli napredak – zapravo je rekao zapanjujući napredak. Velikim štampanim slovima, s puno uskličnika. Uvjeri se sama. Bila sam znatiželjna, naravski, pa sam ga upitala o tome idući put kad smo razgovarali telefonom. To je bilo 27. ili 28. srpnja, posljednji put kad sam razgovarala s njim. Njegova je reakcijo bila iznimno čudna, nenalik Billu. Tajac, a zatim taj jeziv neprirodni smijeh: “Ha-ha-ha!”, kako se smijeh piše, ali kako malokad stvarni smijeh zvuči, osim na dosadnim zabavama. Nikad dotad nisam čula svog brata da se tako smije. “Pa,”, kaže on, “možda sam malo pretjerao u tome.”

Više ništa nije želio reći o toj temi, ali kad sam ga pritisnula, rekao je da Seth izgleda živahnije, više s njima, otkad su zašli dublje u Colorado i svratili u Rocky Mountains. “Znaš koliko je oduvijek obožavao vestern filmove i serije”, reče on, pa iako to tad nisam znala, sad i te kako znam. Mladi je Seth Garin šašav za kaubojima i potjerama i zasjedama u klancima. Bili je rekao da Seth vjerojatno zna da nije na pravom starom Divljem zapadu zbog svih tih automobila i kampera, ali ga je ‘krajolik svejedno uzbuđivao’. Tako se Bili izrazio.

Možda bih prestala nakon toga ispitivati da nije zvučao tako čudno i neodređeno, tako nenalik sebi. Svoju krv čovjek poznaje u dušu, nije li tako? Odnosno barem tako misliš. A Bili je uvijek bio ili ugodan i prštav ili rezerviran i natmuren. Kod njega nije bilo sredine terena. Samo što se tijekom tog telefonskog razgovora cijelo vrijeme držao sredine terena. Pa sam ga nastavila ispitivati o tome, što inače ne bih učinila. Rekoh da ZAPANJUJUĆI NAPREDAK zvuči kao određeni događaj. Pa on reče da se zaista nešto dogodilo nedaleko od Elyja, jednog od ovećih gradova sjeverno od Las Vegasa. Baš nakon što su prošli pokraj putokaza za gradić po nazivu Desperation (ondje imaju ljupke nazive, moram reći, poludiš od želje da ih obiđeš), Seth je “šiznuo”. Tako se Bili izrazio. Bili su na Autocesti 50, ali za koju se ne plaća cestarina, i ugledaju golem zemljani nasip slijeva, južno od autoceste.

Billu se to učinilo zanimljivim, ali ništa više od toga. No Seth je – kad se okrenuo u tom smjeru i ugledao ga – prolupao. Počeo je mlatarati rukama i blebetati na tom svom skrovitom jeziku. Meni uvijek zvuči poput snimke nečijeg govora koja se vrti natraške.

Bili i June i dvoje starije djece reagirali su na to kako uvijek reagiraju – kako su reagirali – kad se on uzbudi i počne se glasati, što se rijetko događa, ali nije isključeno. Znaš ono, u stilu aha Seth, naravno, Seth, pravo ludilo, Seth – a dok to čine, onaj nasip se udaljava iza njihovih leđa. Dok naposljetku Seth – čuj ovo – progovori, ali ne nemuštim jezikom nego na engleskom. Zaista je progovorio, rekao: “Stani, tata, vrati se, Seth želi vidjeti planinu, Seth želi vidjeti Hossa i Malog Joea.” Hoss i Mali Joe, ako se kojim slučajem ne sjećaš, dva su glavna lika u Bonanzi.

Bili reče da je to bilo više pravih riječi no što je Seth dotad spojio u cijelom životu, a ovo malo vremena koje sam provela u Sethovoj blizini uvjerilo me kako je bilo neobično kad bi on razgovijetno izgovorio toliko riječi u jednom dahu. Ali... ZAPANJUJUĆI NAPREDAK? Ne želim ispasti zlobna ili nešto slično, no to bi se teško moglo nazvati Lincolnovim govorom u Gettysburgu, nije li tako? Nisam to ni tad mogla povezati, a ne mogu ni sad. Na razglednici, Bili zvuči tako ushićen kao da će prsnuti, a preko telefona je zvučao poput živih komuški iz filma Invazija kradljivaca tijela. Plus još nešto. Na razglednici je napisao ‘Više o tome kasnije’, kao da jedva čeka da mi sve o tome ispriča, a kad sam ga dobila na telefon morala sam to izvlačiti iz njega. Čudno!

Bili reče da ga je taj događaj podsjetio na jedan stari vic o bračnom paru koji misli da im je sin gluhonijem. A tad jednog dana, kad je dječaku bilo šest godina, on progovori za večerom. ‘Molim te, majko, mogu li dobiti još jedan kuhani kukuruz?’ Roditelji se raspamete od sreće i upitaju ga zašto dotad nikad ništa nije rekao. ‘Nikad nisam imao što reći’, reče im on. Bili mi je ispričao taj vic (čula sam ga već, otprilike u vrijeme kad su na lomači spalili Ivanu Orleansku) a tad ponovno izbaci onaj lažni smijeh s koktel-zabava, ha-ha-ha. Kao da je to jednom za svagda zaključilo razgovor o toj temi. Samo što ja nisam bila spremna završiti razgovor.

‘Pa, Bili, jesi li ga upitao?’ upitam.

‘Upitao što?’ kaže on.

‘Zašto nije dotad govorio?’

‘Ali on govori.’

‘Ali ne tako. Ne govori tako, a i zato si mi poslao uzbuđenu razglednicu, nije li tako?’ Tad sam se već počela ljutiti na njega. Ne znam zašto, ali jesam. ‘I jesi li ga upitao zašto dotad nije nanizao petnaest ili dvadeset riječi na razgovijetnom engleskom?’

‘Pa i nisam’, kaže on. ‘Nisam.’

‘A jeste li se vratili? Jeste li ga odveli u Desperation kako bi mogao razgledati ranč Ponderosu ili kako se već zove?’

‘Pa Aud, nismo to mogli’, kaže on poslije još jedne od onih dugih stanki. Kao da sam čekala da šahovski kompjutor odgovori na teški potez. Ne volim ovako govoriti o svom bratu, kojeg sam voljela i koji će mi nedostajati ostatak života, ali želim da shvatiš kako mi je posljednji razgovor bio doista čudan. A želiš li čuti pravu istinu? Kao da i nisam razgovarala s bratom. Rado bih rastumačila zašto je tome tako, ali ne mogu.

‘Kako to misliš, niste mogli?’ upitam ga.

‘Nismo mogli znači nismo mogli’, kaže on. Mislim da je malo podlo od mene, ali me to nije smetalo; barem je zvučno sličnije sebi. ‘Želio sam svakako stići u Carson City prije mraka, a to mi ne bi uspjelo da sam se okrenuo i vratio putem kojim smo prošli, u taj gradić zbog kojeg se on toliko uzbudio. Svi mi govore da Autocesta 50 zna biti podmukla poslije zalaska sunca, a nisam želio dovoditi obitelj u opasnost’. Kao da je prelazio pustinju Gobi a ne središnju Nevadu.

I to je sve. Još smo malo porazgovarali, a tad on reče: ‘Čuvaj se, mače’, kao i uvijek, i to je posljednje što sam čula od njega... barem na ovom svijetu. Čuvaj se, mače, a tad ga je progutala cijev puške nekog putujućeg govnara. Sve ih je progutalo, osim Setha. Policija još nije uspjela identificirati kalibar pušaka iz kojih se pucalo, jesam li ti to spomenula? Život je tako nedovršen u usporedbi s knjigama i filmovima! Kao salata, do vraga.

No taj mi posljednji razgovor ne da mira. A ponajviše se prisjećam onog glupog smijeha kao s koktel-zabava. Bili – moj Bili – nikad se tako u životu nije smijao.

Nisam bila jedina koja je primijetila da mu nisu svi na broju. I njegov prijatelj Joe, onaj kojem su išli u posjetu, rekao je da mu se čitava obitelj učinila kao da im manjka poneka daska, osim Setha. Razgovarala sam s njim u pogrebnom poduzeću, dok je Herb potpisivao prijevozne isprave. Joe reče da se pitao jesu li zaraženi nekim virusom ili imaju gripu. ‘Osim maleckog’, reče on. ‘On je bio pun života, uvijek u pješčaniku sa svojim igračkama.’

No dobro, dovoljno sam napisala – vjerojatno kudikamo previše. Ali razmisli o svemu ovom, hoćeš li? Pokreni te svoje pametne domišljate moždane polutke jer me TO DOISTA MUČI! Razgovor s Herbom ne pomaže; on to naziva ‘transferom boli’. Pomislila sam da bih mogla porazgovarati s J. Marinvilleom, susjedom prekoputa – čini se ljubazan i oštrouman – ali ga ne poznajem dovoljno. I tako moraš to biti ti. I ti to uviđaš, zar ne?

Volim te, curo. A kadšto, osobito u posljednje vrijeme, poželim da smo ponovno mlade, i da su sve prljave karte koje ti život može dodijeliti još skrivene duboko u špilu. Sjeti se kako je bilo na fakultetu, kad smo mislile da ćemo živjeti dovijeka i da nas mogu iznenaditi samo naše glupe mjesečnice!

Moram prestati ili ću se ponovno rasplakati.

pusa, pusa, pusa (i još milijun)

PETO POGLAVLJE

1

Stojeći tog poslijepodneva obnaženog prsnog koša ispred kupaonskog zrcala prije no što je svijet upao u pakao poput bunarske kante s puknutog užeta, Collie Entragian je donio tri važne odluke. Prva je bila prestati hodati neobrijan radnim danom. Druga je bila prestati piti, barem dok si ne sredi život – odviše je cugao, toliko da se zabrinuo, i to mora prestati. Treća je bila prestati odugovlačiti s traženjem zaposlenja. Na području Columbusa bile su tri dobre tvrtke za pružanje usluga osiguranja, ljudi koje je poznavao rade za dvije, i vrijeme je da se lati posla. Pa nije umro; bilo je vrijeme da prestane cmizdriti i počne živjeti.

A sad, dok je kuća Hobartovih u dnu ulice gorjela kao logorska vatra u paklu i dok su se približavala ona neobična dva kombija, jedino za što je hajao bilo je održati se na tom istom životu po svaku cijenu. Ponajviše se sad nakostriješio zbog crnog kombija koji se šuljao iza ružičastog i koji je u njemu probudio svaki instinkt da istog trenutka promijeni boravište, najbolje za šire područje Mongolije. Samo je letimično, i kišom zamagljeno, vidio likove u oklopnom tornjiću crnog kombija, ali mu je bio dovoljan i kombi. Izgleda poput mrtvačkih kola iz filmova znanstvene fantastike, pomisli on.

“U kuću!” začuje sebe kako je dreknuo – neki njegov dio očito je još želio komandirati. “Svi u kuću, brzo.”

Od tog trenutka izgubi iz vida ljude koji su se skupili oko pokojnog poštara i njegove supruge gospođu Heller, Susi, Susinu prijateljicu, Josephsonove, gospođu Reed. Marinville, spisatelj, bio je malo bliže, ali Collie izgubi i njemu trag. On se usredotoči na ljude ispred prizemnice starog veterinara: Petera Jacksona, Sodersonove, trgovačku pomoćnicu, dugokosog iz Ryder kamiona i Doca, koji se prije godinu dana povukao u mirovinu iz veterinarske prakse nemajući blagog pojma da ga čeka nešto ovakvo.

“Kreni!” drekne Collie u Garyjevo mokro, zjanuto, pripito lice. U tom trenutku poželi ubiti Sodersona, odvući ga u stranu i ubiti, zapaliti ga ili nešto slično. “Ulazi u jebenu KUĆU!” Iza leđa začuje kako Marinville dovikuje isto, iako je on vjerojatno imao na umu kuću Carverovih.

“Što –” zausti Marielle, stavši na suprugovu stranu, no tad pogleda pokraj Garyja i oči joj se rašire. Njezini dlanovi raširenih prstiju podignu se i ona se uhvati za glavu, usta joj se razjape i jedan suludi trenutak Collie je očekivao da će ona pasti na koljena i početi pjevati ‘Mammy’ kao Al Jolson. Umjesto tog ona krikne. Napadači kao da su samo to čekali i paljba počne – reski, zbijeni praskovi koje nitko nije mogao zamijeniti s grmljavinom.

Onaj hipi zgrabi Petera Jacksona za desno zapešće i pokuša ga odvući od njegove mrtve supruge. Peter je nije puštao. Još je tulio i činilo se da je potpuno nesvjestan što se oko njega događa. Začuje se KA-POW, zaglušan poput dinamita, a zatim zvuk razbijenog stakla. Još glasniji KA-BAM, a potom vrisak, ili straha ili bola. Collie bi se kladio u strah... ovaj put. Treći prasak, i Billingsleyev keramički njemački ovčar nestane od prednjih nogu naviše. Unutarnja prednja vrata stajala su otvorena iza zaštitnih vrata, na sredini kojih je bilo vitičasto, ukrasno slovo B. Ta crna četvrtasta rupa – otvor koji bi mogao predstavljati ulaz u špilju-sklonište – izgledala je udaljena tisućama kilometara.

Collie najprije potrči prema Peteru. Nije mu na umu bilo nikakvo junaštvo; jednostavno je ondje najprije krenuo. Još jedan zaglušujući prasak. On napne leđa i guzove u očekivanju smrtonosnog pogotka iako mu je um poručivao da je ovo zaista bio grom. No idući nije bio. Bio je to još jedan bičasti KA-POW i on osjeti kako je nešto zaoralo brazdu u zraku pokraj njegova desnog uha.

Prvi put da netko na njega puca, pomisli on. Devet godina kao policajac prije no što su mu namjestili pušku i dali mu nogu – četiri godine kao redarstvenik, četiri u civilu, jedna kao djelatnik nadzorne službe – i nikad do sada nitko nije zapucao na nj.

Još jedan prasak. Jedan od prozora na Billingsleyevoj dnevnoj sobi rasprsne se. Krhotine padnu u sobu, zavjese se zanjišu poput ruku duhova. Sad su mu iza leđa puške pucale poput topništva, bam-bam-bam-bam. On osjeti kako je pokraj njega prozujao novi vrući tovar, ovaj s lijeve strane glave, i u drvetu ispod razbijenog prozora pojavi se crna rupa. Collieju je ta rupa izgledala poput velikog zgranutog oka. Idući metak zabrunda mu pokraj boka. Nije mogao vjerovati da nije mrtav, jednostavno nije mogao povjerovati. Osjećao je miris goruće šindre od cedrovine i imao dovoljno vremena prisjetiti se listopadskih poslijepodneva provedenih u stražnjem dvorištu s ocem, kako pali lišće u tinjajućim aromatičnim hrpama.

Trči satima, osjeća se kao usrani glineni golub u nekoj streljani, a još nije ni stigao do Petera Jacksona, koji se to vrag ovdje zbiva?

Prošlo je pet sekundi od početka pucnjave, obavijesti ga hladnija strana njegova mozga. A možda samo tri.

Onaj je hipi još potezao Petera za zapešće a sad se i ona djevojka, Cynthia, kao pipcima zalijepila iznad hipijeva stiska. Ali im se Peter žilavo opirao, shvati Collie. Peter je želio ostati sa suprugom, koja je odabrala božanstveno pogrešan trenutak za povratak kući.

Još ubrzavajući (a mogao je zagrabiti kad je bilo potrebno), Collie se sagne i u prolazu zakvači ruku ispod pazuha klečećeg čovjeka. Zamislimo da sam poštanski vlak, pomisli on. Peter zalomi rukama prema natrag, pokušavajući spriječiti njih troje da ga odvuku od supruge. Colliejeva ruka počne kliziti. Jebi ga, pomisli on. Jebi nas sve. I to sa strane.

Iza leđa začuje još jedan vrisak, kod kuće Carverovih. Kutom oka on ugleda ružičasti kombi, kako je prošao pokraj njih, ubrzao, pa pojurio nizbrdo prema Zumbulskoj ulici.

“Mary!” vrisne Peter. “Mary je ranjena!”

“Imam je, Pete, ne brini, imam je!” veselo vikne stari veterinar, pa iako nije imao nikog – zapravo je trčao pokraj Maryna ispružena tijela a da je skoro nije ni pogledao – Peter kimne glavom, odahne. Bilo je to zbog tona, pomisli Collie. Zbog tog suludo veselog tona.

Hipi je sad zaista pomagao a ne samo pokušavao. Kao prvo, uhvatio je Petera za remen i to je imalo boljeg učinku, “Kompa, pomozi”, hipi reče Peteru. “Malko.”

Peter se ogluši. Zapilji se u Collieja golemim, staklenim očima. “On će se pobrinuti za nju, je li tako? Doc. On joj pomaže.”

“Tako je!” vikne Collie. Pokušao je oponašati Docov veseljački ton – poput užurbanog liječnika – no začuje samo užas. Ružičastog kombija više nije bilo, ali je crni još bio ondje, polako se valjao, skoro se zaustavio. U tornjiću su bile spodobe – odveć blještave, skoro fluorescentne. “Billingsley –”

Marielle Soderson zagrmi pokraj njih slijeva, skoro sruši Collieja u svom sprintu prema trijemu veterinarove kuće. Gary je gario njima zdesna, udario u prodavačicu ramenom i srušio je na koljeno. Ona zavapi od bola, a usta joj se zategnu prema dolje u obliku luka kad je nategnula nešto – vjerojatno gležanj. Gary je nije ni udostojio pogleda; oči je uperio u glavni zgoditak. Djevojka ustane u sekundi. Ona bolna grimasa još je bila na njezinu licu, ali je srčano potezala Peterovu ruku, još je pokušavala pomoći. Collie ju je počeo cijeniti, bez obzira na šizofreničnu dvobojnu kosu.

Sodersonovi su nastavili špurati. Bio im je potreban trenutak-dva da shvate što se otprilike događa, no sad im se, shvati Collie, upalila žaruljica.

Ponovno pucanj. Dugokosi jaukne od iznenađenja i boli i uhvati se za desnu nogu. Collie ugleda krv, kričavocrvenu u sivom polumraku oluje, kako curka kroz njegove prste. Djevojka je buljila u njega, otvorenih usta, raširenih očiju.

“Dobro sam”, reče hipi, povrativši ravnotežu. “Samo ogrebotina! Nastavite samo!”

Peter se naposljetku osovio na noge, i doslovce i u prenesenom značenju. “Koji se to vrag... događa?” upita Collieja. Zvučao je omamljeno.

Prije no što je Collie mogao bilo što reći, začuje se posljednji pucanj iz crnog kombija i zvuk – zakleo bi se – poput fijuka granate. Marielle Soderson, koja je stigla do trijema (Gary je već šmugnuo u kuću, nije baš neki džentlmen), vrisne, zatetura i udari o vrata. Lijeva joj ruka mlitavo poleti u zrak. Krv poprska Docov aluminijski dovratnik, kiša ju počne ispirati niza zid kuće u žiličastim opnama. Collie začuje vrisak prodavačice i dođe mu da i sam počne vrištati. Metak je pogodio Marielle u rame i skoro joj otkinuo lijevu ruku. Ruka joj se mlitavo ovjesi i opasno zaklati s ljeskavog čvorića mesa smeđem, zbog madeža – mrlja koju je Gary možda s ljubavlju ljubio u svojim mlađim, treznijim danima – sve mu se to učini stvarnim. Ona je stajala navratima, vrištala, lijeva joj je ruka visjela niza slabinu poput vrata otkinutih s dvije od tri šarke. A iza nje, crni je kombi sad ubrzao nizbrdo, a okno kućice na krovu se zatvorilo. Kombi nestane u kiši i dimu koji je kuljao iz prazne kuće Hobartovih, čiji je krov sad dijelio dar vatre sa zidovima.

2

Ima kamo otići.

Kadšto bi joj se to učinilo blagoslovom, a kadšto (jer je to produživalo stvari, održavalo tu paklensku igru) prokletstvom, no bilo kako bilo, bio je to jedini razlog zbog kojeg je još bila svoja, barem ponekad; jedini razlog zbog kojeg još nije živa izjedena iznutra. Kako se dogodilo Herbu. No Herb je ipak uspio naći samog sebe još jednom. Uspio se održati dovoljno dugo da bi otišao u garažu i smjestio si metak u glavu.

Barem je tako željela vjerovati.

No kadšto bi povjerovala nešto drugo. Katkad bi pomislila na beskrajne večeri prije pucnja u garaži i vidjela bi Setha u njegovu stolcu, onom na kojem je naljepnica s motivom konja i jahača koju su ona i Herb nalijepili kad su shvatili koliko dječak obožava ‘vesterne’. Seth bi sjedio u stolcu, ne obraćajući pozornost televiziji (osim ako se nije prikazivala vestern sapunica ili serijal znanstvene fantastike), gledao u Herba svojim užasnim smeđim očima boje blata, očima stvorenja koje je cijeli život proživjelo u močvari. Sjedi tako u stolcu koji su njegovi teta i tetak davno ukrasili s toliko ljubavi, prije no što je počela noćna mora. Odnosno, prije no što su shvatili da je počela. Seth bi sjedio i gledao u Herba, jedva ikad u nju, barem ne tad. Gledao u njega. Mislio u njega. Isisavao život iz njega, poput vampira u filmu strave. A to je stvor u Sethu zapravo i bio, zar ne? Vampir. A njihov život u Topolskoj ulici, zajednički, i to je bio film. Topolska ulica, mili Bože, gdje vjerojatno još u svakoj kući postoji najmanje jedan album Carpentersa. Simpatični susjedi, ljudi koji sve puste čim preko radija čuju da Crvenom križu ponestaje zaliha krvne grupe nula i nijedan od njih ne zna da je Audrey Wyler, tiha udovica koja tavori između Sodersonovih i Reedovih sad zvijezda vlastitog Hammerova filma.

Kad bi bila bolje volje, pomislila bi kako je Herb, čiji je smisao za humor poslužio i kao štit i kao mamac za stvora u Sethu, izdržao dovoljno dugo i uspio pobjeći. U loše je dane znala da je to bulažnjenje, da je Seth iskoristio sve što se dalo iskoristiti od Herba a potom ga poslao u garažu, prethodno mu uključivši u mozak program za samouništenje čija je žaruljica žmigala u njegovoj glavi poput neonske reklame za Schlitz u izlogu točionice.

No to zapravo nije bio Seth; ne onaj Seth koji bi ih kadšto (u početku) zagrlio i kratko ih poljubio otvorenih usta poljupcima koji su sličili na rasprsnute mjehure od sapunice. “Ja ‘auboj”, rekao bi on katkad dok je sjedio u svojem posebnom stolcu, te bi se riječi izdvojile iz njegova uobičajenog nerazumljivog trabunjanja pa bi pomislili, makar nakratko, da su postigli neki napredak: Ja sam kauboj. Taj je Seth bio umilan; morali ste ga voljeti ne samo unatoč njegovu autizmu, nego djelomice i zbog njega. No taj je Seth bio i medij, poput zaražene krvi koja istodobno hrani i prenosi virus.

Taj virus – vampir – bio je Tak. Mali dar od “Velikog američkog bespuća”. Prema Billovim riječima, obitelj Garin nije se vratila u Desperation, nije se zaustavila pogledati što je iza zemljanog bedema koji su ugledali s ceste, bedema koji je toliko uzbudio Setha da je nakratko nadmašio okvir svojeg uobičajenog blebetanja i progovorio razgovijetnim engleskim. Pa Aud, nismo to mogli, bio je rekao Bill. Želio sam svakako stići u Carson City prije mraka. Ali je Bili lagao. Otkrila je to iz pisma koje je primila od čovjeka po imenu Allen Symes.

Symes, inženjer-geolog u nekoj firmi s nazivom Deep Earth Minint Corporation, vidio je obitelj Garin 24. srpnja 1994, onog istog dana kojeg je Audreyn brat poslao onu oduševljenu razglednicu. Symes ju je uvjeravao da se nije dogodilo ništa osobito zanimljivo, da je samo odveo Garinove do ruba površinskog rudokopa (ući u rudnik bilo bi protiv administrativnih propisa, stajalo je u njegovu pismu) i održao im malo predavanje iz povijesti prije no što ih je otpravio dalje, bila je to dobra priča, i dosadna i vjerojatna. U normalnim okolnostima Audrey ne bi posumnjala ni u jednu riječ, ali je ona znala nešto što gospodin Allen Symes iz Desperationa u državni Nevadi nije znao: da je Bili zanijekao da su uopće navraćali. Bili je rekao da su produžili svojim veselim putem, jer su željeli stići u Carson City prije mraka. A ako je Bili lagao, nije li moguće – čak i vjerojatno – da je i Symes lagao?

Lagao o čemu? Lagao o čemu?

Stani, tata, vrati se, Seth želi vidjeti planinu.

Zašto si mi lagao, Bili?

Bilo je to pitanje na koje joj je činilo da zna odgovor: Bili je lagao jer ga je Seth natjerao da laže. Seth je vjerojatno stajao pokraj telefona za vrijeme njezina telefonskog razgovora s Billom, motrio stvorenje koje više nije smatrao svojim ocem smeđim očima boje blata koje kao da vire ispod nekakvog panja u močvari. Billu je bilo dopušteno reći samo što je Tak želio da on kaže, poput osobe koja govori s revolverskom cijevi uperenom u glavu. Ispričao je svoje nevjeste laži i smijao se tim neprirodnim domjenskim smijehom, ha-ha-ha.

Onaj stvor u Sethu je naposljetku izglodao Herba a sad pokušava izglodati nju, ali se ona od Herba razlikuje u jednoj bitnoj stvari: ona ima kamo otići. Otkrila je to mjesto možda pukim slučajem, a možda Sethovom pomoći – onog pravog Setha – i mogla se samo moliti Bogu da Tak ne otkrije što ona čini ili kamo ide. Da je to čudovište ne slijedi u njezino utočište.

U svibnju 1982, u dobi od dvadeset jedne godine, kad je još bila Audrey Garin, ona i njezina cimerica (ujedno i njezina najbolja prijateljica, tada kao i sada), Janice Goodlin, provele su prekrasan vikend – vjerojatno najljepši vikend Audreyna života – u planinarskom domu Mohonk u unutrašnjosti države New York. Putovanje je bio dar Janina oca, koji je dobio nekakvu novčanu nagradu od svoje trgovačke tvrtke i usto bio promaknut dva ili tri mjesta više na hijerarhijskoj ljestvici djelatnika. Ako mu je namjera bila podijeliti s nekim dio svoje sreće, i više je nego uspio s te dvije djevojke.

U subotu tog čarobnog vikenda ponijele su suhi ručak (spakiran ispred kuhinje u prelijepoj starinskoj pletenoj košari) i šetale satima, u potrazi za savršenim mjestom gdje bi se smjestile. Kad se to pokušava, najčešće se ne uspijeva, ali se njima posrećilo. Bila je to poludivlja livada na visoravni, krcatu zlaticama, tratinčicama i divljim ružama. Zujala je od pčela; bijeli leptiri lepršali su na toplom zraku poput začaranih konfeta koji neće pasti na zemlju. Na jednom kraju te livade stajalo je nešto malo, neobično, u obliku kupole – Janice reče da se to naziva sjenica – a bilo ih je porazbacanih po čitavom području Mohonka. Sjenica je bila natkrivena kako bi pružala hlad i sklonište, ali i otvorena sa svih strana kako bi se osigurala prozračnost i lijep pogled.

Njih dvije jele su izdašno, razgovarale beskrajno, a u tri navrata smijale se tako jako da su im suze počele curiti niz lice. Audrey se činilo da se nikad više nije smijala toliko od srca. Nije zaboravila dugu, jasnu ljetnu svjetlost tog poslijepodneva kao ni lepršave bijele krpice leptira.

To je bilo mjesto na koje se vratila nakon što se Tak očitovao i potpuno ovladao Sethom. To je bilo mjesto gdje se sakrila, s Janice, koja je još bila Goodlin a ne Conroy, Janice koja je još bila mlada. Kadšto bi pričala Janice o Sethu – kako je došao k njima, i kako ni ona ni Herb nisu vidjeli ni posumnjali (barem u početku) što je u Sethu, stvor jako tih, koji ih motri i prikuplja snagu i čeka pravi trenutak za izlazak. Ponekad bi u tim prigodama rekla Jan koliko joj nedostaje Herb i kako je prestravljena... kako se osjeća uhvaćenom, poput muhe u paukovoj mreži ili kojota u stupici.

Ali su joj se takvi razgovori činili opasnima i klonila ih se. Uglavnom je opetovala slatke nebitnosti iz davnih dana Reaganova prvog mandata i pravih vinilskih gramofonskih ploča u trgovinama. Na priče o tome hoće li Ray Soames, Janin tadašnji dečko, biti nježan ljubavnik (sebična svinja, izjavila je Jan jednostavno tri tjedna potom, neposredno prije no što se zauvijek oprostila od Rayove vraški zgodne vanjštine) i kakvo će zaposlenje dobiti, koliko će imati djece, i tko će, iz njihova kruga prijatelja, najviše uspjeti u životu.

A kroza sve to provlačilo se, silno premda nespomenuta – vjerojatno se nisu usudile to spominjati iz straha da ga ne unište – njihovo uživanje u tom danu, u njihovu neuobičajeno dobrom zdravlju i u njihovoj ljubavi jedne za drugu. Audrey bi se usredotočila na to, a ne vidi svoje trenutačne probleme, kad bi osjetila kako Tak zariva u nju svoje nevidljive ali iznimno oštre zube, u pokušaju da se utovi na njezin račun i hrani njome. Ona bi se sklanjala u ljubav i svjetlost tog dana, i dosad joj je to pružalo pomoć i utočište.

Do sada, bila je živa.

A još važnije od toga, ona je još ona.

Na livadi, metež i tama bi se razišli i sve bi bilo jasno: okrhnuti drveni sivi stupovi koji su držali krov sjenice, a svaki baca tanku, kao nožem odsječenu sjenu; stol (jednako okrhnut) za kojim one sjede na klupicama, jedna nasuprot drugoj, stol duboko izrezbaren inicijalima, uglavnom zaljubljenih parova; košara sa suhim obrokom, sad odložena na drveni pod, još otvorena, ali za danas ispražnjena, posuđe i plastične posudice za hranu uredno spakirane za povratak u hotel. Ugleda zlatne pramenove u Janinoj kosi i otpalu vlas na lijevom ramenu njezine bluze. Čula je svaki krič svake ptice.

Samo je jedna stvar bila drukčija od onoga kako je bilo. Na stolu na kojem je počivala košara za piknik prije no što su je ponovno spakirale i odložile u stranu, stajao je crveni plastični telefon. Audrey je imala jedan takav kad joj je bilo pet godina, a služio joj je za vođenje dugih i besmislenih razgovora s nevidljivom prijateljicom, Melissom Sweetheart.

Na nekoliko obilazaka sjenice na livadi, na telefonskoj bi slušalici bila utisnuta riječ PLAYSKOOL. U drugim pak prigodama (najčešće u osobito užasne dane, a takvih je u posljednje vrijeme bilo sve više), ugledala bi ondje utisnutu kraću i kudikamo zlokobniju riječ: ime njezina vampira.

Bio je to Takov telefon, i on nikad ne bi zazvonio. Barem ne još. Audrey je bila uvjerena da će, kad se telefon oglasi, to značiti da je Tak pronašao njezino tajno utočište. Zazvoni li telefon, bila je uvjerena da će to biti njezin kraj. Možda će nastaviti disati i jesti, kao Herb, ali će to ipak biti njezin kraj.

Kadšto bi pokušala učiniti da Takov telefon nestane. Pomislila bi: kad bi ga uspjela skloniti, riješiti se te proklete naprave, možda bi zauvijek uspjela umaći stvorenju na kraju te telefonske linije u Topolskoj ulici. Ali nije uspjela promijeniti zbiljnost tog telefona, bez obzira na sav trud. Kadšto bi doista iščeznuo, ali nikad dok bi gledala u nj ili razmišljala o njemu. Gledala bi u Janino nasmijano lice (dok Jan priča o tome kako ponekad poželi skočiti u naručje Raya Soamesa i poljupcima mu obasuti lice, a kadšto – kad bi ga uhvatila kako poskrivećke kopa nos – otpuzati u kut i umrijeti), i kad bi potom ponovno pogledala prema stolu, njegova bi površina bila gola, a malog crvenog telefona ne bi bilo. To je značilo da ni Taka nema, barem nakratko, da spava (drijema, barem) ili se povukao. Tad bi se vratila i zatekla Setha kako sjedi na zahodskoj školjci i gleda je očima tupim i neobičnim, ali barem prepoznatljivo ljudskim. Tak očito nije volio biti u blizini kad bi njegov domaćin praznio crijeva. Po Audreynu mišljenju, bila je to neobična i skoro egzistencijalistička sitničavost u tako nepopustljivo nemilosrdnom stvorenju.

Ona ponovno spusti pogled – telefona nije bilo.

Ona ustane, a Jan – ona mlada Jan, još s dvije cijele dojke – istog trenutka prestane ćeretati i pogleda u Audrey tužnim očima. “Tako brzo?”

“Oprosti”, reče Audrey, iako nije znala je li se zadržala kratko ili dugo. Znat će kad se vrati i pogleda na sat, ali se ovdje pojam sata činio izlišnim. Livada koja je ležala na visoravni Mohonka u svibnju 1982. bila je bezvremenska zona, blagoslovljeno lišena otkucaja sata.

“Možda ćeš se jednog dana uspjeti zauvijek riješiti tog prokletog telefona i ostati”, reče Jan.

“Možda. To bi bilo fino.”

No bi li? Bi li zaista? Nije znala. A u međuvremenu, morala se brinuti za malog. I još nešto: nije još bila spremna predati se, a ostati trajno živjeti u svibnju 1982. značilo bi upravo to. Tko zna kako bi se ona osjećala glede livade na visoravni kad ne bi mogla s nje otići? U tim okolnostima, njezin bi se raj mogao pretvoriti u pakao.

No stvari se mijenjaju, iako ne nabolje. Kao prvo, Tak ne slabi, kao što se ona možda budalasto nadala da će se s vremenom dogoditi. Tak, zapravo, jača. Televizor je neprekidno upaljen, unedogled se ponavljaju iste vrpce i recikliraju serijali (Bonanza, Revolveraš... i, dakako, MotoCajci 2200). Ljudi u tim programima svi su joj počeli zvučati poput umobolnih demagoga, okrutni glasovi koji huškaju razuzdanu gomilu na neko neopisivo djelo. Nešto će se dogoditi, i to uskoro. Bila je bezmalo uvjerena u to. Tak nešto planira... ako se za nj može reći da planira ili da nešto misli. Možda je promjena preblaga riječ. Čini joj se kao da će se stvari preokrenuti, kako se događa u potresima. A ako se to dogodi, kad se to dogodi –

“Bježi”, reče Jan a oči joj bljesnu. “Prestani razmišljati o tome i učini to, Auti. Otvori ulazna vrata dok Seth spava ili sere i potrči koliko te noge nose. Nosi se iz te kuće. Pobjegni od tog stvora.”

Bilo je to prvi put da joj se Janice usudila dati savjet i to je zamisli. Nije uopće znala što odgovoriti. “Ja ću... razmisliti o tome.”

“Ne razmišljaj predugo, curo – imam osjećaj da ti vrijeme istječe.”

“Moram ići.” Ona ponovno plaho pogleda u stol da provjeri je li se PlaySkool telefon ponovno pojavio. Nije. “Da. U redu. Bok, Aud.” Janin glas kao da je sad dopirao iz velike daljine i ona je blijedjela poput prikaze. Kad se sva boja iscijedila iz nje, počela je sve više sličiti ženi koja čeka da se ona osvijesti, ženi s jednom dojkom i uskogrudnim, često netolerantnim stajalištima. “Dođi skoro. Razgovarat ćemo o ploči SergeantPepper, možda.”

“U redu.”

Audrey istupi iz sjenice, zagleda se nizbrdo prema kamenom zidu po kojem su rasle divlje ružičaste ruže, u piruete bijelih leptira. Grmljavina zatutnji po magličastoplavom nebu. Bog šalje pljusak iz Catskills Mountains, i to nije nikakvo čudo; ničem tako savršenom poput ovog poslijepodneva ne može se dopustiti da potraje tako dugo. Ništa zlatno ne može ostati... koji je to pjesnik rekao? Frost? Nije važno. Janice Goodlin Conroy otkrila je da je to istinito koliko i pjesnički. A s vremenom je to shvatila i Audrey Garin.

Okrene se pogledati u olujne oblake, ali umjesto proljetnih tmastih oblaka iznad Catskillsa ugleda svoju dnevnu sobu, neurednu i zapuštenu, prašina ispod svakog komada pokućstva, svaka staklena površina zapackana prstima, mašću od kuhanja, prolivenim sokovima ili svime zajedno. Zrak je mirisao na znoj i vrućinu, ali uglavnom na špagete iz konzerve i stari pečeni hamburger, jedino što je njezin čudni stanar želio jesti.

Vratila se.

A bilo joj je i hladno. Ona se pogleda i shvati da nema ništa na sebi osim kratkih hlačica i tenisica. Naravno, plavih kratkih hlačica, jer su plave kratke hlačice ono što skoro uvijek na sebi ima Cassandra Stilska, a Cassie je Sethov omiljeni MotoCajac. Ruke, zapešća, gležnjevi i listovi, bili su joj blatnjavi. Jednobojna bijela bluza bez rukava koju je odjenula tog jutra (prije no što je Tak ovladao njome; kad se vraćala i odlazila, ali je uglavnom Tak imao glavnu riječ, upravljao njome kao svojim električnim vlakićem) sad je bila nemarno odbačena na kauč. U bradavicama joj je bridjelo.

Ponovno me natjerao da se štipkam, pomisli ona prilazeći sofi. Podigne košulju. Zašto? Jer me Cary Ripton, dječak koji je raznosio Shopper vidio obnažena gornjeg dijela tijela? Da, možda. Vjerojatno. Nije se jasno mogla sjetiti, kao i inače, ali je bila prilično sigurna da je to posrijedi. Tak je bio bijesan... kazna je počela... a ona je otišla, u te bajkovite stare dane. Čim se on vratio u jazbinu ponovno gledati svoj prokleti film.

To štipkanje ju je silno plašilo. Znala je osjetiti i jači bol, da ne spominje glupa sitna poniženja – Tak je bio umjetnik u tome – ali je u štipkanju bradavica bilo nečeg izrazito putenog. A i to kako se odijevala... ili razodijevala. Sve češće bi je Tak prisilio da skine odjeću kad bi se naljutio na nju, ili kad bi mu jednostavno bilo dosadno. Kao da je on (ili Seth, ili obojica) kadšto vidio u njoj vlastitu inačicu duplerice sa slikom odlučne, ali neumorno jedre Cassie Stilske. Hej, djeco, popipajte si malo sise – no dajte! – vaše omiljene MotoCajke!

Nije znala skoro ništa o odnosu između domaćina i nametnika i to je njezin položaj činilo još težim. Mislila je da Setha kudikamo više zanimaju rodeo jahači nego ženske grudi – ta ima samo osam godina. Ali koliko je star stvor u njemu? I što želi? Postojale su mogućnosti, stvari koje su išle puno dalje od štipkanja, i nije željela o tome ni razmišljati. Iako, nedugo prije Herbove smrti –

Ne. Neće o tome razmišljati.

Ona navuče bluzu i zakopča puceta, bacivši pritom pogled na uru na izbojku kamina. Tek je 4.15. Jan je imala pravo kad je rekla tako brzo. Ali se vrijeme bez sumnje promijenilo, s Catskillsom ili bez njega. Gromovi su tutnjali, munje sijevale, a kiša tako jarosno udarala o stakleni zid dnevne sobe da je izgledala poput dima.

Televizor je gorio u radnoj sobi. Film, naravno. Taj užasni, grozni film. Bili su na četvrtoj kopiji Stegovnika. Herb je donio prvu kopiju iz videoteke u šoping centru otprilike mjesec dana prije svog samoubojstva. I taj je stari film, na način koji nije razumjela, bio posljednji komad slagalice, posljednji broj kombinacije. Na neki je način oslobodio Taka... ili ga usmjerio, kao što povećalo usmjerava svjetlost i pretvara je u vatru. Ali kako je Herb znao da će se to dogoditi? Kako je itko od njih to mogao znati? U to su vrijeme jedva naslućivali Takovo postojanje. Tak je obrađivao Herba, da, sad je to znala, ali je to činio nečujno, skoro poput pijavice koja se hrani nečim ispod vode.

“Izazivate me, šerife?” Rory Calhoun zaškrguće zubima.

Mrmljajući u bradu, nesvjesna što čini, Audrey reče: “A da siđemo? Porazmislimo o svemu?”

“A da siđemo?” reče John Payne u televizoru. Audrey je vidjela kako je svjetlo s ekrana zatreperilo na lučnom svodu između dvije sobe. “Porazmislimo o svemu?”

Ona na prstima priđe dovratku, gurne bluzu u pojas svojih plavih kratkih hlačica (jednih od desetak pari, odreda tamnoplavih s bijelim obrubima na bočnim šavovima – u casi Wyler ne manjka plavih kratkih hlačica) i zaviri u sobu. Seth je sjedio na kauču, gol osim prljavog MotoCajskog MotoVeša. Zidovi, koje je Herb osobno obložio prvorazrednom lamperijom od borovine, bili su istočkani šiljcima koje je Seth našao u Herbovoj radionici u garaži. Mnoge borove daske rascijepile su se uzdužno. Nabodene na te nestručno zabijene čavle bile su fotografije koje je Seth izrezao iz raznih časopisa. Uglavnom kauboji, svemirci i – naravno – MotoCajci. Raštrkani između njih bili su Sethovi crteži, uglavnom pejzaži nacrtani crnim flomasterima. Na malom stoliću pred njim stajale su čaše sa skutom taloga čokoladnog mlijeka, jedino što je Seth/Tak pio, te tanjuri koji su se naguravali po stolu s ostacima napola pojedenih jela. Sva jela koja se moglo vidjeti bila su Sethova omiljena: špageti i hamburger, njoke i hamburger, juha od rajčice s velikim komadima hamburgera koji izviruju iz želatinozne tekućine poput sprženih pacifičkih atola gdje su se testirale mnoge generacije atomskih bombi.

Sethove su oči bile otvorene ali prazne – nije bilo ni njega ni Taka. Možda pune baterije, možda spavaju otvorenih očiju poput guštera na vrućoj stijeni, možda samo doživljavaju taj prokleti film na neki dubok i iskonski način na koji ga Audrey nikad ne bi mogla razumjeti. A i ne želi. Jednostavna je istina ta da joj se živo fućka za to gdje je on – ili to. Možda bi mogla pojesti nešto u miru – to joj je dovoljno. Stegovnici su još imali odvrtjeti dvadesetak minuta svog devetmilijarditog prikazivanja u casa Wyler i Audrey se ponada da može računati da će je barem toliko ostaviti na miru. Dovoljno vremena za sendvič ili za nekoliko redaka dnevnika zbog kojeg bi je Tak lako mogao ubiti – ako Tak ikad dozna da ona vodi dnevnik.

Bježi. Prestani razmišljati o tome – učini to, Aud.

Ona zastane na pola puta dok je prelazila preko dnevnog boravka i na trenutak zaboravi na salamu i zelenu salatu u hladnjaku. Taj je glas bio tako jasan da se na trenutak učinilo kao da uopće ne dolazi iz njezine glave. Na trenutak je bila uvjerena da je Janice nekako došla za njom iz 1982, da je zapravo u sobi s njom. Ali kad se okrenula, razrogačenih očiju, nije bilo nikog. Jedino glasovi iz televizora, Rory Calhoun govori Johnu Payneu da je vrijeme za razgovor prošlo, a John Payne kaže: “Pa ako tako želiš.” Uskoro će Kareu Steele dotrčati i stati između njih, vrisnuti da prestanu, odmah prestanu. Ubit će je metak iz revolvera Roryja Calhouna, namijenjen Johnu Payneu, a tad će početi završni obračun. KA-POW i KA-BAM sve do svršetka.

Nikog ovdje nema osim nje i njezinih mrtvih prijatelja s televizije.

Otvori ulazna vrata i potrči koliko te noge nose.

Koliko je puta o tome razmišljala? Ali je morala misliti na Setha; on je bio talac koliko i ona, a možda i više. Možda je autističan, ali je svejedno ljudsko biće. Nije voljela ni razmišljati o tome što bi mu Tak mogao učiniti, ako mu se stane na žulj. A Seth je još ondje, čitav – znala je to. Nametnici se hrane svojim domaćinima ali ih ne ubijaju... osim namjerno. Kad su ogorčeni, i to možda.

A mora misliti i na sebe. Janice je mogla govoriti o bijegu, da je potrebno samo otvoriti vrata i podbrusiti pete, ali ono što Janice vjerojatno nije shvaćala bilo je da će je Tak sigurno ubiti, uhvati li je prije no što uspije pobjeći. A ako i uspije pobjeći, koliko bi daleko morala odmaknuti da bude na sigurnom? Prekoputa ulice? Do podnožja ulice? Terre Haute? Do Hampshirea? Mikronezije? No čini joj se da se čak ni u Mikroneziji ne bi uspjela sakriti. Jer između njih postoji duhovna veza. Onaj crveni PlaySkool telefončić – Takov telefon – to je dokazao.

Da, ona želi pobjeći. I te kako. Ali je kadšto poznati sotona bolji od nepoznatog.

Ona ponovno krene prema kuhinji, pa ponovno stane. Blene kroz veliki prozor kroz koji se pružao pogled na ulicu. Bila je pomislila da kiša udara o staklo tako jako da izgleda kao dim, ali je zapravo prvi nalet oluje jenjavao. Ono što je vidjela nije samo izgledalo kao dim; to i jest bio dim.

Ona požuri do prozora, pogleda niz ulicu i ugleda kuću Hobartovih kako gori na kiši a od nje se u nebo dižu veliki bijeli oblaci. Nije vidjela nikakvih vozila ili ljudi oko nje (a dim joj je zaklonio pogled na mrtvog dječaka i psa) pa pogleda prema Medvjedskoj ulici. Gdje su policijski automobili? Vatrogasci? Nije ih vidjela, ali je vidjela dovoljno. Potiho vikne kroz prste svojih ruku kojima je poklopila usta, nije znala kako su njezine ruke dospjele ondje.

Automobil – od Mary Jackson, bila je prilično sigurna stajao je na travi između kuće Jacksonovih i starog veterinara, njuške skoro pribijene u kolčanu ogradu između ta dva posjeda. Poklopac prtljažnika otvorio se, a stražnji je dio izgledao zgnječeno. No nije vrisnula zbog automobila. Iza njega, ispruženo na Docovu travnjaku poput srušena kipa, bilo je žensko tijelo. Audreyn je mozak nakratko pokuša uvjeriti kako je riječ o nečem drugom – lutki iz izloga robne kuće, iz nekog razloga bačenoj na veterinarov travnjak – pa odustane. Bilo je to tijelo, ipak. Bila je to Mary Jackson i bila je mrtva kao... pa, mrtva kao Audreyn pokojni muž.

Tak, pomisli ona. Je li to bio Tak? Je li izašao?

Znala si da se sprema za nešto, pomisli ona hladno. Znala si to. Osjećala si da okuplja sile, uvijek u pješčaniku gdje se igra s tim prokletim kombijima ili ispred televizora, jede jela s hamburgerom, pije čokoladno mlijeko i gleda, gleda, gleda. Osjećala si to, poput oluje koja se sprema u sparno poslijepodne –

Iza žene, kod kuće Carverovih, bila su još dva tijela. David Carver, koji bi kadšto četvrtkom navečer igrao poker s Herbom i Herbovim prijateljima, ležao je na svom kolnom prilazu poput nasukanog kita. U njegovu trbuhu iznad kupaćih gaćica koje je uvijek nosio kad bi prao automobil zjapila je golema rupa. A na Carverovu trijemu ničice je ležala žena u bijelim kratkim hlačicama. Metri crvene kose slijevali su se oko njezine glave poput kovrčava sunčana kolo-bara. Kiša joj se ljeskala na golim leđima.

Ali ona nije žena, pomisli Audrey. Prožme je studen, kao da joj je kožu netko žustro istrljao ledom. To je tek djevojka, vjerojatno ne starija od sedamnaest godina. Ona koja je danas poslije podne došla u posjetu Reedovima. Prije no što sam ja nakratko otplovila u 1982. Bila je to prijateljica Susi Geller.

Audrey pogleda niz ulicu, odjednom uvjerena da sve ovo zamišlja i da će se stvarnost vratiti na svoje mjesto poput naglo puštene nategnute lastike čim ugleda kuću Hobartovih kako još stoji netaknuta. Ali je kuća Hobartovih još gorjela, još su od nje u zrak lizali golemi bijeli oblaci cedrova dima a kad je pogledala niz ulicu, i dalje je vidjela trupla. Leševe svojih susjeda.

“Počelo je”, šapne ona, a iz radne sobe iza nje, poput neke užasne zloslutne kletve, Rory Calhoun drekne: “Sravnite ovaj grad sa zemljom!”

Bježi! Jan drekne još jače, iz Audreyne glave umjesto s televizije, ali jednako žestoko. Vrijeme ti nije na izmaku, više ne, vrijeme, ti je isteklo! Bježi, Aud! Bježi! Pobjesni! Bježi!

U redu. Zaboravit će na svoju zabrinutost zbog Setha i pobjeći. To bi je moglo poslije proganjati – ako bude poslije – ali zasad...

Ona krene prema ulaznim vratima i upravo je posegnula za kvakom kad neki glas progovori iza nje. Zvučao je poput dječjeg glasa, ali samo zato što je prolazio kroz dječje glasnice. Inače je bio monoton, hladan, ogavan.

A najgore od svega, nije bio bez smisla za humor.

“Stan’te Gospo”, reče Tak glasom Setha Garina koji oponaša glas Johna Paynea. “A da se malo povučemo i porazmislimo o ovoj stvari?”

Ona pokuša okrenuti okruglu kvaku, namjeravajući ipak riskirati – Otišla je odveć daleko da bi sad odustala. Sjurit će u pljusak i potrebiti. Kamo? Bilo kamo.

No umjesto da je okrenula kvaku, ruka joj klone niz bok i zaljulja se poput skoro zaustavljenog klatna. Okrene se, opirući se svom snagom, ali se svejedno okrene, licem prema stvoru koji stoji ispod ručnog dovratka radne sobe. S obzirom na to da je u radnoj sobi provodilo svoje dane, jazbina je odgovarajuća riječ za ono što je ta soba postala.

Vratila se iz svog skrovišta.

Bog joj pomogao, vratila se iz svog utočišta, a zloduh koji se skrivao u autističnom sinu – njezini brat uhvatio ju je u pokušaju bijega.

Ona osjeti kako joj se Tak zavlači u mozak, preuzima nadzor, pa iako je to sve vidjela i osjetila, nije mogla čak ni kriknuti.

3

Johnny jurne pokraj ispruženog tijela crvenokose prijateljice Susi Heller koja je ležala licem na zemlji. U glavi mu je zvonilo od metka koji je zavrištao pokraj njegova lijevog uha... a zaista je zazvučalo poput vriska. Srce mu je u grudima brzalo poput zeca. Primaknuo se dovoljno kući Carverovih pa se našao uhvaćen na nekoj vrsti ničije zemlje kad su ona dva kombija otvorila vatru i znao je da je imao veliku sreću što je još živ. Na trenutak se skoro skamenio, poput životinje uhvaćene u paru dolazećih farova. A tad je zrno – nešto što mu se učinilo veličinom nadgrobnog kamena – prošlo pokraj njegova uha i on je pohrlio prema otvorenim vratima kuće Carverovih, pognute glave, žestoko mašući rukama poput prečke na kotaču lokomotive. Život se zapanjujuće pojednostavnio. Zaboravio je na Sodersona i njegov razvratni izraz pripitog suučesništva, zaboravio je to kako se zabrinuo da Jackson ne shvati kako se njegova netom preminula supruga očito vratila kući nakon međuigre o kojima se pišu country pjesme, zaboravio na Entragiana, Billingsleya, na sve njih. Njegova jedina misao bila je da će umrijeti na ničijoj zemlji između dvije kuće, da će ga ubiti psihopati u maskama i čudnim kostimima koji sjaje poput duhova.

A sad je bio u mračnom predsoblju, sretan što se nije popiškio u gaće ili nešto još gore. Ljudi su vrištali negdje iza njega. Na zidu je bila montirana porota sastavljena od Hummelovih figurica. Bile su postavljene na mala postolja... A Carverovi su se činili tako normalnima, pomisli on. Počne hihotati pa gurne donji dio zapešća jedne ruke na usta da bi prigušio zvuk. Ovo ni u kojem slučaju nije situacija za hihotanje. Koža mu je imala specifičan okus, okus njegova znoja, naravno, ali mu se na trenutak učini sličnim okusu vagine, i on se sagne, uvjeren da će povratiti. No shvati da će se, povrati li, sigurno onesvijestiti pa mu ta misao pomogne svladati tu želju. Makne ruku s usta i to mu više pomogne. A više mu nije bilo ni do smijeha, i to je vjerojatno bilo dobro.

“Tatica moj!” Ellen Carver je tulila iza njega. Johnny se pokuša prisjetiti je li ikad – primjerice u Vijetnamu – čuo takvu prodornu, kreštavu bol da izlazi iz tako mladog grla i nije mogao. “TATICA moj!”

“Tiho, dušo.” Bila je to novopečena udovica – Slatkica, kako ju je David uvijek zvao. I ona je još jecala ali je već pokušavala pružiti utjehu. Johnny zatvori oči, pokušavajući tako pobjeći od svega ovog, no umjesto toga, njegovo mu ogavno pamćenje pokaže ono preko čega je upravo prešao – zapravo posrnuo. Prijateljicu Susi Geller. Malu crvenokosu, baš kao iz stripa Peanuts.

Ne može je ostaviti ondje. Izgledala je mrtva kao i Mary i jadni stari Dave, ali je preskočio preko nje poput Jacka iznad svijećnjaka, u uhu mu je zvečalo od metka koji ga je zamalo promašio a muda su mu se stisnula i ukrutila poput dvije koštice od višnje, a to nije stanje u kojem se mogu donositi trezvene dijagnoze.

On otvori oči. Hummelov curetak u šeširiću podvezanom ispod brade, koja u ruci drži pastirski štap, nabacuje mu se beživotno porculanski. Hej, mornaru, želiš li strići ovce sa mnom? Johnny se nasloni na zid podlakticama. Jedna Hummelova figurica pala je sa svog malog stalka i ležala u krhotinama ispod njegovih nogu. Johnny zaključi da ju je vjerojatno on srušio dok se borio sam sa sobom da ne povrati i pokušavao si iz glave izbiti taj užasni vic – ne znam za drugu dvojicu, ali tip u sredini izgleda kao Willie Nelson.

Polako pogleda ulijevo, začuje kako mu tetive u vratu škripe, i primijeti da su vrata kuće Carverovih još otvorena. Zaštitna su vrata bila širom otvorena; ruka crvenokose, bijela i mirna poput zvjezdače izbačene na obalu, zapela je o njih. Vani, zrak je bio siv od kiše. Padala je postojano sikćući poput najvećeg parnog glačala na svijetu. Osjećao je miris trave, poput nekog slatkog vlažnog parfema. Bio je začinjen natruhom cedrovog dima. Bog blagoslovi munju, pomisli on. Zapaljena kuća dovest će policiju i vatrogasce. No zasad...

Djevojka. Crvenokosa cura, poput one za kojom luduje Charlie Brown. Johnny ju je preskočio, ščepan slijepim porivom da spasi dupe. Razumljivo u žaru tog trenutka, ali to ne može tako ostati. Ne ako želi noću mirno spavati.

On krene prema vratima. Netko ga zgrabi za ruku. On se okrene i ugleda napeto, prestrašeno lice Davea Reeda, tamnokosog blizanca.

“Nemojte”, reče Dave promuklim urotničkim šaptom. Njegova je Adamova jabučica poskakivala gore-dolje poput nečega u oluku. “Nemojte, gospodine Marinville, možda su još tamo. Mogli biste izazvati pucnjavu.”

Johnny pogleda u ruku na svojoj, položi drugu ruku na nju, pa je blago ali odlučno makne. Iza Davea je vidio Brada Josephsona kako ga promatra. Bradova je ruka počivala oko prilično opsežnog struka njegove supruge. Belinda kao da je titrala čitavim tijelom, a imala je i čime titrati. Suze su se slijevale niz njezine obraze i ostavljale sjajne tragove boje moke.

“Brad”, reče Johnny. “Odvedi sve koji su ovdje u kuhinju. Prilično sam siguran da je to najudaljenija prostorija od ulice. Posjedni ih na pod, može?” Lagano gurne malog Reeda u tom smjeru. Dave ode, ali polako, bez sklada u hodu. Johnnyju je sličio na navijenu igračku kojoj su zahrđali zupčanici.

“Brad?”

“U redu. A ti pazi da ti netko ne raznese glavu. Toga je već bilo dosta.”

“Hoću. Jako sam joj privržen.”

“Samo pazi da ona ostane privržena tebi.”

Johnny je gledao kako Brad, Belinda i Dave Reed odlaze niz hodnik prema ostalima – u tami su izgledali poput zbijenih sjenki – a zatim se okrene prema zaštitnim vratima. U gornjoj je polovici vrata bila rupa veličine šake, a nareckani uvojci poderane zaštitne mreže svijali se od rubova. Nešto veće no što je on želio i pomisliti (nešto gotovo veličine nadgrobnog spomenika, možda) prošlo je onuda, i pravim čudom promašilo njegove susjede koji su stajali skupljeni na hrpi... barem se tako nadao. Nitko od njih ne vrišti od bola. Ali Isusa mu, za Boga miloga, čime su to tipovi iz kombija pucali? Što je bilo tako veliko?

On se spusti na koljena i otpuže prema svježem, vlažnom zraku koji je ulazio kroz zaštitna vrata. Prema tom ugodnom mirisu kiše i trave. Kad je bio najbliže što se mogao približiti vratima, nosa skoro priljubljena o žičanu mrežu, on pogleda desno pa lijevo. Na desnoj je strani sve bilo u redu – vidio je skoro do ugla, iako je Medvjedska ulica bila izgubljena u omaglici kiše. Ondje nije bilo ničeg – ni kombija, ni izvanzemaljaca, ni luđaka odjevenih poput izbjeglica iz vojske Stonewalla Jacksona. Ugleda svoju kuću, odmah do ove, i sjeti se kako je svirao gitaru na trijemu i iživljavao svoje fantazije starog fotkija. Lutalica Jack Marillville, uvijek jednom nogom s druge strane obzora u tim svojim žednim čizmama Eric Anderson, u potrazi za ubavim ljubičicama svitanja. Sjeti se sad svoje gitare, s čežnjom žarkom koliko i besmislenom.

No situacija na lijevoj strani nije bila tako dobra; zapravo je bila ušljiva. Kolčana ograda i Maryna slupana Lumina zakrilili su mu pogled nizbrdo. Netko – primjerice snajperist u sivoj južnjačkoj uniformi – mogao bi čučati negdje na toj strani i čekati iduću dobru metu. Pomalo isluženi pisac s puno praznoglavih fantazija koje mu se još vrzmaju po glavi dobro će doći. Naravno, ondje vjerojatno nema nikog – znaju da će svakog trenutka stići policajci i vatrogasci pa su dali petama vjetra – ali se u ovakvim okolnostima vjerojatno nije činilo dovoljno dobro. Jer nijedna od ovih okolnosti nema smisla.

“Gospođice?” reče on ispruženoj grivi crvene kose s druge strane zaštitnih vrata. “Hej, gospođice? Čujete li me?” On proguta slinu i začuje glasan škljocaj u grlu. U uhu mu više nije pištalo, ali je negdje u njegovoj dubini postojano zujalo. Johnnyju se činilo da će tako ostati neko vrijeme. “Ako ne možete govoriti, zamigoljite prstima.”

Nije bilo glasa, a djevojčini prsti nisu zamigoljili. Činilo se da ne diše. Vidio je kako kiša curi niz njezinu blijedu kožu crvenokose osobe, između naramenica njezina bodija i lastike njezinih kratkih hlačica, ali kao da se ništa drugo nije micalo. Jedino joj je kosa izgledala živa, raskošna i treperava, dvije nijanse tamnija od narančaste. Kapljice vode ljeskale su u njoj poput sićušnih bisera.

Zagrmi, sad manje prijeteći, iz daljine. Ispružio je ruku da otvori zaštitna vrata kad začuje puno praskaviji zvuk. Johnnyju se učini poput malokalibarske puške i on se baci na pod.

“Mislim da je to samo bila šindra”, šapne glas iza njegovih leđa i Johnny vikne od iznenađenja. Okrene se i ugleda Brada Josephsona. I Brad je bio na sve četiri. Njegove bjeloočnice jako su sjajile na njegovu tamnom licu.

“Kog Boga radiš ovdje?” upita Johnny.

“Inspekcija bjelačke razonode”, reče Brad. “Netko se mora potruditi da je nemate previše – loše za vaša srca.”

“Mislio sam da ćeš odvesti ostale u kuhinju.”

“A ondje i jesu”, reče Brad. “Sjede uredno poslagani na podu. Gospođa Reed pokušala je telefonirati. Ne radi, kao ni tvoj. Vjerojatno zbog oluje.”

“Aha, vjerojatno.”

Brad pogleda u grivu crvene kose na trijemu Carverovih. “I ona je mrtva, zar ne?”

“Ne znam. Mislim da jest, ali... Polako ću otvoriti zaštitna vrata, pokušati provjeriti. Imaš li nešto protiv?”

Nadao se da će Brad reći do vraga da, imam puno protiv, čitavu knjigu žalbi, ali Brad samo odmahne glavom.

“Ti ostani što niže dok ja to činim”, reče Johnny. “Zdesna nam ne prijeti ništa, ali slijeva ne vidim od Maryna automobila.”

“Bit ću niži od zgnječenog sljepića.”

“Nadam se da nikad nećeš upisati kolegij kreativnog pisanja u kojem ću ja predavati”, reče Johnny. “A pripazi i na tu razbijenu porculansku stvarcu – nemoj si porezati ruku.”

“Kreni”, reče Brad. “Ako namjeravaš to učiniti, učini sad.”

Johnny otvori zaštitna vrata. Oklijevao je, ne znajući što da učini, pa podigne djevojčinu ruku, hladnu ruku-zvjezdaču, i opipa joj bilo. Na trenutak ne osjeti ništa, a potom –

“Mislim da je živa!” šapne on Bradu. Glas mu je promukao od uzbuđenja. “Mislim da osjećam puls!”

Zaboravivši da bi još moglo biti ljudi s puškama koji vrebaju vani na kiši, Johnny snažno povuče zaštitna vrata, zgrabi djevojku za kosu i podigne joj glavu. Brad se nagurao u okvir vrata s njim; Johnny je čuo njegovo uzbuđeno disanje, osjećao miris pomiješanog znoja i losiona poslije brijanja.

Djevojčino se lice okrene i podigne, samo što se zapravo i nije podiglo, jer lica nije bilo. Jedino što je vidio bila je smrskana crvena masa i crna rupa gdje su joj bila usta. Ispod toga je bila nekakva bijela nečist za koju on isprva pomisli da je riža. Tad shvati da su to njezini zubi, ono što je ostalo od njih. Dvojica muškaraca vrisnu u savršenoj sopranskoj harmoniji. Brad kao šiljkom odapne krik izravno u Johnnyjevo uho u kojem mu je zujilo. Bol kao da ga probode sve do srca.

“Što je?” vikne Cammie Reed iza salonskih vrata koja su vodila u kuhinju. “Oh Bože, što je pak sad?”

“Ništa”, rekoše njih dvojica, ponovno uglas, pa se pogledaju. Lice Brada Josephsona poprimilo je čudnu pepeljastu boju.

“Ne prilazite”, vikne Johnny. Želio je to reći glasnije, ali kao da nije mogao dati snage svom glasu. “Ostanite u kuhinji!”

Shvati da još drži kosu mrtve djevojke. Bila je neobična, poput odmotane kuhinjske žice za ribanje posuđa –

Ne, pomisli on hladno. Nije tako. Nego kao da drži skalp, ljudski skalp.

On iskrivi lice i otvori šaku. Djevojčino lice šljapne na betonski trijem vlažnim zvukom koji mu nije trebao. Pokraj njega, Brad zastenje a tad pritisne donji dio nadlanice na usta da priguši taj zvuk.

Johnny povuče ruku, a kad su se zaštitna vrata zatvorila, učini mu se da je vidio pokret prekoputa ulice, u kući Wylerovih. Neki lik hoda po dnevnom boravku, iza staklenog zida. No ne može sad mislili na ljude prekoputa. Trenutačno je odveć izvan sebe da bi brinuo zbog ikog, uključujući i sebe. Ono što je želio – jedina stvar na svijetu koju je doista želio – bilo je čuti zavijanje pristižućih policijskih automobila i vatrogasnih kola.

A jedino što je čuo bila je grmljavina i pucketanje vatre u kući Hobartovih te cvrljenje kiše.

“Ostavi –” zausti Brad, pa zašuti i ispusti zvuk negdje na granici između nadimanja želuca i gutanja. Grč ga prođe i on pokuša ponovno. “Ostavi je.”

Da. Što drugo, barem zasad, preostaje?

Počnu se povlačiti niz hodnik na sve četiri. Johnny je najprije puzao natraške, a zatim se munjevito okrene i mokasinama udari o krhotine srušene Hummelove figurice. Brad je već prošao pokraj vrata blagovaonice Carverovih i prevalio veći dio puta do kuhinje, gdje ga je čekala njegova supruga, također na koljenima. Bradova ulična kanta migoljila je lijevo-desno na način koji bi se Johnnyju u drugim okolnostima mogao učiniti smiješnim.

Nešto privuče njegov pogled i on se zaustavi. Pokraj ulaza u blagovaonicu stajao je ukrasni stolić za kojim David Carver više nikad neće predsjedavati nad puranom za Dan zahvalnosti ili guskom. Taj je stol bio krcat – mili Bože, kojeg li iznenađenja Hummelovih figurica. Stolić nije stajao ravno već je bio naslonjen na zid iza njega, desno od vrata, poput pijanca koji se naslanja na stup ulične rasvjete. Jedna od njegovih nogu bila je slomljena. Figurice pastirica i mljekarica i seljančići sad su uglavnom ležali ispod stola, a bilo je još porculanskih krhotina figurica. Među oslikanim komadićima stajalo je još nešto, u polutami, Johnny je najprije pomisli da je riječ o nekom glomaznom crnom kukcu. No kad je otpuzao još jedan korak, ta mu se misao izbije iz glave.

On pogleda preko ramena u rupu veličine šake u gornjem dijelu zaštitnih vrata. Ako je to učinio metak, i to metak u silaznoj putanji –

On pogledom isprati putanju koju je takav hipotetični metak mogao iscrtati i shvati da je to moguće, da je metak mogao smrskati nogu stolića, odbaciti stolić natrag u taj položaj naslonjenog pripitog iznenađenja. A tad, ostavši bez daha, smiriti se?

Johnny posegne u hrpu porculanskih krhotina, nadajući se da se neće porezati (ruka mu je jako drhtala, a koncentracija je nije mogla umiriti) i podigne crni predmet.

“Što to imaš?” upita Brad, dopuzavši do Johnnyja.

“Brad, vraćaj se ovamo!” bijesno šapne Belinda.

“Tiho”, reče joj Brad. “Što to imaš, John?”

“Ne znam”, reče on i podigne predmet. Zapravo je mislio da zna, da je znao čim je zaključio kako nije riječ o posmrtnim ostacima nekog neobičnog ljetnog kukca. Ali to nije bilo nalik nijednom ispaljenom metku kakvog je vidio u životu. Nije to bio metak koji je oduzeo život djevojci, to je bilo izvjesno, jer bi bio spljošten i iskrivljen. Ova stvarčica nije na sebi imala ni ogrebotine, iako je bila ispaljena iz puške, prošla kroz zaštitna vrata i smrskala nogu stolića.

“Daj da vidim”, reče Brad. Njegova supruga dopuzi do njega i virne preko njegova ramena.

Johnny ga spusti na Bradov blijedi dlan, crni stožac duljine osamnaest centimetara od vrha – koji je izgledao dovoljno oštar da presiječe kožu – do okruglog dna. Procijenio je da je na najširem dijelu promjera oko pet centimetara. Bio je načinjen od čvrstog crnog metala i, koliko je Johnny mogao primijetiti, bio bez ikakve oznake. U bazu nisu bili utisnuti koncentrični krugovi, nikakva traga košuljici metka (a ni svijetlim reckama koju bi ostavila udarna igla puške koja je izbacila taj metak), nije bilo naziva proizvođača, a ni oznake kalibra.

Brad podigne pogled. “Koji je ovo vrag?” upita on, zbunjeno koliko se Johnny osjećao.

“Daj da ja pogledam”, reče Belinda tiho. “Otac me vodio u lov, i bila sam mu Tintilinić kad bi punio oružje. Daj to ovamo.”

Brad joj preda streljivo. Ona zavrti metalni stožac u prstima, pa ga podigne pred oči. Vani grune grom, najoštriji prasak u posljednjih nekoliko minuta, i oni se svi žacnu.

“Gdje si to našao?” upita ona Johnnyja.

On pokaže u hrpu porculanskih krhotina ispod nakošenog stola.

“Je li?” upita ona sumnjičavo. “A kako to da se nije zario u zid?”

Sad kad je ona postavila to pitanje, on shvati kako je umjesno. Metak je prošao samo kroz zaštitna vrata i krhku nogu od stola; zašto nije udario u zid i ostavio rupu?

“U životu nisam vidjela ovakvog miša”, reče Belinda. “Naravno, nisam vidjela sve, daleko od toga, ali vam mogu reći da ovo nije ispaljeno ni iz revolvera, ni iz puške a ni iz sačmarice.”

“No iz sačmarica su pucali”, reče Johnny. “Dvocijevki. Sigurna si da ovo nije moglo biti –”

“Čak i ne znam kako su to uopće ispalili”, reče ona. “Na dnu metka nema izbočine, to je izvjesno. A i tako je nezgrapan. Kako si mali Ivica zamišlja metak.”

Salunska vrata između predvorja i kuhinje se otvore, lupe o zid i prestraše ih još više od groma. Bila je to Susi Geller. Lice joj je bilo užasno blijedo i Johnnyju nije izgledala ni dana mlađa od jedanaest godina. “Netko vrišti u susjednoj kući, kod Billingsleya”, reče ona. “Zvuči kao žena, ali je teško reći. Straši djecu.”

“U redu, dušo”, reče Belinda. Zvučala je potpuno mirno i Johnny joj se divio zbog tog. “Vrati se u kuhinju. Stižemo za sekundu.”

“Gdje je Debbie?” upita Susi. Njezin pogled niz hodnik prema nijemu bio je milostivo zaklonjen širokim tijelima Josephsonovih. “Je li otišla u susjednu kuću? Mislila sam da je iza mene.” Ona pošuti, “Ne vrišti to valjda ona, ha?”

“Siguran sam da to nije ona”, reče Johnny i osupne se kad shvati da je ponovno na rubu da prasne u suludi smijeh. “Idi sad, Susi.”

Ona se vrati u kuhinju i pusti da se vrata zatvore za njom. Njih me troje pogledaju smućenim urotničkim očima. Nijedno od njih ne reče ništa. Tad Belinda Johnnyju vrati neobičan crni stožac, sagne se i prođe pokraj njega do kuhinjskih vrata i gurne ih. Brad pođe za njom na sve četiri. Johnny se još na trenutak zagleda u stožac, razmišljajući o onome šio je rekla žena, da metak izgleda kako si djeca zamišljaju da meci izgledaju. Imala je pravo. Obišao je priličan broj nižih razreda pučkih škola nakon što je počeo bilježiti pustolovine Pat the Kitty-Cat i nagledao se crteža – veliki od uha do uha nasmiješeni mamice i tatice stoje ispod žutih sunašca nacrtanih masnim bojicama, neobični zeleni krajolici ukrašeni lampionima golih smeđih stabala. Ovo je izgledalo poput nečeg ispalog s tih slika, čitavo i netaknuto, i na neki način ozbiljno.

Mali zloćko ne varaj tetu Mikicu, reče glas duboko u njegovu mozgu, ali kad je pokušao potrčati za tim glasom, želeći ga upitati zna li zaista nešto ili samo pušta vjetar na usta, glasa nije bilo.

Johnny stavi metak u prednji desni džep hlača zajedno s ključevima svog automobila i pođe za Josephsonovima u kuhinju.

4

Steven Jay Ames, prilično otpisan sudionik u velikoj američkoj utrci s preponama, imao je geslo, a to je geslo glasilo:

PROBLEMA NEMA.

U prvom semestru na MIT-u dobivao je dvojke – unatoč tomu što su njegovi rezultati na SAT-u bili u jonosferi – ali, hej,

PROBLEMA NEMA.

Prebacio se s elektrotehnike na strojarstvo, a kad se njegove ocjene još nisu popele iznad te čarobne brojke 2, spakirao je kovčege i zaputio se na Boston University, odlučivši zamijeniti jalove prirodo-znanstvene dvorane zelenim poljima engleske književnosti. Coleridge, Keats, Hardy i malo T. S. Eliota. Trebao sam biti par oštrih kandži koje tapkaju preko poda svemira, ringe ringe raja, angst dvadesetog stoljeća, čovječe. Neko mu je vrijeme krenulo, a tad je pao treću godinu kao žrtva manijakalnog uživanja u igranju bridža, cugi i marihuani. Ali

PROBLEMA NEMA.

Motao se po Cambridgeu, izlazio, svirao gitaru i ševio se. Nije bio naročit gitarist i bolje mu je išla ševa, ali

PROBLEMA NEMA.

Kad je Cambridge dobio bradu, stavio je gitaru u kovčeg i autostopom otišao u New York City.

Nakon tog je tapkao svojim oštrim kandžama u raznim trgovinama kao prodavač, plesao ringe-ringe-raja kao DJ na heavy metal postaji kratkog daha u Fishkillu u državi New York, pa otplesao još jedno kolo kao radiotehničar, pa rock promotor (šest dobrih koncerata a potom užasan odlazak s pozornice u Providenceu u gluho doba noći – ostao je dužan oko $60.000 nekim prilično grubim tipovima ali

PROBLEMA ZAISTA NEMA),

pa potom guru-gatara na molu u Wildwoodu u državi New Jersey, pa štimer gitara. U tom se poslu nekako osjećao kod kuće i postao je slobodni strijelac u unutrašnjosti države New York i istočnoj Pennsylvaniji. Sviđalo mu se ugađati i popravljati gitare – bio je to miran posao. A usto mu je puno bolje išlo od ruke popravljati ih nego svirati. U tom je razdoblju prestao pušiti marihuanu i igrati bridž, što mu je još pojednostavnilo život. Prije dvije godine, dok je živio u Albanyju, sprijateljio se s Dekeom Ablesonom, vlasnikom Club Smilea, dobrim klubom u kojem je skoro svake večeri dosita moglo naučiti bluesa. Steve se prvi put pojavio u Smileu kao štimač-slobodnjak, a promaknut je kad je tonski tehničar doživio lakši srčani napad. Isprva je to bio problem, možda prvi stvarni problem Steveova života odrasle osobe, ali se iz nekog razloga zadržao ondje unatoč strahu da će nešto zajebati i da će ga linčovati pijani vukovi na motociklima. Djelomice je to bilo zbog Dekea, koji je bio nenalik ijednom vlasniku kluba koje je Steve upoznao: nije bio lopuža, razvratnik ili čovjek koji je opravdavao svoje postojanje jedino tako da druge kinji i straši. Usto je doista volio rock and roll, dok ga je većina vlasnika koje je Steve poznavao prezirala i više voljela Yannija ili Zanfira i njegovu panovu frulu kad su bili sami u svojim automobilima. U svakom slučaju, Deke je bio tip čovjeka kakav se Steveu, koji se sjetio ispuniti poreznu prijavu – slovima i brojkama – jednom u životu, stvarno sviđao: tip s kojim

PROBLEMA NEMA.

Njegova je supruga bila silna žena, vesela i opremljena blagim, snenim očima, dobrim smislom za humor, prekrasnim grudima i, koliko je Steve mogao zaključiti, bila bez ijedne nevjerne koščice u tijelu. A najbolje od svega bilo je to što se i Sandy liječila od ovisnosti o bridžu. Steve je često s njom vodio dubokoumne razgovore o bezmalo nesavladivoj potrebi da povisi ulog, osobito kad igra za novac.

U svibnju ove godine, Deke je kupio jako veliki klub – nešto slično House of Blues – u San Franciscu. On i Sandy krenuli su s istočne obale prije tri tjedna. Deke je obećao Steveu dobar posao, spakira li Steve svu njihovu kramu (uglavnom albume, njih dvije tisuće, anakronizmi poput Hot Tuna i Quicksilver Messenger Service i Canned Heat) i doveze ih u unajmljenom kamionu. Steveov odgovor:

PROBLEMA NEMA, DEKE.

Hej, nije bio na zapadnoj obali ima tome već skoro sedam godina pa mu se činilo da bi mu promjena dobro došla. Da ponovno napuni te stare Duracell baterije.

Potrajalo je dulje no što je očekivao dok je sredio sve u Albaniju, nabavio kamion, utovario stvari i krenuo na put. Primio je nekoliko telefonskih poziva od Dekea, posljednji je bio pomalo nestrpljiv, a kad mu je to Steve stavio pod nos, Deke je rekao da se to događa ljudima nakon što tri tjedna spavaju u vrećama za spavanje i mijenjaju istih pet pamučnih majica – dolazi li on ili ne dolazi? Dolazim. Dolazim, odgovorio je Steve. Ohladi se, čovječe. I krenuo je. Zapravo je krenuo prije tri dana. Isprva je sve bilo med i mlijeko. A tad, danas poslije podne, pukla mu je nekakva cijev ili nešto slično, izašao je na izlaz Wentworth u potrazi za Veličanstvenom američkom servisnom postajom, a tad – heja hoj – začuo se veliki prasak ispod haube i sve kazaljke na kontrolnoj ploči počele su pokazivati loše vijesti. Bio se ponadao da je posrijedi samo brtva, ali je zazvučalo više kao klip. Ovako ili onako, Ryderov kamion, koji je bio ljepotica kad je krenuo iz New Yorka, odjednom se pretvorio u zvijer. Pa ipak,

PROBLEMA NEMA;

samo nađi Gospodina Šarafka i neka on napravi svoj posao.

No Steve je pogrešno skrenuo, udaljio se od servisne postaje prema prigradskom dijelu grada, koji nije bilo područje u kojem bi se Gospodin Šarafko zadržavao za radnog vremena. Tad je već pipkavo vozio kamion, jer je para izlazila kroz rešetku, pritisak ulja padao, temperatura rasla, a neugodan miris pečenja izlazio kroz zračne ventile... ali zapravo

PROBLEMA NEMA.

Pa... možda

sitnica od problema

za Ryderove ljude, istina, ali se Steveu činilo da bi oni lako podnijeli taj teret. A tad – hej, divota, dušo – ugleda trgovinicu, a iznad njezinih vrata telefonski znak... a broj koji treba nazvati u slučaju da vam motor automobila zadaje nevolje stajao je na vozačkoj strani štitnika za sunce.

NIKAKVIH PROBLEMA NEMA,

to je priča njegova života.

Samo što je sad imao problem. U usporedbi s kojim je naučiti se snaći za tonskom kontrolnom pločom u Club Smileu prava sitnica.

Nalazio se u kućici koja je mirisala na duhan za lulu, u dnevnom boravku na čijim su se zidovima nalazile uokvirene fotografije životinja prilično posebnih, prema tvrdnjama teksta ispod slika – dnevnoj sobi u kojoj jedino glomazan, bezoblični stolac ispred televizora izgleda istrošeno. Upravo je svezao bandanu oko noge s prostrijelnom ranom, plitkom ali svejedno ranom od metka, a ljudi vrište, prestrašeni, kriče, ona je koščata žena u bluzi bez rukava ranjena (njezina rana nije plitka), vani ima mrtvih, pa ako to sve nije problem, znači da je ‘problem’ pojam bez značenja, pomisli Steve.

Netko ga ščepa za ruku iznad zapešća, i to bolno. Zapravo ga nije zgrabio nego uštipnuo. On spusti pogled i ugleda djevojku u plavoj prodavačkoj kuti, onu s ludom kosom. “Nemoj mi prolupati”, reče ona prepuklim glasom. “Onoj gospođi je potrebna pomoć ili će umrijeti pa mi nemoj prolupati.”

“Problema nema, mače”, reče on i samo to što je čuo te riječi – bilo kakve riječi – kako izlaze iz njegovih usta, malo ga okrijepi.

“Ne zovi me mače pa ja tebe neću zvati mačak”, reče ona strogim glasom fino odgojene djevojke.

On prasne u smijeh. Zazvučao je iznimno čudno u ovoj sobi, taj smijeh, ali Steve nije hajao. A nije ni ona, činilo se. Gledala ga je sa zametkom smiješka u kutovima usta. “U redu”, reče on. “Neću te zvati mače, a ti mene mačak, i nijedno od nas neće prolupati, pošteno?”

“Aha. Kako ti je noga?”

“U redu je. Više izgleda kao da sam pao i zgulio kožu nego da imam ranu od metka.”

“Srećković.”

“Aha. Mogao bih nabaciti malo dezinfekcijskog sredstva na ranu ukaže li mi se prilika, ali u usporedbi s njom –”

“Gary!” predmet usporedbe zatuli. Steve shvati da se njezina ruka sad jedva drži za ostatak tijela; činilo se da visi na kožici. Njezin suprug, i on mršavko (ali s nadobudnim prigradskim trbuščićem koji se netom počeo oblikovati), bespomoćno je i uspaničeno cupkao oko nje. Podsjeti Stevea na domoroca iz nekog starog filma koji se događa u džungli a koji izvodi ratnički ples oko natmurenog kamenog kumira.

“Gary!” vrisne ona ponovno. Krv je curila iz njezina osakaćenog ramena u neprekinutom mlazu i pretvarala lijevu stranu njezina ružičastog bodija u blatnjavu kestenjastu boju. Njezino papirnobijelo lice bilo je natopljeno znojem; kosa joj je prianjala za lubanju u grumenovima. “Gary, prestani se ponašati poput psa koji traži mjesto za pišanje i pomozi mi –”

Ona klone na zid između dnevnog boravka i čajne kuhinje, hvatajući zrak u soptajima. Steve je očekivao da će joj klecnuti koljena, ali nisu. Umjesto toga, ona zgrabi svoje lijevo zapešće desnom rukom i oprezno podigne ranjenu ruku prema Steveu i Cynthiji. Hrskavica ljeskava od krvi koja je još spajala ruku s ostatkom njezina tijela ispusti gnjecav zvuk, poput mokre krpe za pranje posuda kad je se ižmikne, i Steve joj je želio reći da to ne čini, da se prestane zafrkavati prije no što iščupa taj užas poput krilca pečenog pileta.

Tad Gary počne izvoditi ratnički ples ispred Stevea. Skakutao je poput čovjeka na pogo štapu. Na njegovu blijedom licu iskočile su žarkocrvene mrlje. Zasviraj mi bas na dobrih starih osamdeset osam tipki, pomisli Steve.

“Pomozi joj!” drekne Gary. “Pomozi mi ženi! Iskrvarit će!”

“Ne mogu –” zausti Steve.

Gary ispruži ruke i ščepa Stevea za prednji dio pamučne majice. Kad u paklu više ne bude mjesta, pisalo je na toj rukotvorini, mrtvi će kročiti zemljom. Unese se svojim mršavim i grozničavim licem u Steveovo. Oči mu bijesnu od džina i panike. “Jesi li s njima? Jesi li ti jedan od njih?”

“Ne znam –”

“Jesi li s revolverašima? Reci mi istinu!”

Bjedniji no što bi pomislio da je moguće (ljutnja inače nije bila njegova jača strana), Steve otrgne muškarčeve ruke sa svoje stare i obožavane majice i odgurne ga. Gary zaglavinja korak-dva natrag, oči mu se najprije rašire, pa ponovno suze.

“Dobro”, reče on. “Molim lijepo. Sam si to tražio. Tražio si i dobit ćeš.” On ponovno krene prema naprijed.

Cynthia se ispriječi između njih. Na trenutak zirne u Stevea – vjerojatno da se uvjeri je li već u napadačkoj fazi – a tad se užeglim očima upilji u Garyja. “Koji vam je Bog?” upita ga ona.

Gary se usiljeno nasmiješi. “On nije ovdašnji, zar ne?”

“Pa nisam ni ja! Ja sam iz Bakersfielda u Kaliforniji – jesam li i ja zbog tog jedna od njih?”

“Gary!” To zazvuči poput kevtaja psa koji je dugo trčao niz prašnjavu cestu i od lajanja skoro ostao bez glasa. “Prestani se zajebavati i pomozi mi! Moja ruka...” Ona ju je i dalje držala ispruženu, i ono na što je Steve sad pomislio – nije želio ali nije si mogao pomoći – bila je Muccijeva delikatesna mesnica u Newtonu. Tip u bijeloj košulji, bijeloj kapi i krvavoj pregači, pruža oguljeni mesni but njegovoj majci, Poslužite ga srednje pečenog s malo umaka od metvice kito prilogom, gospođo Ames, i vaša obitelj više nikad neće tražiti pečenu piletinu. Jamčim vam.

“Gary!”

Onaj mršavko koji bazdi na džin zakorakne prema njoj, pa ponovno pogleda Stevea i Cynthiju. Onaj usiljeni, kiseli smiješak nestao je s njegova lica. Sad je samo izgledao nemoćno. “Ne znam što bih učinio za nju”, reče on.

“Gary, ti bolesni štakorski mozgu”, Marielle reče tihim, beznadnim glasom. “Ti potpuni idiote.” Lice joj je postajalo sve bljeđe. Poprimila je, zapravo, tu opjevanu problijedjelu nijansu bljeđu od blijedog. Ispod očiju imala je smeđe kolutove – izgledali su kao da se šire poput krila – a lijeva joj je tenisica sad bila temeljito crvena umjesto bijela.

Umrijet će ne pomogne li joj se odmah, pomisli Steve. Ta ga pomisao i osupne ali se osjeti i glup. Mislio je pritom na profesionalnu pomoć, vjerojatno, ljude iz hitne službe u zelenim uniformama koji izgovaraju rečenice kao što su ‘deset kubika adrenalina, odmah’. Ali takvih nije bilo u blizini a očito i ne dolaze. Još nije čuo sirene, samo zvuk grmljavine kako se polako povlači prema istoku.

Na zidu njemu slijeva stajala je uokvirena fotografija smeđeg psića jezivo pametnih očiju. Na natpisu ispod slike, brižljivo napisanom velikim slovima, pisalo je DAISY, PEMBROKE CORGI, DEVET GODINA. ZNALA BROJITI. ISKAZIVALA OČITU SPOSOBNOST ZBRAJANJA MALIH BROJEVA. Slijeva od Daisy, stakla poprskana rijetkom ženinom krvlju, bila je fotografija psa pasmine Collie koji kao da se široko smiješio za potrebe fotografiranja. Legenda napisana velikim slovima ispod te slike glasila je: CHARLOTTE, COLLIE GRANIČAR, U DOBI OD ŠEST GODINA. MOGLA JE PREBIRATI FOTOGRAFIJE I ODABRATI ONE KOJE SU PRIKAZIVALE NJOJ POZNATE LJUDE.

Lijevo od Charlotte stajala je fotografija papige koja kao da puši Camel cigaretu.

“Ništa od ovog se ne događa”, reče Steve duhovitim – skoro druževnim – tonom. Nije znao obraća li se sebi ili Cynthiji. “Mislim da sam negdje u bolnici. Doživio sam frontalni sudar kamionom na autocesti, eto što mi se čini. Ovo je kao u Alisi u zemlji čudesa, samo u verziji sastava Nine Inch Nails.”

Cynthia otvori usta da mu odgovori no tad uđe onaj stari – onaj koji je vjerojatno promatrao kako Daisy pasmine Pembroke Corgi zbraja šest i dva i dobiva rezultat osam,

NIKAKVIH PROBLEMA NEMA ZA DAISY–

noseći staru crnu torbu. Policajac (zove li se on stvarno Collie, upita se Steve, ili je to samo nekakva uobrazilja potaknuta fotografijama sa zidova ove sobe?), hodao je za njim i izvlačio remen iz pasica. Na začelju kolone, vrludao je omamljeno Peter Koji-si-ga-već, suprug žene koja je vani ležala mrtva.

“Pomozite joj!” drekne Gary, zaboravivši na Stevea i svoje teorije urote, barem trenutačno. “Pomozi joj, Doc, krvari poput svinje na ražnju!”

“Gary, ti znaš da ja nisam pravi liječnik, zar ne? Ja sam samo stari živodernik i to je –”

“Da me nisi nazivao svinjom”, upadne mu Marielle u riječ. Glas joj je bio skoro nečujan, ali su njezine oči, uprte u supruga, žarile žalobnim životom. Pokušala se uspraviti, nije uspjela, pa je umjesto toga skliznula niza zid. “Da me nisi... tako nazivao.”

Stari se živoder okrene prema policajcu, koji je stajao na kuhinjskim vratima, golih prsa, i koji je sad između šaka natezao remen. Izgledao je kao izbacivač u pederskom klubu gdje je Steve jednom radio kao tonski tehničar za sastav s nazivom The Big Chrome Holes.

“Moram li?” upita obnaženi policajac. I on je bio prilično blijed, ali se Steveu činilo da izgleda poduzetno, barem zasad.

Billingsley kimne glavom i odloži torbu na veliku sofu koja se pružala ispred televizora. Otvori je uz škljocaj i počne prekapati po njoj. “I požuri. Što više krvi izgubi, to su joj slabiji izgledi da preživi.” Podigne pogled. U jednoj je kvrgavoj staračkoj ruci držao kalem kirurškog konca, a u drugoj svinute kirurške škare. “A ni ja se ne osjećam ugodno. Posljednji put kad sam vidio pacijenta u nečemu što je sličilo ovoj situaciji, bio je to poni kojeg su zamijenili s jelenom i pogodili u prednju nogu. Stegni je što bliže ramenu. Okreni kopču prema dojci i stegni čvrsto.”

“Gdje je Mary?” upita Peter: “Gdje je Mary? Gdje je Mary? Gdje je Mary?” Svaki put kad bi postavio to pitanje, glas bi mu poslao molećiviji. Četvrto ponavljanje bilo je tek nešto malo više od falsetto piska. On iznebuha uhvati lice rukama i okrene se od svih njih, pa se nasloni čelom na zid između BARUNA, labradorskog ptičara koji je znao složiti svoje ime od kockica, i MUSAVICE, koze-mrguda, koja je mogla na usnoj harmonici odsvirati niz jednostavnih melodija. Steve pomisli, bude li ikad čuo kozu kako svira “Žutu ružu Texasa” na Hohneru, vjerojatno će se ubiti.

U međuvremenu, Marielle Soderson zurila je u Billingsleya napregnutošću vampira koji gleda u muškarca s posjekotinom od brijanja. “Boli”, zagrokće ona. “Dajte mi nešto protiv bolova.”

“Da”, reče Billingsley “ali ćemo najprije podvezati žile.”

On nestrpljivo kimne glavom prema policajcu. Policajac se primakne. Sad je provukao jezičac svog remena kroz kopču i načinio omču. Oprezno pruži ruke prema koščatoj ženi, čija je plava kosa od znoja potamnjela za dvije nijanse. Ona ispruži zdravu ruku i iznenađujuće ga snažno odgurne. Policajac to nije očekivao. Ustukne dva koraka, udari o rukohvat starčeva naslonjača i svali se u nj. Izgledao je poput filmskog komičara koji je upravo ljosnuo na tur.

Mršavica ga i ne pogleda. Pozornost je usmjerila na starca i starčevu crnu torbu.

“Odmah!” drekne ona i to zaista zazvuči poput laveža. “Daj mi nešto protiv bolova sad ti stari mesaru, užasno me boli!”

Policajac se iskobelja iz naslonjača i uhvati Steveov pogled. Steve shvati poruku, kimne glavom i počne se primicati ženi po imenu Marielle, prikradajući se zdesna, s boka. Pazi se, reče si, prolupala je, sklona je grepsti se i gristi ili nešto slično, pa budi oprezan.

Marielle se odgurne od zida, zaljulja, povrati ravnotežu, pa krene prema starcu. Ponovno je držala ruku ispruženu ispred sebe, kao da je riječ o dokazu broj 1 na suđenju. Billingsley uzmakne korak, gledajući nervozno od polugolog policajca do Stevea.

“Daj mi demerola, ljigavče!” zaštekće ona svojim istrošenim glasom. “Daj mi ga ili ću te pridaviti pa ćeš lajati kao pas! Ja ću te –”

Policajac ponovno kimne glavom Steveu i skoči ulijevo. Steve se pokrenuo zajedno s njim i prebacio ruku oko ženina vrata. Nije ju želio gušiti, ali se bojao zaobići je i zabunom je uhvatiti za ranjenu ruku pa tako učiniti još veće zlo. “Mirni budite!” vikne on. Nije namjeravao vikati, već samo reći, ali je tako ispalo. U istom trenutku, policajac prebaci omču svog remena preko njezine lijeve šake i povuče je naviše

“Drži je, kompa!” vikne policajac. “Drži je čvrsto!”

Trenutak-dva Steveu je to uspijevalo, no tad mu kap znoja, topla i ljuta, padne u oko i on popusti svoj stisak oko vrata upravo u trenutku u kojem je Collie Entragian čvrsto zategnuo svoj priručni kompresivni zavoj. Marielle srne udesno. Žalobni pogled njezina oka sokolova još je bio uprt u starca. Njezina se ruka otkine i ostane u rukama polugolog policajca. Steve ugleda njezin ručni sat, marke Indiglo, i kazaljku za sekunde koja se umrtvila između četiri i pet. Policajčev se remen trenutak zadrži na njezinu ramenu a tad spuzne na pod – prazna omča. Prodavačica vrisne, razrogačenih očiju uprtih u ruku. Policajac pogleda u ruku razjapljenih usta.

“Stavite je u led!” zatuli Gary. “Odmah je stavite u led! Odma –” A tad, kao da je shvatio što se zapravo dogodilo. Što to policajac drži. On otvori usta, zavrti glavom nekako čudno pa izbaci sadržaj želuca na fotografiju papige-pušačice.

Marielle ništa od tog nije primjećivala. Posrnula je prema očito prestravljenom veterinaru, ispružene preostale ruke. “Želim injekciju i to odmah!” grakne. “Čuješ li me, ti babo? Hoću ii –”

Sruši se na koljena. Glava joj klone, pognuta. A tad, uloživši silan napor, podigne bradu. Na trenutak se njezin svrdlast pogled sretne sa Steveovim. “A koji si ga sad pa ti?” upita jasnim, potpuno razgovijetnim glasom, pa se polako prevali ničice. Tjeme joj završi nekoliko centimetara od Peterovih peta, čovjeka koji je izgubio suprugu. Jackson, pomisli Steve. Tako mu glasi prezime, Jackson. Peter Jackson još je stajao okrenut prema zidu, glave uhvaćene rukama. Učini li korak natrag, pomisli Steve, spotaknut će se o nju.

“Jebi ga”, reče policajac tihim, zapanjenim glasom. Tad spusti pogled i shvati da još drži ženinu ruku. Krene ukočeno prema kuhinji držeći ruku ispred sebe. Zvuk šišteće kiše glasno je odzvanjao u Steveovim ušima.

“Hajde”, reče starac, trgnuvši se. “Nismo još obavili posao. Pritegni je tim remenom, sinko. Kopču okreni na grudi. Spreman?”

“Pretpostavljam”, reče Steve, ali mu jako lakne kad Cynthia, prodavačica, podigne remen pa klekne pokraj onesviještene žene stežući ga u rukama.

Iz “Koridora sila”, 55. epizode MotoCajaca 2200, originalne televizijske drame Allena Smitheeja

DRUGI ČIN

INT. KRIZNI CENTAR U STOŽERU MOTOCAJACA

Prostorijom kao i uvijek dominira golem Situ-zaslon. Ispred njega, na pomičnom podlošku, stoji BRIGADIR HENRY, smrknut i ozbiljan. Za Kriznim stolom u obliku potkove, sjedi ostatak MotoCajaca: ZMIJOLOVAC, GLAVOLOVAC, BOJNIK ŠTUKA, GROK i CASSIE.

Na Situ-zaslonu vidimo SVEMIRSKU VEDUTU. U daljini je Zemlja, iz ove udaljenosti tek plavo-zelena kovanica. Izgleda mirno.

ZMIJOLOVAC (uobičajeno posprdno) Pa u čemu je problem? Ne vidim ništa što izgleda jako – Koji je to –??!!

Odjednom se na Situ-zaslonu pokaže TURBO KORIDOR, skoro ga zakrili i pogasi zvijezde na obje strane. Kao kad se na početku prvog dijela Zvjezdanih ratova primiče Darth Vaderova Zvijezda smrti – jednom riječju, zastrašujuće!

KORIDOR se sastoji od dvije duge metalne ploče iz kojih u razmacima vire velike četvrtaste izbočine. KORIDOR ZLOKOBNO ZUJI, a PLAVI PLAMIČCI PUCKETAJU sjedne strane na drugu između četvrtastih izbočina.

CASSIE STILSKA se zapanji i gleda zaprepašteno u Situ-zaslon. BRIGADIR HENRY pritisne tipku na kontrolnoj ploči na svom zapešću i zaslon se prebaci u ZAUSTAVNI PARAMETAR. Još se vidi Zemlja, ali opkoljena koridorom s obje strane. Izgleda uhvaćena u potencijalno smrtonosnu MREŽU ELEKTRICITETA!

BRIGADIR HENRY (ZMIJOLOVCU) U tome je problem! Turbo Koridor, proizvod odavno izumrle izvanzemaljske rase! Poguban... a ide ravno prema Zemlji!

CASSIE (zapanjeno): O, Bože!

BRIGADIR HENRY: Opusti sa, Cassie – još je 10.000 svjetlosnih godina daleko. Ovo je slika-kompozit.

BOJNIK ŠTUKA: Aha, ali kako se brzo kreće?

BRIGADIR HENRY: U tome i jest problem. Ukratko, ne riješimo li ovu krizu u iduća sedamdeset dva sata, mislim da možete otkazati to što ste isplanirali za vikend.

GROK: Grok-grok-grok-grok!

ZMIJOLOVAC: Začepi, Grok! (BRIGADIRU HENRYJU) Dakle, kakav je naš plan?

BRIGADIR HENRY odgura svoj pokretni podložak malo dalje, kako bi osvjetljivačem mogao zaokružiti nekoliko izbočina na unutarnjoj strani koridora.

BRIGADIR HENRY: Daljinska telemetrija pokazuje da je Turbo Koridor dug 350.000 kilometara a širok 75.000 kilometara, hodnik smrti u kojem ništa ne može ostati na životu! Ali možda ima Ahilovu petu! Mislim da su ovi četvrtasti oblici generatori. Kad bismo ih uništili –

GLAVOLOVAC: Šefe, mislite li vi na napad Turbo Tutačima?

Krupni plan smrknutog lica brigadira HENRYJA.

BRIGADIR HENRY: To je Zemljina jedina šansa.

INT. KRIZNI OKRUGLI STOL, OKO NJEGA MOTOCAJCI

ZMIJOLOVAC: Napad Turbo Tutačima u dubokom svemiru? To bi moglo predstavljati brzi vlak za Boot Hill na nebu!

GROK: Grok-grok-grok-grok!

SVI: Kuš, Grok!

INT. HODNIK U KRIZNOM CENTRU

BRIGADIR HENRY i CASSIE STILSKA hodaju na čelu, a za njima ostali MotoCajci. GROK, po običaju, vrluda iza njih na začelju.

BRIGADIR HENRY: Zabrinuta si, mala.

CASSIE: Dakako da sam zabrinuta! Zmijolovac ima pravo! Turbo Tutači nikad nisu bili predviđeni za opterećenja napada u dubini svemira!

BRIGADIR HENRY: Ali ne muči te samo to!

CASSIE: Hank, katkad mrzim tvoju telepatiju.

BRIGADIR HENRY: Da čujemo... reci.

CASSIE: Nešto me muči glede tih oblika u Turbo Koridoru. Što ako to nisu generatori?

BRIGADIR HENRY: A što bi drugo mogli biti?

Stigli su do kliznih vrata, ulaza u spremište Turbo Tutača. BRIGADIR HENRY gurne ruku u bravu i vrata se podignu.

CASSIE: Ne znam, ali...

INT. SPREMIŠTE TURBO TUTAČA; SUDJELUJU MOTOCAJCI

CASSIE zapanjeno udahne i razrogači oči. BRIGADIR HENRY, smrknut, obgrli je rukom. Ostali članovi njihove družbe okupe se oko nje.

GROK: Grok-grok-grok-grok!

ZMIJOLOVAC: Aha, Grok, potpuno se slažem s tobom!

On pilji ogorčeno u:

INT. SPREMIŠTE TURBO TUTAČA, KAMERA NA MOTOCAJCIMA

Usred sparkiranih Turbo Tutača, između ZMIJOLOVČEVE Prateće Strijele i Grok Tutača srebrnih bočnih strana, lebdi mrki posjetitelj: Hladnjača, TIHO BRUJI.

INT. KAMERA NA MOTOCAJCIMA

BRIGADIR HENRY: MotoCajci, pripremite se za borbu!

ZMIJOLOVAC (već isukana laserskog revolvera): Preduhitrio sam vas, šefe.

I ostali izvuku revolvere.

INT. KAMERA NA HLADNJAČI

Tornjić Smrti SE OTVARA, pokaže se BEZLIČNIK, kao i uvijek zlokoban u svojoj crnoj uniformi. Za kontrolnom pločom iza njega, s uobičajenim izrazom bahatog seksipila, sjedi GROFICA LILI. Hipno-Dijamant oko njezina vrata svjetluca u raznim bojama spektra.

BEZLIČNIK: Pomični podložak, Grofice. Odmah!

GROFICA LILI: Da, vaša Izvanrednosti.

GROFICA: povuče polugu. Pojavi se pomični podložak. BEZLIČNIK stane na nj i odlebdi na pod Spremišta. Nenaoružan je, pa kad mu BRIGADIR HENRY pristupi, gurne revolver u futrolu.

BRIGADIR HENRY: Bezličnik, nisi li malo predaleko od kuće?

BEZLIČNIK: Dom je gdje je srce, moj dragi Hank.

BEZLIČNIK: Zapravo, potpuno se slažem s tobom. Približava se Turbo Koridor. Ti, brigadire Henry, planiraš napad Turbo Tutačima –

BOJNIK ŠTUKA: Kako to znaš?

BEZLIČNIK (ledeno) Jer bih to Ja učinio, idiote! (BRIGADIRU HENRYJU): Napad Turbo Tutačem iznimno je riskantan, ali je to možda Zemljina jedina šansa. Bit će ti potrebna pomoć sa svih strana, a nemaš tako moćno vozilo kao što je Hladnjača.

ZMIJOLOVAC: To je pitanje osobnog mišljenja, gade. Moja Prateća Strijela –

BRIGADIR HENRY: Prestani mljeti! (BEZLIČNIKU): Što nudiš?

BEZLIČNIK: Ortaštvo dok kriza ne prođe. Zaboravimo stare nesuglasice, barem privremeno. Zajednički napad na Turbo Koridor.

On pruži svoju ruku u crnoj rukavici. BRIGADIR HENRY se spremao uzvratiti, no tad istupi BOJNIK ŠTUKA. Razrogačio Je svoje bademaste oči, a njegova usna truba zadrhti usplahireno.

BOJNIK ŠTUKA: Nemoj to učiniti, Hank! Ne možeš mu vjerovati! To je stupica!

BEZLIČNIK: Shvaćam kako se osjećaš, bojniče... oboje te shvaćamo, zar ne, grofice?

GROFICA LILI: Da, vaša Izvanrednosti.

BEZLIČNIK: No ovaj put nema smicalica, nema skrivenih karata.

BRIGADIR HENRY (BOJNIKU ŠTUKI): A i nemamo izbora.

BEZLIČNIK: Zaista je tako. Vrijeme istječe.

BRIGADIR HENRY ispruži ruku i rukuje se s BEZLIČNIKOM.

BEZLIČNIK: Ortaci?

BRIGADIR HENRY: Zasad.

GROK: Grok-grok-grok-grok!

EKRAN SE ZACRNI. SVRŠETAK DRUGOG ČINA.

ŠESTO POGLAVLJE

1

Govoreći glasom Bena Cartwrighta, patrijarha Ponderose, Tak reče: “Gospo, čini mi se da ste namjeravali otprhnuti.”

“Ne...” Bio je to njezin glas, ali slab i dalek, poput radioprijenosa sa zapadne obale u kišnoj noći. “Ne, samo sam htjela otići do trgovine. Jer nemamo...” Nemamo čega? Čega bi mogli ne imati a što bi ovo čudovište moglo smatrati valjanim razlogom povjerovati? I, hvaljen budi Bože, nešto joj padne na um. “Čokoladnog preljeva! Hersheyeva!”

Tak krene prema njoj s vrata radne sobe – Seth Garin u MotoCajskom MotoVešu, samo što sad ona ugleda nešto zapanjujuće, užasno: djetetovi bosi nožni prsti vukli su se preko saga u dnevnoj sobi, ali je inače stvor lebdio poput balona u obliku dječaka. Bilo je to Sethovo tijelo, silno blatnjavo oko zapešća i gležnjeva, ali u očima nije bilo Setha. Nimalo. Sad je to isključivo bio stvor koji je izgledao kao da mu je mjesto u močvari.

“Kaže da je samo namjeravala otklatiti se do dućana”, reče glas Bena Cartwrighta. Što god Tak bio, jedno je izvjesno: vraški je dobar oponašatelj. To mu se moralo priznati. “Što ti misliš, Adame?”

“Mislim da laže, tata”, reče glas Pernella Robertsa, glumca koji je glumio Adama Cartwrighta. Roberts je s vremenom izgubio kosu, ali je ipak najbolje prošao; glumci koji su glumili njegova oca i braću umrli su nakon što je serija odgalopirala u suton repriza i kabelske televizije.

Stvor ponovno progovori Benovim glasom kad je dolebdio bliže, toliko blizu da je osjetila kiselkast znoj i sladak zaostali tračak šampona No More Tears. “Što ti misliš, Hoss? Da te čujemo, momče.”

“Laže tata”, reče glas Dana Blockera... a na trenutak je lebdeće dijete i izgledalo kao Blocker.

“Mali Joe?”

“Laže, tata.”

“Grok-grok-grok-grok!”

“Kuš, Grok”, reče Zmijolovčev glas. Kao da je neki nevidljivi dramski ansambl nadarenih umobolnika postavio predstavu za nju. Kad je spodoba ispred nje ponovno progovorila, Zmijolovac iščezne a vrati se Ben Cartwright, strogi Mojsije Sierra Nevade. “Ne podnosimo lašce na Ponderosi, gospojo. A ni bjegunce. Što bismo trebali učiniti s vama, što mislite?”

Nemoj mi učiniti ništa nažao, pokuša ona reći, ali ne izađu riječi, čak ni šapat od riječi. Ona se pokuša prebaciti na neki unutarnji strujni krug, pa zamisli crveni telefončić, samo što je sad u plastiku slušalice bila utisnuta riječ SETH. Prezala se izravno obratiti Sethu, ali nikad još nije bila u ovakvu škripcu. Ako je odlučio ubiti je...

Ona ugleda telefon u mislima, ugleda sebe kako govori u slušalicu, a ono što je imala reći bilo je bolno jednostavno: Seth, nemoj mu dopustiti da mi nanese zlo. Imao si vlast nad stvorom u početku, znam da si imao. Možda ne veliku, ali malu jesi. Ako je išta ostalo – od te moći, od tog utjecaja – molim te nemoj mu dopustiti da me ozlijedi, molim te nemoj mu dopustiti da me ubije. Bijednica sam, ali ne tolika da bih željela umrijeti. Ne još.

Ona u očima lebdećeg stvora potraži tračak ljudskosti, natruhu Setha, ali ne ugleda ništa.

Odjednom se njezina lijeva ruka naglo podigne pa se spusti i pritom ošamari njezin lijevi obraz. Začuje se zvuk kao da se slomila grančica za potpalu. Vrućina joj preplavi kožu – kao da je netko uperio svjetiljku za kvarcanje u tu stranu njezina lica. Njezino lijevo oko počne suziti.

Sad se njezina desna ruka podigne pred njezine oči, poput zmije indijskog svetog čovjeka koja se diže iz košare. Na trenutak je visjela ispred nje, a tad se polako stisne u šaku.

Ne, pokuša ona reći, molim te nemoj, molim te Seth, nemoj to dopustiti, ali ni sad ništa ne izađe iz njezinih usta, i šaka se sunovrati, zglobovi na prstima zabjelasaju u sumračnoj sobi, a tad njezin nos kao da se rasprsnuo u oblacima bijelih točkica sličnih leptirima. Zaplesali su mahnito ispred njezinih očiju, a krv – topla i nesputana – počne curiti niz njezine usne i bradu. Zatetura natraške.

“Ova je žena uvreda za pravdu u dvadeset trećem stoljeću!” reče brigadir Henry svojim strogim glasom – glasom koji joj je iz epizode u epizodu tog usranog crtića postajao omraženiji i kreposniji. “Mora ispaštati za svoje grijehe.”

Hoss: “Tako je, brigadire! Moramo pokazati toj gaduri tko je glavni!”

“Grok-grok-grok-grok!”

Cassie Stilska: “Slažem se s Grokom! A malo šećera na početku ne bi škodilo!”

Audrey ponovno počne hodati – odnosno nešto je pokretalo njezine noge. Dnevna soba prođe pokraj nje poput krajolika koji odmiče natraške pokraj prozora vlaka. U obrazu joj je kuckalo. Osjećala je krv na zubima. Zamisli MotoCajski telefon, u kojem se može vidjeti osobu s kojom se razgovara, kako preko tog telefona razgovara sa Sethom licem u lice. Molim te, Seth, ovdje tvoja teta Audrey, prepoznaješ li me unatoč promjeni boje kose? Tak me prisilio obojiti je kako bih što više sličila Cassie, a kad izlazim, moram staviti plavu vrpcu oko kose baš kao Cassie, ali sam to još ipak ja, teta Audrey, ona koja te primila u kuću, ona koja skrbi o tebi – barem se trudi – a sad se ti moraš pobrinuti za mene. Seth, nemoj mu dopustiti da mi nanese bol, molim te nemoj to dopustiti.

U kuhinji su bila pogašena svjetla i kuhinja je bila zdjela turobnih, uskomešanih sjena. Dok ju je nosilo preko žutog linoleuma (veselog kad je bio čist, ali sad iskrzanog, žutičavog), padne joj na um misao, užasna zbog svoje logike: Zašto bi joj Seth pomogao? Ako i prima njezinu poruku, ako još može pomoći, zašto bi? Pobjeći Taku značilo bi prepustiti Setha njegovoj kobi, a upravo je to ona pokušala. Ako je dječak još u tom djelu, on to jamačno zna kao i Tak.

Jecaj, jedva čujan i dalek poput uzdaha invalida, otkine joj se s usta dok su prsti njezinih okrvavljenih ruku pipajući potražili prekidač za svjetlo pokraj štednjaka i pritisnuli ga.

“Zasladi je, tata! “zaštekće Mali Joe Cartwright. “Zasladi je, sveca mu! “Taj glas naglo sklizne naviše po ljestvici i pretvori se u kreštav smijeh robota Groka. Audrey poželi da je luda. Bilo bi to bolje od ovog, zar ne? Moralo bi biti.

No umjesto tog je gledala – bespomoćan putnik u vlastitom tijelu – kako je Tak okreće, vodi je prema polici sa začinima i služi se njezinom rukom da otvori viseći ormarić. Druga ruka izvuče žutu plastičnu posudicu koja udari o pod a makaroni se razlete po linoleumu na sve strane. Istim stopama pođe i brašno, koje padne pokraj njezine noge. Podigne se oblačić koji joj obloži noge prašnatim premazom. Ruka joj sune u prostor koji je oslobodila i zgrabi plastičnu posudicu za med u obliku medvjedića. Druga ruka dohvati poklopac, odvrne ga, odbaci. Trenutak potom posudica je visjela naopačke iznad njezinih otvorenih, željnih usta.

Ruka omotana oko medvjedićeva okruglastog trbuha počne se ritmički stiskati, kao što je u djetinjstvu stiskala gumenu kuglu trube pričvršćene za bicikl. Krv iz njezina razbijenog nosa klizila joj je niz grlo. Tad joj med ispuni usta, gust i sladak, toliko da joj se nadimao želudac.

“Progutaj ga!” vikne Tak, sad ničijim glasom doli svojim. “Progutaj ga, gaduro!”

Ona proguta. Jedan zalogaj, pa dva, zatim tri. Pri trećem zalogaju, njezino grlo kao da se stegnulo. Dušnik joj je bio zastupan košmarom slatkog ljepila. Ona padne na koljena i počne puzati preko kuhinjskog poda. Crvena joj je kosa pala na lice, iskašljavala je krupne debele komade krvlju začinjenog meda. Imala ga je i u nosu, nos joj je bio začepljen medom koji joj je kapao kroz nosnice.

Još nekoliko trenutaka nije mogla disati, a bijele točkice koje su joj plesale pred očima pocrnjele su. Utopit ću se, pomisli ona. Utopiti u cvjetnom medu.

Tad joj se dušnik ponovno pročisti, barem malo, dovoljno, i ona je tegobno uvlačila zrak u pluća, potezala ga niz svoje sklisko grlo, i plakala od užasa i boli.

Tak se spusti na krastava koljena Setha Garina i zaurla joj u lice. “Da nisi nikad pokušala pobjeći od mene! Da nisi nikad! Nikad! Shvaćaš li? Kimni glavom, glupa kravetino, pokaži mi da razumiješ!”

Njegove ruke – one koje nije vidjela, one koje su bile u njezinoj glavi – pograbe je i njezina je glava mahnito klimatala gore-dolje, njezino bi čelo pri svakom pomaku glave prema dolje zveknulo o pod i Tak se smijao. Smijao. Činilo joj se da će Tak nastaviti udarati njezinom glavom dok se ne onesvijesti i ispruži u neredu koji je načinila.

A tad, kako je naglo počeo, tako i naglo prestane. Ruke nestanu. A nestane i prisuća njegova uma. Ona oprezno podigne pogled, dlanom obriše nos, hvatajući zrak i ispuštajući ga grčevito, nadimljući se. U čelu joj je bubnjalo. Osjećala je kako joj čelo već otiče.

Dječak ju je gledao. A njoj se učini da je to doista dječak. Nije bila potpuno sigurna, ali –

“Seth?”

Na trenutak je on čučao, nije ni kimnuo glavom, a nije njome ni odmahnuo. Tad ispruži jednu prljavu ruku i obriše med s njezine brade prstima koje je jedva osjetila.

“Seth, kamo je otišao? Gdje je Tak?”

On se borio protiv nečeg. Vidjela je kako se bori. Vjerojatno protiv straha, ali nije znala osjeća li Seth strah. Ako i osjeća, vjerojatnije je da se sad hrve s vlastitom neispravnom komunikacijskom opremom. I pusti grgljav zvuk, zvuk poput zraka u vodoinstalacijama. Audrey pomisli da je to vjerojatno sve što je uspio izvući. A tad, baš kad se namjeravala osoviti na noge, dvije se riječi iscijede iz njega.

“Otišao. Gradi.”

Ona ga pogleda. Još je disala kroz medni premaz ali na trenutak to nije primjećivala. Osjeti kako joj se srce ubrzalo pri riječi otišao. Premda ona zna da to nije tako, osobito nakon ovoga što se upravo dogodilo, ali –

“Je li on u nekakvoj zgradi, dušo? Otišao je u neku zgradu? Je li to ono što mi želiš reći? Kakvu zgradu?”

“Gradi”, ponovi Seth. Mučio se, glava mu se trzala lijevo-desno). Naposljetku: “Zida.”

Gradi, tako je. Ali glagol, a ne imenica. Tak stvara. Tak zida. Što zida... osim nevolja?

“On”, reče Seth. “On. On. On –!”

Dječak se ljutito udari po bedru, na način koji dotad nije kod njega primijetila. Ona podigne šaku kojom se Seth udario po bedru i nježno je izravna u opružen dlan.

“Ne, Seth.” Njezin se ošit ponovno zategne i pokušaje natjerati povratiti – onaj je med bio poput teške kugle u njezinu želucu – ali se svlada. “Nemoj, nemoj. Opusti se. Reci mi ako možeš. Ako ne možeš, nema veze.” Laž, ali ako ga uzruja malo jače no što je već uzrujan, nikad neće moći uspjeti izvući to iz njega. Još i gore, mogao bi otići. Otići i ostaviti toplo ispražnjeno dječakovo mjesto koje Tak s takvom lakoćom nastanjuje.

“On –!” Seth ispruži ruke i dotakne joj uši. Tad položi donji dio zapešća iza svojih ušiju i gurne ih naprijed. I ona su bila prljava od dugih sati koje je provodio u pješčaniku – blatnjava i oči je zapeku od suza. Ali je on napeto gledao u nju i ona kimne glavom. Da, shvatila je. Kad bi se Seth potrudio, bio je prilično pametan – barem onoliko koliko je morao biti.

Sluša te, govorio je dječak. Tak te sluša mojim ušima. Naravno da sluša. Stvor sluša. Tak veličanstveni, stvorenje s tisuću glasova – većinom s jakim kaubojskim naglaskom – a jednim parom ušiju.

Pred nju se spustio Tak, ali je ustao Seth, mršavi dječačić u pijeskom umrljanim gaćicama. On krene prema vratima, pa se okrene. Audrey je još klečala, pokušavala zaključiti bi li uspjela dohvatiti radnu plohu s mjesta na kojem se nalazi ili bi trebala najprije dopuzati malo bliže.

Ona se skutri kad ga ugleda kako se vraća, pomislivši da se Tak vratio, jer joj se učinilo da u Sethovim očima vidi okrutan sjaj njegova uma. No kad se primaknuo, shvati da je načinila razumljivu pogrešku. Seth je plakao. Nikad ga još nije vidjela plakati, čak ni kad bi joj došao oguljenih koljena ili udarene glave. Dosad nije bila sigurna može li on uopće plakati.

On je zagrli oko vrata i položi svoje čelo na njezino. Zaboljelo ju je, ali se nije odmaknula. Na trenutak, njoj se nejasno, ali dojmljivo prikaže onaj crveni telefon, samo narastao do divovskih razmjera. A tad ga nestane i ona u glavi začuje Sethov glas. U nekoliko joj se navrata učinilo da ga čuje, da pokušava s njom stupili u telepatski kontakt. Taj bi je osjećaj najčešće obuzeo kad bi tonula u san ili se budila. Glas je uvijek bio dalek, poput glasa koji dozivu kroz gunjeve magle. No sad je bio užasno blizu. Bio je to glas djeteta koje zvuči pametno i nimalo zaostalo u razvoju.

Ne spočitavam ti što si pokušala pobjeći, reče glas. Audrey se učini žuran i potajičan. Bilo je to kao da sluša dijete koje došaptava neki silno važan školski trač razrednom kolegi s kojim sjedi u klupi dok je nastavnik nakratko okrenuo leđa. Otiđi k ostalima, onima prekoputa. Moraš pričekati, ali neće još dugo. Jer on –

Nije bilo riječi, ali joj još jedan nejasan prizor potpuno zaokupi um, na trenutak otjera sve misli. Bio je to Seth. Odjeven u ludinu šarenu odjeću i kapu sa zvončićima. Žonglirao je. Ne lopticama: lutkama. Malim porculanskim. Hummelovim figuricama. No tek kad je jednu ispustio i ona se smrskala, a Audrey ugledala slomljeno lice Mary Jackson kako leži pokraj jedne ludine crveno-bijele kalifove papuče svinuta vrha, shvatila je da su lutke njezini susjedi. Vjerojatno je pridonijela barem dijelu tog prizora – vidjela je Hummelove figurice Kirstie Carver (po Audreynu mišljenju zamoran hobi, nema što) tisuću puta – ali je shvaćala da sve što je možda na to nadogradila ni u najmanjoj mjeri ne mijenja ono što Seth pokušava reći. Kakvu god ludost Tak spremao – njegovo stvaranje, njegovo zidanje – bio je jako njome zaokupljen.

No ne i previše da ne bi primijetio kad sam prije nekoliko minuta jurnula prema vratima, pomisli ona. Ne odveć zaposlen da me ne bi zaustavio. A ni prezauzet da me ne bi kaznio. Možda će mi idući put umjesto meda niz grlo teći sol.

Ili varikina.

Reći ću ti kada, vrati se djetetov glas. Slušaj me, teta Audrey. Nakon što Turbo Tutači ponovno dođu. Poslušaj me. Važno je da pobjegneš. Jer –

Ovaj put pred očima joj zatreperi puno slika. Neke su došle i prošle odveć brzo da bi raspoznala što je na njima, ali je s nekoliko uspjela: prazna limenka Chef Boyardeea leži u smeću, stara razbijena zahodska školjka leži prevrnuta na odlagalištu smeća, automobil bez kotača podbočen kvadrima, bez stakala. Slomljeni predmeti. Iskorišteni predmeti.

Posljednje što ugleda prije no što je Seth prekinuo kontakt bio je njezin studijski portret na stolu u prednjem predvorju. Očiju portreta nije bilo, bile su iskopane.

Seth je pusti i odmakne se. Gledao je kako se ona hvata za rub radne plohe i s teškom mukom ustaje na noge. Njezin trbuh, otežao i napuhnut od meda koji ju je Tak natjerao progutati, bio je poput protuutega. Seth je sad izgledao kao i inače – dalek i isključen, s emocionalnim kvocijentom kamena. Ali je ispod očiju imao jasne pruge. Da, imao ih je.

“Ah-oh”, reče on svojim monotonim glasom – zvukoliko glasanje za koje su ona i Herb pretpostavljali da bi moglo značiti Audrey, bok – pa izađe iz kuhinje. Vrati se u radnu sobu u kojoj je još trajao završni revolveraški obračun. A kad završi? Premotati natrag do upozorenja FBI-a pa iznova, najvjerojatnije.

Ali je razgovarao sa mnom, pomisli ona. I naglas i u mojoj glavi. Preko njegove inačice PlavSkool telefona. Samo što je njegova inačica orijaška.

Ona uzme metlu s njezina mjesta u ostavi i počne mesti rasipano brašno i makarone. U radnoj sobi, Rory Calhoun drekne: “Ne ideš ti nikamo, slanino jenkijevska!”

“Ne mora ovako završiti, Jeb”, promrmlja Audrey, metući.

“Ne mora ovako završiti, Jeb”, reče Ty Hardin – zamjenik Laine u filmu – a tad ga zli brigadir Murdock ubije. Njegovo posljednje zlodjelo; u idućih trideset sekundi i njega će ustrijeliti.

Audreyn se ošit ponovno začvora. I to jako. Ona ode do sudopera, vukući za sobom metlu u jednoj ruci, i nagne se. Želudac joj se nadme, ali ništa ne izađe. Trenutak potom, stisak popusti. Ona otvori hladnu vodu, prigne se, i počne piti iz pipe. Zatim nekoliko puta zagrabi rukama vode i oprezno se poprska po nagnječenom čelu. Godilo joj je. Predivno.

Ona zatvori vodu, vrati se u ostavu i uzme lopaticu za smeće, Tak zida, rekao je Seth. Tak stvara. Ali što? I kad se pipkavo spustila na koljena pokraj hrpice smeća, držeći metlu u jednoj a lopaticu u drugoj ruci, padne joj na um važnije pitanje: uspije li pobjeći, što će onaj stvor učinili njezinu nećaku? Što će učiniti Sethu?

2

Belinda Josephson pridrži kuhinjska vrata svom suprugu, pa se uspravi i pogleda oko sebe. Stropno svjetlo nije bilo upaljeno, ali je u prostoriji bilo ipak malo svjetlije no prije. Oluja je jenjavala. Za nekoliko sati, pomisli ona, vjerojatno će ponovno biti vruće i vedro.

Pogleda u zidnu uru iznad kuhinjskog stola i osjeti zapah nestvarnog. 4:03? Je li moguće da je prošlo tako malo vremena? Ona se bolje zagleda i shvati da se kazaljka za sekunde ne miče. Ona posegne za prekidačem za svjetlo pokraj vrata baš kad je Johnny dopuzao u kuhinju na sve četiri pa ustao.

“Nemojte se mučiti”, reče Jim Reed. Sjedio je na podu između hladnjaka i štednjaka i u krilu držao Ralphieja Carvera. Ralphiejev je palac bio u njegovim ustima. Oči su mu bile staklene i malodušne. Belinda ga nikad nije osobito voljela, nije znala nikoga u ulici tko bi ga volio (osim njegove majke i oca, vjerojatno), ali joj se sad ipak smilio.

“Da se ne muči s čim?” upita Johnny.

“Prekidačem za svjetlo. Struje nema.”

Ona mu je vjerovala ali ipak nekoliko puta pritisne prekidač. Ništa.

U prostoriji je bilo puno ljudi – ona nabroji jedanaestero, ubrojivši i sebe – ali zbog mrtvačke tišine koja se spustila na njih činilo se da ih je manje. Ellie Carver bi još povremeno ispustila suzni grcaj, ali je lice naslonila na majčine grudi i Belindi se učini da možda čak i spava. David Reed je zagrlio Susi Geller. Djevojci je s druge strane sjedila, također je zagrlivši jednom rukom (sretnica, koliko tješenja, pomisli Belinda) njezina majka. Cammie Reed, majka blizanaca, sjedila je naslonjena na vrata na kojima je pisalo O TI OSTAVO STARA. Belindi se činilo da Cammie nije izbezumljena poput nekih drugih; njezine su oči imale hladnokrvan, zamišljen izraz.

“Rekla si da si čula da netko vrišti”, Johnny reče Susi. “Ja ne čujem ništa.”

“Prestalo je”, tupo će djevojka. “Mislim da je to mogla biti gospođa Soderson.”

“Sigurno je bila ona”, reče Jim. Premjesti Ralphieja u krilu i pritom žmirne. “Prepoznao bih njezin glas. Slušamo je kako se izderava na Garyja otkad smo postali svjesni svijeta oko sebe. Zar ne, Dave?”

Dave Reed kimne glavom. “Ja bih je već ubio. Poštenja mi.”

“Ah, ali se ti ne tankaš cugom, dječače moj”, reče Johnny svojom najboljom imitacijom glasa W. C. Fieldsa. Podigne slušalicu telefona u kuhinji, osluhne, nekoliko puta pritisne nulu, pa je spusti.

“Debbie je mrtva, zar ne?” Susi upita Belindu.

“Pst, dušo, nemoj”, reče Kim Geller, usplahireno.

Susi se ogluši na to. “Uopće nije otišla u susjednu kuću. Je li? Nemojte lagati.”

Belinda pomisli da bi upravo to mogla učiniti, ali joj se to nekako ne učini ispravno. Njezino je iskustvo uči da dobronamjerne laži najčešće samo pogoršaju situaciju. Zakompliciraju. A situacija u Topolskoj ulici, pomisli Belinda, ionako je dovoljno zamršena.

“Da, dušo”, reče ona, čudeći se tome kako joj se u govor, kad mora nekome priopćiti loše vijesti uvuče južnjački naglasak, barem je tako njoj zvučalo. Vjerojatno je to dio crnačke psihe o kojem se još nitko nije dosjetio načiniti fakultetski kolegij. Ono što je njezin slučaj činilo osobito zanimljivim bilo je to što u životu nije stupila nogom južno od linije Mason-Dixon. “Da, dušo. Nažalost je tako.”

Susi poklopi lice rukama i počne jecati. Dave Reed privuče je k sebi i Susi nasloni lice na njegovo rame. Kad ju je Kim pokušala povući, Susi ukruti tijelo i opre se. Njezina majka ubojito pogleda Davea Reeda, no mladić to uopće ne primijeti. Nemajući kamo, Kim okrene svoje zajapureno lice prema Belindi. “Zašto si joj to rekla?”

“Djevojka leži na trijemu, a s tom grivom crvene kose teško ju je ne primijetiti.”

“Tiho sad”, reče joj Brad. Uhvati je za zapešće i povuče prema umivaoniku. “Nemoj je uzrujavati.”

Prekasno, pomisli Belinda, ali mudro ne reče ništa.

Iza sudopera nalazio se prozor sa zaštitnom mrežom. Ona pogleda kroza nj udesno i ugleda kolčanu ogradu koja je dijelila zemljište Carverovih od Docova. A vidjela je i zeleni krov Billingsleyeve kuće. Iznad njega, naoblaka se već kidala.

Ona se okrene i podigne, pa sjedne postrance na rub sudopera. Nagne se prema zaštitnoj mreži, udahne njezin metalni miris i vlažne mirise ljeta koji su se cijedili kroz nju. Ti objedinjeni mirisi na trenutak prizovu nostalgična sjećanja na njezino djetinjstvo, osjećaj i ugodan i žestok. Neobično je, pomisli ona, kako te uvijek mirisi najsilovitije odvuku u prošlost.

“Haaalooo!” ona vikne, sklopivši trubu oko usta. Brad je zgrabi za rame, pokazavši joj time da želi da prestane, no ona snažno otrese njegovu ruku s ramena. “Haaalooo, Billingsley!”

“Nemoj to činiti, Bee”, reče Cammie Reed. “Nije pametno.”

A što bi bilo pametno, pomisli Belinda. Sjediti tako na kuhinjskom podu i čekati da stigne konjica?

“Do vraga, viči samo”, reče Johnny. “Kako bi nam to moglo naškoditi? Ako su ljudi koji su pucali još u blizini, njima nije neka velika tajna gdje smo mi.” Pritom kao da mu je nešto palo na um i on čučne ispred supruge pokojnog poštara. “Kirsten, je li Dave imao pušku? Lovačku pušku ili možda –”

“U njegovu radnom stolu je revolver”, reče ona. “Druga ladica lijevo od prostora za noge. Ta je ladica zaključana, ali je ključ u širokoj ladici na vrhu. Visi na komadiću zelene vune.”

Johnny kimne glavom. “A radni stol? Gdje je on?”

“Oh. U njegovoj radnoj sobici. Gore, na kraju hodnika.” Ona to sve reče naizgled motreći svoja koljena, a tad podigne svoj očajni, zdvojni pogled prema njemu. “On leži na kiši, Johnny. Kao i Susina prijateljica. Ne bismo ih smjeli ostaviti na kiši.”

“Kiša jenjava”, reče Johnny a po izrazu njegova lica moglo se vidjeti da zna koliko to blesavo zvuči. No činilo se da je to umirilo Slatkicu, barem nakratko, a to je najvažnije, pomisli Belinda. Možda je to bilo zbog Johnnyjeva tona. Njegove su riječi možda blesave, ali ga Belinda nikad nije čula tako blago zboriti. “Pobrinite se za svoju djecu, Kirstie, i neka vas zasad ne brine ostalo.”

On ustane i krene prema salunskim vratima, pa prođe kroz njih zgrbljen poput vojnika na bojnom polju.

“Gospodine Marinville?” upita Jim Reed. “Mogu li poći s vama?” Ali kad je pokušao odložili Ralphieja, u dječakovim se očima pojavi panika, glas mu ispadne iz usta, uz glasni plonkt se privine uz Jima poput čička i tiho promrmlja: “Ne, Jim, ne, Jim”, tako da Belindu prožme jeza. Umobolni ljudi vjerojatno govore na taj način kad noću ostanu sami u svojim ćelijama.

“Ostani gdje jesi, Jim”, reče Johnny. “Brad? A ti? Kratki izlet u više sfere? Da proroštaš stare sinuse?”

“Svakako.” Brad pogleda u suprugu s ljubavlju i očajem kakav je ekskluzivno vlasništvo ljudi koji su u braku duljem od deset godina. “Zaista misliš da ništa ne smeta ako se ova moja žena dernja?”

“Ponavljam, što može naškoditi?”

“Pazi se”, reče Belinda. Ona nakratko prijeđe rukom preko Bradovih prsa. “Držite glavu pognutu. Obećajte mi.”

“Obećajem da ću glavu držati pognutu.”

Ona pogleda Johnnyja. “A sad i ti.”

“Ha? Oh.” On joj uputi dražestan osmijeh i Belinda pomisli: tako se gospodin John Edward Marinville uvijek široko smiješi kad nešto obećaje ženama. “Obećajem.”

Oni izađu, spustivši se pomalo odveć oprezno na koljena dok su prolazili kroz salunska vrata u prednje predvorje kuće Carverovih. Belinda se ponovno nagne prema zaštitnoj mrežici. Osim kiše i vlažne trave, osjećala je i miris paleža od kuće Hobartovih. Shvati da požar može da čuje, pucketav, buktav zvuk. Pljusak će vjerojatno spriječiti širenje vatre, ali gdje su vatrogasna kola, zaboga? Zašto plaćaju porez? “Halooo, Billingsleyeva kućo! Tko je tamo?”

Trenutak potom, muški glas (njoj nepoznat) odazove se. “Ima nas sedmero! Bračni par koji stanuje malo više –”

To su Sodersonovi, pomisli Belinda.

“– plus policajac, i tip oženjen za mrtvu ženu. A tu su i gospodin Billingsley i Cynthia, iz trgovine!”

“Tko ste vi?” vikne Belinda.

“Steve Ames! Ja sam iz New Yorka! Imao sam problema s kamionom, skrenuo s autoceste, izgubio se! Zaustavio sam se kod trgovine telefonirati!”

“Jadnik”, reče Dave Reed. “Kao da dobiješ glavni zgoditak na Luciferovoj lutriji.”

“Što se događa?” vikne glas s druge strane kolčane ograde. “Znate li što sa događa?”

“Ne” otpovrne Bolinda. Razmišljala je mahnito. Mora postojati još nešto što bi mogla reći, ili pitati, ali se nije mogla ničeg sjetiti.

“Jeste li pogledali gornji dio ceste? Je li sve čisto?” vikne Ames.

Belinda otvori usta da odgovori, ali joj tad na trenutak pozornost odvrati paukova mreža s druge strane zaštitne mrežice. Nadstrešnica je zaštitila mrežu od najjačeg udara kiše, ali su kapi visjele s paučinastih niti poput sićušnih, treperavih dijamanata. Vlasnik-operater nalazio se u središtu mreže. Nepomičan. Možda mrtav.

“Gospojo? Upitao sam –”

“Ne znam!” odvrati ona. “Johnny Marinville i moj suprug su pogledali, ali su sad otišli na kat –” Ali nije željela spominjati revolver. Glupost, možda – bunkerski mentalitet – ali to ništa nije mijenjalo na stvari. “– bolje pogledati! A vi?”

“Gospojo, ovdje je prilično napeto! Žena iz susjedstva –” Stanka. “Radi li vaš telefon?”

“Ne!” vikne Belinda. “Nema telefona, nema struje!”

Ponovno tajac. A tad, tiše, jedva čujno iznad sve slabijeg romora kiše, začuje kako je rekao “Jebi ga.” Zatim se začuje drugi glas, poznat, ali ga nije mogla istog trenutka spojiti s osobom. “Belinda, to si ti?”

“Da!” odvrati ona i pogleda u ostale tražeći pomoć.

“To je gospodin Jackson”, reče Jim Reed preko Ralphiejeva ramena. Dječak se nije uspio pridružiti svojoj sestrici i potražiti utočište u snu, ali se Belindi učini da neće još dugo: palac mu je već klonuo između usana.

“Otišao sam do ulaznih vrata!” vikne Peter. “Ulica je prazna sve do ugla! Potpuno prazna! Nema radoznalaca kojima ispadaju oči ili koji izvijaju vratove iz Zumbulske ulice ili susjedne četvrti. Ima li to tebi smisla?”

Belinda se zamisli, mršteći se, pa se osvrne. Ugleda samo zbunjene oči i pognute glave. Okrene se ponovno prema prozoru. “Ne!”

Peter se nasmije. Od tog je zvuka prožme jeza kao što joj se dogodilo kad je čula zdvojno mrmljanje Davida Carvera. “Pridruži se klubu, lice! Ni meni to nema nikakva smisla!”

“Tko bi došao u našu ulicu?” frkne Kim Geller. “Tko pri zdravoj pameti? Dok puške pucaju, ljudi vrište i ostala sranja?”

Belinda nije znala kako odgovoriti na to. Bilo je to logično, ali nije imalo smisla... jer se ljudi ne ponašaju logično kad izbiju nevolje. Tad dođu i zure. Najčešće to čine s udaljenosti koju smatraju sigurnom, ali...

“Jesi li siguran da nema ljudi dolje na uglu?” vikne ona.

Ovog je puta tajac potrajao tako dugo da se spremala ponoviti pitanje kad prozbori treći glas. Lako prepozna glas starog veterinara. “Nitko od nas ne vidi nikog, ali se iz pločnika puši od kiše! Dok se ne raziđe ta maglica, ne možemo biti sigurni!”

“Ali nema sirena!” ponovno Peter. “Čujete li ih sa sjevera?”

“Ne!” odvrati ona. “Sigurno zbog olujne kiše!”

“Mislim da ne”, reče Cammie Reed. Govorila je to za sebe, sebi, ne grupi; da O TI OSTAVO STARA nije bila u neposrednoj blizini sudopera, Belinda je ne bi ni čula. “Ne, uopće tako ne mislim.”

“Idem po svoju ženu!” vikne Peter Jackson. Drugi se glasovi odmah usprotive toj zamisli. Belinda nije razaznala riječi, ali je emocionalni ton bio očit.

Odjednom onaj pauk – za kojeg je pomislila da je mrtav – žurno odbrza iz središta svoje mreže, uspentra se po jednoj svilenkastoj niti i iščezne ispod strehe. Ipak nije mrtav, pomisli Belinda. Samo se pretvara.

A tad se Kirsten Carver nagne pokraj nje i tako snažno udari u Belindu ramenom da bi Belinda sjela stražnjicom u sudoper da se nije uspjela uhvatiti za ugao jednog visećeg elementa. Slatkičino je lice bilo pergamentski bijelo, oči užegle od straha.

“Da nisi izlazio!” vrisne ona. “Oni će se vratiti i ubiti te! Vratit će se i sve nas pobiti!”

Nekoliko trenutaka nije bilo odgovora iz one druge kuće a tad Collie Entragian progovori glasom kojim kao da se istodobno i ispričavao i podsmjehivao. “Uzalud, gospojo! Otišao je!”

“Trebali ste ga zaustaviti!” vrisne Kirsten. Belinda zagrli ženu oko ramena i prestraši se podrhtavanja koje osjeti. Kao da je Kirsten na rubu da eksplodira. “Kakav ste vi to policajac!”

“Nije policajac”, reče Kim. Prozbori tim tonom ‘a što ste do vraga očekivali’. “Izbacili su ga iz policije. Preprodavao je ukradene automobile.”

Susi podigne glavu. “Ne vjerujem.”

“Što bi ti znala o tome, djevojčica tvoje dobi?” upita njezina majka.

Belinda se spremala skliznuli s ruba sudopera kad ugleda nešto na stražnjem travnjaku od čega se skameni. Zakvačilo se za nogu dječje ljuljačke, i poput paukove mreže, bilo ukrašeno biserima visećih kišnih kapi.

“Cammie?”

“Što je?”

“Dođi.”

Ako će netko znati što je to, Cammie će znati; u stražnjem dvorištu ima vrt, džunglu kućnog rastinja i knjižnicu o uzgoju biljaka.

Cammie ustane sa svojeg mjesta pokraj vrata ostave i priđe joj. Pridruže joj se Susi i njezina majka, te Dave Reed.

“Što je?” upita Slatkica Carver, mahnito pogledavši Belindu. Slatkičina je kći omotala ruku oko majčine noge kao da je riječ o deblu i još je pokušavala sakriti lice u Slatkičine kratke hlačice od trapera. “Što je?”

Belinda se ogluši i obrati Cammie. “Pogledaj ondje. Kod ljuljačke. Vidiš li?”

Cammie zausti da kaže da ne vidi, no tad Belinda pokaže prstom i Cammie ugleda. Istočno od njih zagrmi i vjetrić se nakratko nadme. Paukova mreža s druge strane prozora zadrhti i odbaci sićušne kišne kapi. To što je Belinda vidjela otkvačilo se od ljuljačke i otkotrljalo preko dvorišta Carverovih, prema kolčanoj ogradi.

“Nemoguće”, kratko i jasno će Cammie. “Solnjača ne raste u Ohiju. Čak i da raste... sad je ljeto. Ona ljeti pušta korijenje.”

“Mama, što je solnjača?” upita Dave. Njegova je ruka počivala oko Susina struka. “Nikad čuo.”

“Kugla suhog korova”, reče Cammie jednakim činjeničnim glasom. “Solnjačin nadzemni grm se otkida od korijena i kotrlja nošen vjetrom.”

3

Brad gurne glavu kroz vrata Carverove radne sobe na vrijeme da ugleda kako je Johnny izvukao zeleno-bijelu kutiju streljiva iz ladice radnog stola. U drugoj je ruci spisatelj držao revolver Davida Carvera. Izvadio je bubanj da bi provjerio jesu li ležišta prazna; bila su, ali je on svejedno revolver držao oprezno, svih prstiju podalje od okidača. Bradu je izgledao poput jednog od onih tipova koji prodaju proizvode sumnjive vrijednosti na kabelskoj televiziji: Narode, ovaj će ljepotan otpuhati svakog noćnog uljeza koji donese nepromišljenu odluku da vam provali u kuću, naravno, ali pričekajte! To nije sve! On reže na kriške! On reže na kocke! A obožavate li pržene krumpire ali ih nemate vremena pripremiti kod kuće?

“Johnny.”

Johnny podigne pogled i Bradu sad tek postane jasno koliko se Johnny prestrašio. Zbog tog mu se Johnny još više svidi. Nije se mogao sjetiti razloga zbog kojeg bi to tako trebalo biti, ali je tako bilo.

“Na travnjaku starog Doca nalazi se neka budala. Jackson, pretpostavljam.”

“Jebi ga. To mu nije baš pametno, zar ne?”

“Nije. Nemoj se upucati s tim.” Brad krene iz sobe, pa se okrene. “Jesmo li mi poludjeli? Jer sve ovo navodi na takav zaključak.”

Johnny podigne ruke, dlanova okrenutih prema gore, kao znak da ne zna.

4

Johnny još jednom pogleda u ležišta metaka – kao da je metak izrastao u bubnju dok on nije gledao – pa gurne bubanj na mjesto. Zatakne revolver za pojas a u džep košulje tutne kutijicu sa streljivom.

Prednje predvorje bilo je minsko polje igračaka Ralphieja Carvera; očito je da njegovi pretjerano popustljivi roditelji dječaku nikad nisu objasnili pojam ‘pospremati za sobom’. Brad ode u ono što je sigurno bila spavaća soba djevojčice. Johnny pođe za njim. Brad pokaže kroz prozor.

Johnny pogleda. Ono je zaista bio Peter Jackson. Bio je na Docovu travnjaku, klečao pokraj supruge. Ponovno ju je povukao u sjedeći položaj. Jednom ju je rukom zagrlio oko leđa. Drugu je provukao ispod njezinih podignutih koljena. Suknja joj se prilično zadigla na bedrima i Johnny se ponovno prisjeti njezinih gaćica kojih nije bilo. Pa što? Pa što, do vraga? Johnny ugleda kako se muškarčeva leđa tresu od jecaja koji su ga razdirali.

Srebrno svjetlo sune na vrhu njegova vidokruga.

On podigne pogled i ugleda nešto slično Airstreamovoj prikolici – ili možda vagonu za ručavanje – kako skreće lijevo iz Zumbulske u Topolsku, (odmah iza njega je onaj crveni kombi koji je sredio psa i raznosača novina, a iza njega kombi tamnoplave metalne boje. On pogleda na drugu stranu, prema Medvjedskoj ulici, i ugleda jarkoružičasti kombi s radarskom antenom u obliku srca, pa žuti koji je najprije zguza udario u Mary a potom je izgurao s ceste, a za njim onaj crni s tornjićem.

Šest. Šest vozila u dvije konvergentne linije po tri. Nekad davno vidio je američka vojna vozila u jednakoj formaciji, u Vijetnamu.

Oblikuju vatreni koridor.

Na trenutak se nije mogao pomaknuti. Dlanovi kao da su mu visjeli na svršecima ruku poput cementnih klinova. Ne smijete, pomisli s gnjevnom nevjericom. Ne smijete se vratiti, gadovi, ne možete se stalno vraćati.

Brad ih nije vidio; zagledao se u čovjeka na travnjaku susjedne kuće, Petera koji je pokušavao ustati i podići svoju, u smrti, dvostruko težu ženu. A Peter...

Johnny pokrene desnu ruku. Želio je njome munjevito sunuti, no ona kao da je lebdjela u zrakopraznom prostoru. On njome obujmi držak revolvera i izvuče ga iz pojasa svojih hlača. Nije mogao pucati; u bubnju nije bilo metaka. A nije ga mogao ni napuniti, ne u ovakvu stanju. Pa ga uhvati za cijev, zamahne i drškom razbije staklo Ellenine spavaće sobe.

“Ulazi u kuću!” vrisne on Peteru no njegov glas i njemu samom zazvuči tih i nemoćan. Dobri Bože, kakva je ovo noćna mora i kako su u nju zabasali? “Ulazi u kuću! Oni ponovno dolaze! Vraćaju se! Vraćaju se!”

Crtež nađen presavinut u bilježnici bez naslova koja je očito služila kao dnevnik Audrey Wyler. Iako nepotpisan, skoro je sigurno da je to djelo Setha Garina. Pretpostavimo li da vrijeme kad je umetnut u dnevnik odgovara vremenu njegova nastanka, znači da je načinjen u ljeti 1995. godine, nakon smrti Herberta Wylera i naglog odlaska obitelji Hobart iz Topolske ulice.

SEDMO POGLAVLJE

Topolska ulica/4:44 poslije podne/15. srpnja 1996.

Izniknuli su iz pare koja se dizala s ceste poput metalnih dinosaura koji se materijaliziraju. Prozori se spuste; okna na bočnoj strani ružičastog SanjoPlova ponovno se otvore; vjetrobran Glavolovčeva plavog Slobodara uvuče se glatko u tamu iz koje strše tri sivkaste puščane cijevi.

Zagrmi i negdje se začuje kreštav ptičji krič. Otkucaj tajca, a tad otpočne paljba.

Kao da je ponovno prolom oblaka, samo još gore, jer je ovaj put uperen osobno protiv njih. A i puške su glasnije no prije; Collie Entragian, koji leži ničice u dovratku između Billingsleyeve kuhinje i dnevnog boravka, prvi je to primijetio, ali ni ostali ne kaskaju dugo za njim. Svaki je pucanj bezmalo poput eksplozije granate, a iza svakog slijedi tihi jauk, nešto između zuja i zvižduka.

Dva pucnja iz Prateće Strijele i vrh dimnjaka na kući Collieja Entragiana sad je samo crvenkastosmeđi prah na vjetru a komadi crijepa veličine oblutaka rominjaju po njegovu krovu. Metak pogodi u plastični pokrov Caryja Riptona i on se zamreška poput padobrana, a drugi otkine stražnji kotač njegova bicikla. Ispred Prateće Strijele je srebrni kombi, onaj koji sliči staromodnom vagonu za ručavanje. Dio njegova krova podignut je pod kutom i kroza taj se otvor nagne srebrni lik – izgleda kao robot u uniformi južnjačkog pješadijca. Pošalje tri patrone sačme ekspres preporučeno u goruću kuću Hobartovih. Svaki pucanj odjekne gromoglasno poput eksplozije dinamita.

Silazeći niz ulicu iz Medvjedske ulice, SanjoPlov i PravdoTutač zasipaju rafalima kućne brojeve 251 i 249 – kuće Josephsonovih i Sodersonovih. Prozori se razmrskavaju. Vrata se s treskom otvaraju. Rafal koji zvuči poput nečeg ispaljenog iz malog protuzrakoplovnog topa pogodi stražnji dio Garyjeva starog Saaba. Stražnji se dio automobila zgužva, krhotine crvenih stražnjih svjetala razlete na sve strane, pa se začuje vump! kad je spremnik za benzin eksplodirao i progutao mali automobil u kugli dima i narančastog plamena. Naljepnice na odbojniku – MOŽDA SAM SPOR ALI SAM ISPRED TEBE na desnoj strani, te SELIDBE MAFIA na lijevoj – svjetlucaju na užarenom zraku poput fatamorgane. Trio kombija koji se kreće prema jugu i trio koji se kreće prema sjeveru poravnaju se, prođu jedni pokraj drugih i zaustave ispred kolčanih ograda koje dijele Billingsleyevu kuću od kuće Carverovih poviše nje te kuće Jacksonovih niže nje.

Audrey Wyler, koja je jela sendvič i pila limenku svijetlog piva u kuhinji kad je počela pucnjava, stoji u dnevnoj sobi, razrogačenih očiju bulji na ulicu, nesvjesna da u jednoj ruci još drži polovicu sendviča od salame i zelene salate u raženom pecivu. Pucnjava se stopila u neprekinutu grmljavinu od koje pucaju bubnjići, kao da je počeo Treći svjetski rat, ali njoj ne prijeti pogibao; rafali su zasad usmjereni prema dvije kuće prekoputa njezine.

Ona ugleda kako je crveni kombi Ralphieja Carvera – Razbijač – odletio u zrak. Jedna strana raznesena streljivom pretvorila se u usukani metalni cvijet. Prekobicne se preko natopljenog trupla Davida Carvera, prevrne na krov, kotača okrenutih u zrak, zavrti se, a tad ga novi pogodak skoro presavine i odbaci u cvijeće s lijeve strane kolnog prilaza. Drugi rafal odnese zaštitna vrata Carverovih sa šarki i zabije ih u predvorje; još dva rafala iz Glavolovčeva Slobodara pretvore u prah većinu Slatkičinih dragocjenih Hummelovih figurica.

Rupe zjanu u zgnječenom stražnjem dijelu Lumine Mary Jackson, a potom i ona odleti u zrak, počne rigati plamen koji proguta automobil od stražnjeg dijela prema prednjem. Meci otkinu dvije rolete na Docovoj kući. Rupa veličine bejzbolske loptice pojavi se na poštanskom sandučiću postavljenom pokraj vrata; sandučić padne na otirač s natpisom ‘Dobrodošli!’, pušeći se. Iznutra planu Knuttov prospekt i pismo od Veterinarske udruge Ohija. Još jedan KA-BAM i alka na vratima njegove prizemnice – srebrna glava sv. Bernarda – iščezne jednako uvjerljivo kao novčić u mađioničarevoj ruci. Naizgled ne primjećujući ništa od toga, Peter Jackson teškom mukom ustane s mrtvom ženom u naručju. Njegove okrugle naočale bez okvira, stakala umrljanih kišom, ljeskaju na sve jačem svjetlu. Njegovo je blijedo lice više no očajno; to je lice čovjeka kojem su pregorjeli svi osigurači. Audrey to sve promatra, to kako on stoji ondje, pravim čudom netaknut, pravim čudom –

Teta Audrey!

Seth. Jedva čujno, ali je bez sumnje Seth.

Teta Audrey, čuješ li me?

Da! Seth, što se događa?

Nema veze! Glas zvuči kao da je na rubu panike. Imaš kamo otići, zar ne? Ono utočište?

Mohonk? Misli li on na Mohonk? Sigurno, zaključi ona.

Da, ja –

Idi ondje! vikne jedva čujni glas. Odlazi ondje ODMAH! Jer –

Glas ne dovrši rečenicu, a i ne mora. Okrenula se od pomahnitale streljane na ulici, okrenula prema radnoj sobi, gdje se ponovno prikazuje film – onaj film. Ton je pojačan, tko zna kako, kudikamo glasniji no što je njihov televizor marke Zenith sposoban proizvesti. Sethova sjena poskakuje ushićeno gore-dolje po zidu, izduljena i nekako užasna; podsjeti je na ono što ju je kao dijete najviše plašilo, rogatog zloduha iz dijela crtanog filma Fantasia s naslovom ‘Noć na goletnoj planini’. Kao da se Tak svija u dječakovu tijelu, krivi ga, isteže, nemilosrdno ga prisiljava činiti stvari mimo uobičajenih granica i ograničenja.

A to nije sve. Ona se okrene ponovno prema prozoru, i blene. Najprije pomisli da je varaju oči, da joj nešto nije u redu s vidom – vjerojatno ih je Tak nekako smekšao, iskrivio leće – no tad podigne ruke ispred sebe i one su joj izgledale normalno. Ne, s Topolskom ulicom nešto nije u redu. Kao da se iskrivila i više nije u perspektivi, na način koji ne može odrediti, kutovi se mijenjaju, uglovi nadimlju, boje zamućuju. Kao da se stvarnost topi i njoj se učini da zna i zašto: Takovo dugo razdoblje pripreme i tihog rasta je prošlo. Došlo je vrijeme za akciju. Tak stvara, Tak zida. Seth joj je rekao da ode, barem nakratko, ali kamo će Seth?

Seth! pokuša ona, usredotočivši se koliko je mogla. Seth, pođi sa mnom!

Ne mogu! Odlazi, teta Audrey! Sad!

Smrtni strah u tom glasu više je no što ona može podnijeti. Ponovno se okrene prema lučnom dovratku, onom koji vodi u radnu sobu, ali ugleda livadu koja se koso spušta prema kamenu zidu. Ima divljih ruža; ona osjeća njihov miris i zavodljivu, nježnu toplinu proljeća koje prelazi u ljeto. A zatim je Janice pokraj nje i Janice je pita koja je njezina najdraža pjesma Simona i Garfunkela i uskoro se duboko unesu u raspravu o ‘Homeward Bound’ i ‘Ja sam Rock’, onu čiji jedan stih glasi ‘Da nisam voljela, ne bih nikad ni plakala’.

U kuhinji Carverovih, izbjeglice leže na podu ruku isprepletenih na potiljku a lica pritisnutih o pod; oko njih svijet kao da se raspada. Staklo pršti, pokućstvo se ruši, nešto je eksplodiralo. Čuju se užasni buboci kad se meci probijaju kroz zidove.

Odjednom Slatkica Carver više ne može podnijeti to kako se Ellen grčevito drži za nju. Ona voli Ellen, naravno da je voli, ali sad želi Ralphieja, i Ralphieja mora imati; bistrog, vrckavog Ralphieja, koji toliko sliči svom ocu. Ona grubo odgurne Ellen, ne obazirući se na njezin zaprepašteni i zbunjeni prosvjed, i jurne prema udubljenju između štednjaka i hladnjaka, gdje se nad prestravljenim Ralphiejem koji vrišti zgrbio Jim koji drži jednu ruku na Ralphiejevu potiljku kao kapu.

“Maaamiicaaaa!” zatuli Ellen i pokuša potrčati za njom. Cammie Reed odgurne se od vrata ostave, uhvati djevojčicu oko struka i sruši je ponovno na pod baš kad je nešto što je zazvučalo poput orijaškog skakavca zabrundalo kroz kuhinju, udarilo u kuhinjsku slavinu i zavrtjelo je poput mažoretske palice. Veći dio slavine koja se mahnito zarotirala odleti i razdere zaštitnu mrežicu na prozoru i paukovu mrežu s druge strane. Voda šikne iz onog što je ostalo, skoro do stropa.

“Daj mi ga!” drekne Slatkica. “Daj mi sina! Daj mi si –”

Još jedan bumbar zazuji, a iza njega se začuje glasan, nemuzikalan zveket kad se jedna od bakrenih tava koje su visjele pokraj štednjaka kao udarena maljem pretvori u gomilu komadićaka nepravilna oblika i letećih šrapnela. I Slatkica odjednom samo vrišti, ništa ne govori, samo vrišti. Rukama je poklopila lice. Krv brizga kroz njezine prste i niz njezin vrat. Listići bakra rasuti su po prednjem dijelu njezine nakrivo zakopčane bluze. I u kosi ima još bakra, a velik komad njiše se na sredini njezina čela poput oštrice bačena noža.

“Ne vidim!” vrišti ona i spusti ruke. Dakako da ne vidi; nema očiju. A nema ni većeg dijela njezina lica. Bakrena perca strše iz njezinih obraza, usana i brade. “Pomozite mi, ne vidim! Pomozi mi, David! Gdje si?”

Johnny, koji leži ničice pokraj Brada u Elleninoj sobi na katu čuje njezin vrisak i shvaća da se dogodilo nešto užasno. Meci sitno vezu u zraku iznad njih. Na suprotnom zidu je fotografija Eddieja Veddera; kad je Johnny počeo migoljiti prema vratima predvorja, na Eddiejevim prsima pojavi se golema rupa. Drugi metak pogodi dječje zrcalo iznad Ellenina toaletnog stolića i kao batom ga smrska u iskričave komadiće. Negdje s ulice, paklenski se stopivši s krikovima Slatkice Carver iz prizemlja, zareve auto-alarm. A puščana paljba još traje.

Dok puže u igračkama zasmećeno predvorje, čuje kako pokraj njega Brad promuklo sopće. Ovo je dan vraški napornog aerobika za čovjeka s tako velikim trbuhom, pomisli Johnny... ali tad ta misao, pa zvuk žene koja vrišti u prizemlju i rika puščane paljbe, sve ispari iz njegove glave. Na trenutak se osjeća kao da je naletio na desnicu Mikea Tysona.

“To je isti on”, šapne Johnny. “Isuse Bože, to je onaj isti.”

“Sagni se, budalo!” Brad ga ščepa za ruku i povuče. Johnny se svali prema naprijed poput automobila koji je skliznuo s loše postavljene ručne dizalice. Nije ni bio svjestan da se bio podigao na koljena dok se nije ponovno svalio potrbuške. Nevidljivi meci zuje zrakom iznad njegove glave. Staklo na uokvirenoj vjenčanoj fotografiji na vrhu stubišta smrska se; slika uz potmuo udarac ljosne ničice na sag. Trenutak potom, drvena kugla na stupu ograde stubišta pretvori se u prah i iskašlje smrtonosnu kiticu iveraka. Brad se sagne, pokrije lice, ali Johnny ostane zuriti u nešto na podu hodnika, izgubljen za svijet.

“Što ti je?” upita ga Brad. “Želiš umrijeti?”

“To je on, Brad”, ponovi Johnny. Zarije prste u kosu i nakratko je snažno počupa, kao da se želi uvjeriti da se sve ovo doista događa. “Onaj –” Začuje se opak zuj, skoro poput gitarske žice, iznad njihovih glava, i stropna svjetiljka u predvorju eksplodira i zasipa ih staklom. “Onaj tip koji je vozio plavi kombi”, dovrši on rečenicu. “Onaj drugi ju je ubio – onaj koji je ljudsko biće – ali ovo je tip koji je vozio.”

On pruži ruku i podigne jednu od figurica Ralphieja Carvera s poda, koji je sad osim igračkama zasut staklom i iverjem. Figurica prikazuje izvanzemaljca golema izbočena čela, očiju u obliku badema, crnih i krupnih, i usta koja uopće nisu usta nego nekakav mesnati rog. Odjeven je u zelenkastu uniformu koja se prelijeva u duginim bojama. Glava je ćelava osim ukočene žute pruge kose. Johnnyju to sliči četkastoj perjanici na kacigi rimskog centuriona. Gdje ti je šešir? upita on u mislima figuricu dok meci cvile kroz zrak iznad njegove glave, probijaju tapete, i uništavaju drvene letvice ispod njih. Figurica je pomalo nalik Spielbergovu ET-ju. Kompa, gdje ti je konjanički šešir s pribadačama?

“O čemu ti to?” upita Brad. Leži ispružen potrbuške. Uzme figuricu, visine otprilike osamnaest centimetara, od Johnnyja i zagleda se u nju. Na jednom Bradovu punačkom obrazu je ogrebotina. Od stakla koje je palo sa stropne svjetiljke, pretpostavi Johnny. U prizemlju, ona je žena umuknula. Brad gleda u izvanzemaljca, pa blene u Johnnyja očima koje su skoro komično okruglaste. “Sereš”, reče on.

“Ne”, kaže Johnny. “Ne serem. Bog mi je svjedok da ne serem. Nikad ne zaboravljam lica.”

“Što to govoriš? Da ljudi koji ovo čine nose maske kako ih preživjeli poslije ne bi mogli identificirati?”

Ta misao nije Johnnyju do tog trenutka pala na um, ali je prilično logična. “Vjerojatno je tako. Ali –”

“Ali što?”

“Nije izgledala kao maska. Eto. Nije izgledala kao maska.”

Brad se zagleda u njega još trenutak, pa baci figuricu u stranu i počne migoljiti prema stubištu. Johnny podigne lutkicu, zagleda se u nju na trenutak, pa žmirne kad još jedan metak uleti kroz prozor na kraju hodnika – onog koji gleda na ulicu – i prozuji točno iznad njegove glave. Gurne figuricu u džep hlača u kojem nije bio onaj glomazni metak i počne puzati za Bradom.

Na travnjaku Docove kuće, Peter Jackson stoji i drži suprugu u naručju, bez ogrebotine, u središtu rafalnog proloma oblaka. Vidi kombije, njihova tamna stakla i futurističke konture vidi pupčane cijevi, vidi kako iz njihovih otvora riga vatra, a između srebrnog i crvenog kombija, vidi limenu kantu od Saaba Garyja Sodersona kako gori na kolnom prilazu Sodersonovih. Ništa od tog ne ostavlja na njega utisak. Razmišlja o tome kako se upravo vratio s posla. To mu se iz nekog razloga čini važnim. Čini mu se da će svaki prikaz ovog užasnog poslijepodneva (nije mu palo na um, barem ne još, da možda neće preživjeti ovo užasno poslijepodne) otpočinjati rečenicom Upravo sam se vratio s posla. Ta je fraza u njegovoj glavi već postala neka vrsta abrakadabre; most povratka u normalan i sređen svijet za koji je, do prije sat vremena, pretpostavljao da mu s pravom pripada i da će tako ostati još godinama i desetljećima: Upravo sam se vratio s posla.

A razmišlja i o Marynu ocu, profesoru na stomatološkom fakultetu u Brooklynu. Uvijek se silno bojao Henryja Kaepnera, užasavala ga je njegova zastrašujuća karakternost; u svojoj duši Peter je uvijek znao da ga Henry Kaepner smatra nedostojnim svoje kćeri (a u duši se Peter Jackson uvijek slagao s tim mišljenjem). A sad Peter stoji usred paljbe, stopala uronjenih u vlažnu travu, i pita se kako će priopćiti gospodinu Kaepneru da se najgori neizrečeni strah njegova punca obistinio: njegov niškoristi zet dopustio je da mu ubiju jedinicu.

No nisam ja kriv, razmišlja Peter. Možda ću mu to moći dokazati počnem li tako da mu kažem da sam se upravo vratio s po –

“Jackson.”

Taj glas zbriše sve njegove brige, od njega se zaljulja na petama, poželi vrisnuti. Kao da su mu se u glavi otvorila neka tuđa usta i probila rupu u njoj. Mary sklizne iz njegova naručja, pokušavajući se izmigoljiti iz njegova stiska, no Peter je ponovno čvrsto stisne na prsa, ne obazirući se na bol u rukama. Istodobno, ponovno postane maglovito svjestan zbilje. Kombiji su ponovno krenuli, ali jako polako, i iz njih se još puca. Ružičasti i žuti sad bljuju vatru u kuću Reedovih i Gellerovih: pojilišta za ptice lete u paramparčad, slavine fijuču kroz zrak, podrumski se prozori razbijaju, cvijeće i grmlje se trga na rezance, oluci se sijeku i padaju, nakošeni, na travnjake.

No jedan od njih se ne miče. Onaj crni. Sparkiran je na drugoj sirani ulice, većim dijelom zaklanja kuću Wylerovih od pogleda. Vrata tornjića su se podigla i iz nje se pomalja blistav lik, jasno siv i mrtvački crn, poput uklete kuće. Samo što, primijeti Peter, ovaj lik stoji na nečemu. Izgleda poput letećeg jastuka i kao da zuji.

Je li to čovjek? Ne može pouzdano reći. Čini se da je odjeven u nacističku uniformu, potpuno crnu, sjajni materijal i srebrni lanci, ali iznad visokog, krutog ovratnika nema ljudskog lica; zapravo, nema nikakva lica.

Tek tama.

“Jackson! Dolazi ovamo, kompa!”

On se pokuša oprijeti, ne ustuknuti, a kad se ponovno začuje taj glas, nije poput usta nego poput udice, poteže u glavi, razdire mu misli. Sad zna kako se osjeća pastrva na udici.

“Miči dupe, stari!”

Peter prijeđe preko kišom ispranih ostataka križaljke za igru ‘školice’ na pločniku (Ellen Carver i njezina prijateljica Mindy iz susjedne ulice nacrtale su je baš tog jutra), pa zagazi u jarak uz rub pločnika. Brzac vode napuni mu jednu cipelu, ali on to i ne osjeti. U glavi sad čuje nešto jako neobično, kao nekakav tonski zapis. Izvodi se na havajskoj gitari, nalik starim instrumentalnim skladbama Duane Eddyja. Napjev njemu poznat, ali ga ne prepoznaje. To je posljednja kap u čaši žuči.

Onaj blještavi lik na lebdećem jastuku spusti se na razinu ceste. Kad mu se Peter primaknuo, očekuje da će se pokazati kako muškarčevo lice prekriva crna tkanina (možda najlonska, a možda i svilena) i daje mu taj sablasni izgled neprisuća, ali ne bude ništa od toga. A kad se smrska debelo staklo na izlogu E-Z Stopa, on shvati nešto užasno: on ne vidi lice jer lica nema. Muškarac iz crnog kombija zaista nema lica.

“Bože moj”, zastenje on glasom tako tihim da ga jedva čuje. “O Bože moj, milosti molim!”

Iz tornjića crnog kombija vire još dva lika. Jedan je bradonja u prnjama nečeg što sliči uniformi iz američkog građanskog rata. Drugi je žena duge ravne crne kose i nemilosnih, prelijepih crta lica. Blijeda je kao vampir iz stripa. Njezina uniforma, poput one Bezličnog, je crna i srebrna, gestapovska. Nekakav bižuterijski nakit – velik kao golubinje jaje – visi joj s lanca oko vrata i blista poput ostatka psihodeličnih šezdesetih.

Ona je strip, pomisli Peter. Amaterski pubertetlijski pokušaj seks-fantazije.

Kad se primaknuo čovjeku bez lica, on shvati nešto još užasnije: on uopće nije ovdje. A nije ni ono dvoje, a nije ni crni kombi. Sjeti se subotnje matineje – nije mogao biti stariji od šest ili sedam godina – kad je sišao do filmskog ekrana i zapiljio se u nj, i kad je prvi put shvatio kako je taj trik jeftin. S udaljenosti od pola metra, slike su bile samo porozno platno; jedina je stvarnost bilo blještavo reflektorno kruto platno ekrana, koje je samo po sebi bilo potpuno prazno, bezizražajno poput snježnog zapuha. Moralo je biti, da bi privid uspio. Ovo je isto i Peter osjeti jednako glupo iznenađenje kao i onomad. Vidim kuću Herbieja Wylera, pomisli on. Vidim je kroz kombi.

“JACKSON!”

Ali je ovo stvarno, baš kao što je bio stvaran i metak koji je pokosio Mary. On vrisne u bolnoj grimasi, na trenutak privuče njezino tijelo bliže svojim grudima no potom mu se ona skotrlja iz ruku na kolnik. Nije bio svjestan da mu je ispala. Kao da mu je netko na uho pritisnuo otvor električnog megafona, pojačao glasnoću do daske pa zaurlao svoje ime u nj. Krv mu brižne na nos i počne mu se cijediti iz kutova očiju.

“ONUDA, KOMPA!” Crnosrebrni lik, nestvaran, ali i dalje zastrašujuć, pokaže na kuću Wylerovih. Taj je glas jedina stvarnost, ali je ona dovoljna Peteru; sliči na oštricu motorne pile. On tako naglo tržne glavom natraške da mu se naočale nahere. “ČEKA NAS JOŠ VRAŽJEG POSLA! MORAMO POČETI!”

On ne hoda prema kući Herbieja i Audrey Wyler; nešto ga vuče prema njoj, kao vitlom. Kad je prošao kroz crni, bezlični lik, na trenutak mu um ispuni suluda slika: špageti, neprirodno crveni kakvi budu kad su u limenci, i hamburger. Sve zajedno smiješano u bijeloj zdjelici s likovima iz crtica Warner Brosa – Zekoslavom Mrkvom, Elmerom, Daffyjem – koji plešu po rubu. Muka mu je od same pomisli na takvu vrstu hrane, ali na trenutak se ta slika zadrži u njegovoj glavi, i on osjeti neutoljivu glad; žudi za tim bljedunjavim vlasima tjestenine i tim neprirodno crvenim umakom. Na trenutak ga čak mine i bol u njegovoj glavi.

On prođe kroz projeciranu sliku crnog kombija u trenutku kad je kombi ponovno krenuo, pa se zaputi po cementnoj stazi prema kući. Njegove naočale naposljetku posustanu, dignu krilca i spadnu; on to ne primijeti. Još čuje nekoliko sporadičnih pucnjeva, ali su daleko, u drugom svijetu. Ona havajska gitara još svira u njegovoj glavi, a kad su se ulazna vrata kuće Wylerovih otvorila sama od sebe, gitari se pridruže trube i on se sjeti melodije. To je glazbena tema starog televizijskog hita Bonanze.

Upravo sam se vratio s posla, pomisli on, zakoračivši u tamnu, smrdljivu sobu koja vonja po znoju i starom hamburgeru. Upravo sam se vratio s posla, a vrata se zalupe za njim. Upravo sam se vratio s posla, a on prelazi preko dnevnog boravka, u smjeru lučnog dovratka i zvuka televizora. “Zašto nosiš tu uniformu?” netko pita. “Rat je završio prije tristotinjak godina, zar nisi čuo?”

Upravo sam se vratio s posla, pomisli Peter, kao da to sve objašnjava – njegovu mrtvu suprugu, pucnjavu, čovjeka bez lica, ciknuli zrak u toj sobici – a tad se spodoba koja sjedi ispred televizora okrene prema njemu i Peter više ne misli ništa.

Vani na ulici, kombiji koji su oblikovali vatreni koridor ubrzali su, no crni kombi brzo sustigne SanjoPlov i PravdoTutač. Onaj bradonja iz tornjića udijeli posljednji rafal. Streljivo pogodi plavi poštanski sandučić ispred E-Z Stopa, i načini u njemu rupu veličine manje bejzbolske lopte. Tad napadači skrenu lijevo u Zumbulsku i odu. GrokTutač, Slobodar i Prateća Strijela odu niz Medvjedsku ulicu i iščeznu u maglici koja najprije zamuti njihove obrise pa ih proguta.

U kući Carverovih, Ralphie i Ellen vrište gledajući u svoju majku, koja se srušila na vratima koja vode u predvorje. Ali nije u nesvijesti; tijelo joj se divlje trza lijevo-desno dok je potresaju grčevi. Kao da joj nervni sustav zapljuskuju snažni udari. Krv joj lipti iz smrskanog lica u ljepljivim nitima, a ona ispušta složeni zvuk duboko u grlu, neku vrstu pjevušećeg režanja.

“Mama! Mamice!” vrisne Ralphie. Jim Reed gubi bitku s njim pokušavajući spriječiti dječaka koji se koprca i otima da potrči prema ženi koja umire na vratima kuhinje.

Johnny i Brad silaze niza stube na turu – stuba po stubu, poput djece koja se igraju – ali kad Johnny stigne u podnožje i shvati što se dogodilo, što se još događa, ustane i potrči. Udarcem noge šutne uništena zaštitna vrata, a potom pod nogama smrvi ostatke Kirsteninih obožavanih Hummela.

“Ne, sagni se!” vikne Brad na njega, ali Johnny ne obraća pozornost. Misli samo na jedno, a to je kako što brže odvojiti umiruću ženu od njezine djece. Ne moraju vidjeti ostatak njezinih patnji.

“Maaamiiiceee!” tuli Ellen, pokušavajući se izmigoljiti iz Cammiena stiska. Djevojčici curi krv iz nosa. Oči su joj bezumne, ali vraški svjesne. “Maamiiceee!”

Gluha za sve to, a njezini dani skrbi za djecu i supruga i njezine potajne ambicije da jednog dana počne proizvoditi prelijepe Hummelove figurice vlastite izrade (uglavnom bi, razmišljala je ona, sličile njezinu predivnom sinu) odbrojani, Kirsten Carver trza se nesvjesno u dovratku, rita se, diže i spušta ruke – nakratko bi zabubnjala prstima po krilu a tad ih podigla poput prestrašenih ptica. Reži i pjevuši, reži i pjeva, ispušta zvukove koji su skoro riječi.

“Odnesite je!” Cammie vikne Johnnyju. Zurila je u Slatkicu užasnuto i sućutno. “Odnesite je dalje od djece, za Boga miloga!”

On se sagne, podigne je, a tad mu u pomoć priskoči Belinda. Odnesu Kirsten u njezin dnevni boravak i polegnu na kauč koji je ona tjednima mukotrpno odabirala a iz kojeg sad kroz zjapeću rupu krvare morska trava i konjska griva. Brad ustukne pred njima, načini im mjesta, nervozno zvjerajući preko ramena na ulicu, koja ponovno izgleda pusta.

“Nemojte od mene tražiti da to zašijem”, reče Slatkica nestašnim tonom a tad ispusti jeziv grcav smijeh.

“Kirsten”, kaže Belinda, prigne se nad nju i uhvati je za ruku. “Bit će ti dobro. Sve će biti u redu.”

“Ne tražite od mene da to zašijem!” ponovi žena na kauču. Ovaj put zazvuči kao prijekor. Jastučić ispod njezine glave tamni, krvava se mrlja vidljivo širi dok njih troje stoje oko nje i gledaju je. Johnnyju ta mrlja sliči na svetokrug kakav bi renesansni slikari kadšto naslikali oko glava Madona. A tad ponovno počnu konvulzije.

Belinda se prigne i uhvati Kirsten za njezina uvijajuća ramena. “Pomozite mi!” ona gnjevno sikne na Johnnyja i supruga. Ponovno plače. “Budale, ne mogu to sama, pomozite mi da je držim!”

U susjednoj kući, Tom Billingsley je nastavio pokušavati spasiti Mariellin život čak i za najžešćoj; napada, sigurnošću kirurga na bojištu. Sad je ona zašivena, a krvarenje svedeno na blatnjav iscjedak kroz trostruki sloj gaze, ali kad ona podigne oči prema Collieju, Doc odmahne glavom. Zapravo je više uzrujan zbog krikova iz susjedne kuće nego zbog operacije koju je upravo izvršio. Prema Marielle Soderson je ravnodušan, ali je skoro uvjeren da je žena koja viče u onoj drugoj kući Kirstie Carver, a Kirstie mu je jako draga. “Bože moj, Bože”, kaže on. “Hoću reći, jao joj.”

Collie pogleda prema Garyju, želeći se uvjeriti da ih ne može čuti, i ugleda ga kako prekapa po Docovoj kuhinjici, ne primjećujući vrisku i dječji plač iz susjedne kuće, nesvjestan da je operacija na njegovoj supruzi završila; otvara i zatvara kuhinjske elemente temeljitošću strastvenog alkoholičara u potrazi za cugom. Dakako, samo je na brzinu zavirio u hladnjak ne bi li našao pivo ili neku hladnu votku, jer je u hladnjaku ruka njegove supruge, na drugoj polici. Collie ju je ondje stavio. Malo je porazmjestio hranu – preljeve za salate, kisele krastavce, majonezu, ostatke pečene svinjetine zamotane u celofan – dok nije napravio dovoljno prostora. Ne zato što je mislio da će ruku netko uspjeti prišiti – čak i u ovo doba čuda i čudesa takvo što se ne može – ali je svejedno nije mogao staviti u Docovu ostavu. Odveć toplo. Privukla bi muhe.

“Hoće li umrijeti?” upita Collie.

“Ne znam”, kaže Billingsley. Posuti, pogleda Garyja, uzdahne, prođe rukama kroz svoju einsteinovski zamršenu sijedu kosu. “Vjerojatno. Sigurno, ako se uskoro ne preveze u bolnicu. Potrebno joj je puno pomoći. A ponajviše transfuzija. A po larmi se može zaključiti da je netko ozlijeđen i u susjednoj kući. Mislim da je Kirsten. A možda nije jedina.”

Collie kimne glavom.

“Gospodine Entragian, što mislite da se ondje događa?”

“Nemam blagog pojma.”

Cynthia dohvati novine (Columbuški Dispatch, a ne Wentwortski Shopper) koje su pale na pod dnevnog boravka za vrijeme krkljanca, smota ih i otpuže polako do ulaznih vrata. Posluži se novinama da putem pomete razbijeno staklo – ima ga začuđujuće puno.

Steve je namjeravao uložiti prigovor, upitati je želi li se ubiti, pa ga stavi adacta. Kadšto bi mu se priviđale stvari. Prilično živopisno. Jednom, dok je u miru božjem čitao sudbinu s dlanova u Wildwoodu, doživio je takvo prikazanje da je još te večeri prekinuo s tim poslom. Ugledao je nasmijanu sedamnaestogodišnjakinju s nizom jajnika. Zloćudnim, metastaziranim, ni prije mjesec više joj nitko na ovom svijetu ne bi bio mogao pomoći. Nije to misao kakvu želiš da ti se vrzma po glavi u vezi s ljepuškastom zelenookom srednjoškolkom ako ti je životni moto:

PROBLEMA NEMA.

Prizor koji sad vidi jednako je živopisan poput toga, ali kudikamo optimističniji: pucači su otišli, barem zasad. Nema načina da on to zna, ali osjeća da je tako.

Umjesto da pozove Cynthiju da se vrati, on joj se pridruži. Unutrašnja vrata širom su se otvorila pogođena s nekoliko metaka (a tako su se iskrivila da je Steve sumnjao da će se ikad ponovno zatvoriti). Vjetrić koji ćarlija kroz smrskanu zaštitnu mrežu je božanstven – mirisan i svjež na njegovoj znojnoj koži. Djeca još plaču u susjednoj kući, ali su krikovi prestali, barem zasad i zbog tog mu je lakše.

“Gdje je on?” upita Cynthia, osupnuta. “Pogledaj, eno mu žene –” Ona pokaže u Maryno tijelo, koje leži na svršetku kolnog prilaza, pa vitice njezine kose lelujaju na vodi koja se slijeva niz odvodni jarak uz rub pločnika. “Ali, gdje je on? Gdje je gospodin Jackson?”

Steve upre prstom kroz potrganu donju polovicu zaštitne mreže. “U onoj kući. Sigurno. Vidiš mu naočale na puteljku?”

Cynthia zaškilji, pa kimne glavom.

“Tko stanuje ondje?” upita je Steve.

“Ne znam. Ovdje nisam dovoljno dugo da bih –”

“Gospođa Wyler i njezin nećak”, reče Collie iza njihovih leđa. Oni se okrenu i ugledaju ga kako čuči i gleda između njih. “Dečko je autističan ili disleksičan ili katatoničan... neki od tih vragova, nikad ih ne razlikujem. Suprug joj je umro prošle godine, pa su sad samo njih dvoje. Jackson je sigurno... sigurno je...” Nije zašutio nego zamucao, riječi su se smanjivale i naposljetku se istanjile do šutnje. Kad je progovorio, glas mu je još tih... i jako zamišljen. “Koji je to vrag?”

“Što je?” uznemiri se Cynthia. “Što je?”

“Zezate me? Zar ne vidite?”

“Vidim što? Vidim ženu, vidim naočale njezina m –” Sad je na njoj red da zamukne.

Steve zausti da će upitati u čemu je vic, no tad shvati – recimo. Vjerojatno bi to bio vidio i prije, iako je stranac, da mu pozornost nije odvratilo tijelo, naočale na travi i njegova zabrinutost zbog gospođe Soderson. Zna što mora učiniti glede toga, i prikupljao je snagu da to i učini.

No sad pogleda na drugu stranu ulice, dopusti očima da polako prijeđu s E-Z Stopa do susjedne zgrade poviše nje, pa s te do one gdje su se djeca igrala frizbijem kad je on skrenuo u ulicu, pa na onu točno prekoputa njih – onu u koju se Jackson sigurno otišao skloniti kad je pucnjava postala odveć žestoka.

Na tom je potezu ulice došlo do promjene nakon dolaska revolveraša u kombijima.

Do kako velike promjene, to ne može reći, uglavnom jer je stranac, ne pozna ulicu, a djelomice jer dim upaljene kuće i maglica koja se još diže s mokrog asfalta daju kućama prekoputa izgled koji je skoro nezemaljski, poput kuća u fatamorgani... ali se dogodila promjena.

Daščana oplata na kući Wylerovih zamijenjena je drvenim gredama a na mjestu staklenog zida sad stoje tri konvencionalnija – skoro bi se moglo reći staromodnija – prozora s nekoliko okana. Preko okomitih dasaka ulaznih vrata zabijene su drvene grede u obliku slova Z. A susjedna kuća slijeva...

“Recite mi nešto”, kaže Collie, gledajući u tu istu kuću. “Otkad Reedovi žive u drvenoj kolibi?”

“A otkad Gellerovi žive u hacijendi od pečene opeke?” odgovori Cynthia, pogledavši kuću niže.

“Šalite se”, kaže Steve. A potom, slabašno: “Šalite li se?”

Nijedno od njih ne odgovori. Izgledaju skoro opčinjeni.

“Nisam siguran vidim li ja to doista”, naposljetku će Collie. Glas mu je neuobičajeno neodlučan. “Sve je... “

“Treperavo”, kaže djevojka.

On se okrene prema njoj. “Aha. Kao kad gledaš u nešto iznad hilioničke peći ili –”

“Neka netko pomogne mojoj ženi!” Gary ih pozove iz sjena dnevne sobe. Našao je bocu nečeg – Steve ne vidi čega – i stoji pokraj fotografije Hester, golubice koja je voljela slikati prstima. Iako golubovi zapravo i nemaju prste, pomisli Steve. Gary je nestabilan na nogama i riječi mu zvuče frfljavo. “Nea neo pomone Marelle! Iglibila e nm!

“Moramo pozvali pomoć za nju”, kaže Collie, kimajući glavom. “A –“

“... i za nas ostale”, dovrši Steve rečenicu. Laknulo mu je, zapravo, kad je shvatio da i netko drugi shvaća potrebu za tim, da možda neće morati to učiniti sam. Dječak u susjednoj kući prestao je plakati, ali Steve još čuje djevojčicu, koja vlažno, snažno grca. Crvulja Margrit, pomisli on. Tako ju je nazvao brat. Crvulja Margrit voli Ethana Hawkea, rekao je.

Steve osjeti iznenadan poriv, snažan koliko i neuobičajen, da ode u susjednu kuću i nađe tu curicu. Da klekne ispred nje i uzme je u naručje, zagrli i kaže joj da može voljeti koga god želi. Ethana Hawkea ili Newta Gingricha ili bilo koga. Umjesto tog pogleda niz ulicu. E-Z Stop, koliko je vidio, nije se promijenio; njegova arhitektura još je ‘dućani iz prošlog stoleća’, kadšto poznata pod nazivom ‘Tastelni kvadri’, a kadšto i kao ‘Mrtva priroda s kontejnerom’. Nije lijepa, daleko od toga, ali je poznata veličina, a s obzirom na okolnosti, to je pravo olakšanje. Ryderov kamion još je parkiran ispred trgovine, plavi simbol za telefon još visi s kuke, reklama za Marlboro još je na vratima, a...

...a stalka za bicikle nema.

Zapravo, nije da ga nema, nego je zamijenjen.

Nečime što sumnjivo sliči na prečku za vezanje konja u vesternima.

Teškom mukom, on najprije odvuče oči a potom i misli natrag policajcu, koji govori da je Steve u pravu, svima im je potrebna pomoć. Sudeći po zvuku, i onima u kući Carverovih kao i onima u kući starog veterinara.

“Iza kuća na ovoj strani ceste proteže se zeleni pojas”, kaže Collie. “Kroza nj prolazi staza. Uglavnom se njome služe djeca, ali i ja sam joj sklon. Račva se iza kuće Jacksonovih. Jedan odvojak silazi do Zumbulske. Izbija na cestu pokraj autobusne stanice na pola bloka. Drugi ide istočno, do Andersonove avenije. Ako je Andersonova avenija, oprostite mi na piljarskom rječniku, sjebana –”

“Zašto bi bila?” upita Cynthia. “Iz tog smjera nije se čula nikakva pucnjava.”

On je pogleda čudno, strpljivo. “Ali iz tog smjera nije stigla nikakva pomoć. A naša je ulica sjebana na način koji nema veze s pucnjavom, ako nisi primijetila.”

“Oh”, kaže ona usiljenim glasićem.

“Dakle, ako je u Andersonovoj aveniji ludnica kao i u Topolskoj ulici – nadam se da nije, ali ako jest tu je i vijadukt koji prolazi ispod ulice, možda i dalje. Možda se proteže sve do Kolumbova prilaza. Ondje mora biti ljudi.” Ali ne izgleda kao da to vjeruje.

“Poći ću s vama”, kaže Steve.

Policajac se iznenadi toj ponudi, pa se zamisli: “Sigurni ste da je to dobra ideja?”

“Zapravo i jesam. Mislim da su negativci otišli, barem zasad.”

“Po čemu to zaključujete?”

Steve, koji nije imao nikakve namjere spominjati svoju kratkotrajnu karijeru gatare, reče da je posrijedi predosjećaj. Vidi kako Collie Entragian o tome razmišlja i zna da će policajac pristati prije no što je otvorio usta. U tome nema ničeg parapsihološkog. Danas poslije podne u Topolskoj je ulici ubijeno troje ljudi (a k tomu još i pas Hanibal, gonič frizbija), još nekoliko ih je ranjeno, kuća izgara do temelja a nijedna vatrogasna kola nisu stigla pobrinuti se za nju, po ulicama jure luđaci – manijaci – ubojice – i samo bi drugom luđaku palo na um šuljati se sam kroz šumu između ove i susjedne četvrti.

“A što ćemo s njim?” upita Cynthia i tržne palcem prema Garyju.

Collie iskrivi lice. “S obzirom na stanje u kakvom se nalazi, ne bih otišao s njim u kino, a kamoli u šumu dok se događaju ovakva sranja. Ali ako ste ozbiljno mislili, gospodine... Ames, zar ne?”

“Neka bude Steve. Ozbiljno sam mislio.”

“U redu. Pogledajmo ima li Doc koju pušku u podrumu. Kladim se da ima.”

Vrate se kroz dnevnu sobu, sagnuti. Cynthia se okrene da pođe za njima, ali tad kutom oka uhvati neki pokret. Okrene se i blene. Iznenađenje zamijeni gnušanje, pa mora rukom poklopiti usta da priguši krik koji želi iz grla. Pomisli da bi možda trebala dozvati muškarce, ali to ne učini. Što bi to promijenilo?

Lešinar – mogao bi biti lešinar, iako ne sliči lešinarima kakve je vidjela u knjigama i filmovima – zaplovio je zrakom iz dima koji kulja iz kuće Hobartovih i sletio na ulicu pokraj Mary Jackson. Ptičurina je slika i prilika orijaške neprirodne trapavosti, ružne, oguljene glave. Ptica obiđe truplo, poput gosta restorana koji izviđa švedski stol prije no što će dohvatili tanjur, a tad sune glavom i otkine veći dio ženina nosa.

Cynthia sklopi oči i pokuša se uvjerili da je to san, samo san. Bilo bi lijepo kad bi to mogla povjerovali.

Iz dnevnika Audrey Wyler:

lipnja 1995.

Večeras se bojim. Jako se Bojim. U posljednje je vrijeme, bilo tako mirno sa Sethom, dakako – ali se sad sve to promijenilo.

Isprva nijedno od nas nije znalo u čemu je problem – Herb je bio zbunjen jednako kao i ja. Otišli smo na sladoled kod Milly na glavnom trgu, dio našeg uobičajenog subotnjeg obreda ako je Seth tijekom tjedna ‘dobar’ (što znači ako je Seth bio Seth), i s njim je sve bilo u redu. A tad, kad smo skrenuli na kolni prilaz, počeo je s tim njuškanjem, što katkad čini digne nos u zrak i njuši kao pas. Mrzim kad to čini, Herb također. “Kao što, pretpostavljam, farmeri mrze čuti upozorenja na radiju o približavanju tornada. Čitala sam da roditelji padavičara nauče primjećivati slične znakove prije napada... opsesivno češkanje po glavi, psovanje, čak i kopanje nosa. Kod Setha je njuškanje. Ali nije riječ o epileptičnom napadu. Da je barem.

Čim je primijetio to njuškanje, Herb ga upita što mu je, ali dobije frišku figu od odgovora, čak je uobičajeno glasanje. I ja sam postigla jednak učinak, kad sam pokušala. Nikakvih riječi; čak, ni brbljanje. Samo još njuškanja. A kad je ušao u kuću, počelo je ono njegovo štakljasto hodanje – hoda od nemila do nedraga kao da ne može savinuti noge. Otišao je u dvorište u pješčanik, pa na kat u svoju sobu, pa sišao u podrum, a sve to zlokobno šuteći. Herb ga je neko vrijeme slijedio, pitao ga što je, pa odustao. Dok sam praznila stroj za pranje posuda, Herb uđe mašući vjerskom brošurom koju je našao kako viri iz poštanskog sandučića kod bočnih vrata i vikne: ‘Aleluja! Da, Isus!’ On je slatkica, uvijek, me pokušava raspoložiti, iako znam da njemu nije baš toliko do smijeha. Poblijedio je i strepim zbog svih tih kilograma koje je izgubio, uglavnom od siječnja. Najmanje 10 kg a možda i 15, ali kad god ga upitam nešto o tome, on okrene na šalu.

No, brošura je bila uobičajeno baptističko traćanje. Na prvoj stranici fotografija čovjeka u smrtnim mukama, isplažena jezika i znoja koji mu se slijeva niz lice, a očima je preokrenuo. “Pogledaj”, reče Herb, “ovo je umjetnina prije jutarnjeg češljanja.”

Htjela sam se nasmijati – znam da ga to čini sretnim kad me uspije nasmijati – ali nisam mogla. Osjećala sam Setha posvuda oko nas, skoro kao da nam koža pucketa od njega. Onako kako se kadšto osjeća približavanje oluje.

U tom trenutku on uđe – onako štakljasto – tog užasno namrgođenog izraza lica kakav ima kad se dogodi nešto što se ne uklapa u njegov životni plan. Samo što to nije – on, nije. Seth je najumiljatije, najsusretljivije, najnezahtjevnije dijete koje se može zamisliti. Ali ima tu drugu stranu koju sve češće vidimo, tu drugu osobu ukočenih nogu. Onu koja njuši zrak, poput psa.

Herb ga upita što se dogodilo, što ga muči, i tad on – pritom mislim na Herba – iznebuha podigne ruku i zgrabi se za donju usnu. Povuče je prema naprijed poput zastora na potezanje i počne je sukati. Do krvi. Pritom su jadniku suzile oči od bola i iskolačile se od straha a Seth je zurio u njega tim mrskim smrknutim licem kakvo kadšto ima, onim koje kaže: “Učinit ću što me volja, ne možete me spriječiti.” A možda i ne možemo, ali mislim da – barem ponekad – Seth može.

“Prestani ga prisiljavati da to čini!” viknem na njega. “Da si odmah prestao!”

Kad se taj drugi, onaj ne – Seth, zaista razljuti, oči kao da mu od tamnosmeđih postanu crne. Tad svrne pogled tih očiju na mene, moja se ruka podigne i ošamarim se preko nosa. Tako jako da mi je oko na toj strani zasuzilo.

“Neka prestane, Seth”, rekoh. “Nije pošteno. Što god se dogodilo, nismo mi krivi za to. Čak ne znamo o čemu je riječ.”

Najprije ništa. I dalje taj mrgodni pogled. Moja se ruka ponovno podigne, no taj omraženi način na koji me gledao malo se ublaži. Nepuno, ali dovoljno. Moja se ruka spusti. Seth se okrene i pogleda u otvoreni ormarić iznad sudopera u kojem smo držali čaše. Majčine su stajale na gornjoj polici, lijepe čaše od Waterfordskog kristala koje sam vadila jedino za blagdane. Dakle, bile su gore. Pucale bi kad bi Seth pogledao u njih, jedna za drugom, poput glinenih golubova na streljani. Kad su bile uništene, svih jedanaest koliko ih je ostalo, on me pogleda tim zlim, naslađujućim smiješkom kakvim se nasmiješi kad mu se zamjerite.

Oči su mu tako crne na njegovu dječjem licu. Nisam se mogla suzdržati. Nazvala sam ga zloćkom i rekla mu da ušuti. Tada mu je smiješka nestalo s lica. Ali tad Herb stane ispred mene i reče mu isto, da ode i da se smiri pa da se potom vrati i da ćemo mu tad možda moći pomoći riješiti to što nije u redu.

Seth ode. Znala sam i prije no što je prešao preko dnevnog boravka do stubišta da je onaj drugi otišao ili da odlazi. Više nije hodao na taj užasni štakasti način. (Herb to naziva ‘Sethovim Rooty the Robot walk’), a poslije smo ga čuli kako plače u sobi. Herb mi je pomogao počistiti krhotine od čaša dok sam ja sveudilj cmoljila kao budala. Nije me pokušao utješiti ili razgaliti nekom od svojih šala. Kadšto zna biti prilično mudar. “Kad smo to sve obavili (nijedno od nas nije zadobilo ni posjekotinicu, pravo čudo), on reče što je bilo očito, da je Seth nešto izgubio. Ja rekoh ma nije valjda, Sherloče, po čemu si to zaključio? A tad se pokajem, pa ga zagrlim i reknem mu da mi je žao, da nisam htjela biti tako prokleta. Herb reče da on to zna, pa okrene onu glupu Baptističku brošuru i napiše na poleđini: “Što ćemo učiniti?”

Zatresem glavom. Često se i ne usuđujemo reći nešto naglas iz straha da nas on sluša – onaj ne-Seth, dakako, Herbie zgužva brošuru i baci je u smeće, ali to za mene nije bilo dovoljno. Ja je izvadim i poderem na sitne komadiće. Ali se najprije zagledamo u znojno, napaćeno lice na naslovnoj stranici. DOBRODOŠLI U PAKAO!

Je li to Herb? Jesam li to ja? Htjela bih reći da nismo, ali kadšto izgleda kao pakao. Zapravo često. Zašto u protivnom vodim ovaj dnevnik?

lipnja 1935.

Seth spava. Možda je iznuren. Herbie je vani u dvorištu iza kuće, zaviruje u svaki kutak, lako mislim da je Seth već sve pregledao. Barem znatno što nedostaje: njegov SanjoPlov. Ima svu MotoCajsku kromu, Krizni centar u glavnom stožeru, Cassien Tulum, Podložak i spremište Turbo Tulača, dva revolvera za omamljivanje, čak pomične plahte za krevet. Ali najviše voli svoje Turbo Tutače. To su kombiji na baterijski pogon, prilično veliki, jako futuristički. Većina ili ima krila koja se mogu izbaciti pritiskom polugu na dnu, plus radarsku antene koje se doista okreću na krovu SanjoPlova.

Tu nakon trideset godina govoranciju o ravnopravnosti spolova i ženskim uzorima za djevojčice; dođe mi da se izbljujem), treperava svjetla, sirene, zvukovi svemirskih eksplozija, itd., itd.

Dakle, Seth se vratio iz Kalifornije sa svih šest kombija koji se zasad mogu naći na tržištu: crvenim (Pratećom Strijelom), žutim (PravdoTutačem), plavim (Slobodarem), crnim (Hladnjačom, pripada negativcu), srebrnim (GrokTutačem, pomisli samo, nekome se plaća da smišlja takve gluposti) i onim glupim ružičastim, koji vozi Cassie Stilska, ljubav života našeg malog nećaka, njegova je zacopanost na neki način smiješna i dražesna, ali nema ničeg šaljivog u tome što se trenutačno događa ovdje: Sethova nema, a cijela situacija sliči na ispade dječje zločestoće.

Herbie me danas ujutro prodrmao i probudio u šest sati, izvukao me iz kreveta. Ruka mu je bila hladna kao led. Upitala samog što je, što se dogodilo, a on nije ništa htio reći. Samo me odvukao do prozora i upitao vidim li išta vani. Shvatila sam da želi reći vidim li i ja ono što on vidi?

I vidjela sam. SanjoPlov, koji izgleda kao iz art decoa, poput nečeg iz starih stripova o Batmanu. Ali nije to bio Sethov SanjoPlov, nije to bila igračka. Igračka je bila duljine pola metra i visine tridesetak centimetara. Vozilo u koje smo gledali bilo je u prirodnoj veličini, vjerojatno četiri metra dugo a dva metra visoko. Krovni pokrovac bio je djelomice podignut, a ona radarska antena u obliku srčeka okretala se, baš kao u crtiću.

“Isuse Kriste”, rekoh. “Otkuda je ovo stiglo?” Jedino čega sam se mogla sjetiti bilo je da je doletjelo na svojim batrljastim pruživim krilcima. Kao da ustaneš iz kreveta s očima napola koplja i shvatiš da ti je noću u stražnje dvorište sletio leteći tanjur. Nisam mogla doći do daha. Osjećala sam se kao da me netko udario u trbuh!

Kad mi je rekao da to vozilo nije ondje, nisam shvaćala što želi reći, a tad se sunce podiglo iznad obzora i shvatim da kroza nj vidim jasike iza naše ograde. Zaista nije bio ondje. Ili je istodobno i bio.

“Pokazuje nam ono što nam ne može reći”, reče Herb.

Upitam je li Seth budan i Herb reče da nije, otišao je provjeriti – čvrsto je spavao. Od tog me spopadne neopisiva jeza. Jer je to značilo da mi stojimo pokraj prozora naše spavaće sobe u našim pidžamama i gledamo u san našeg nećaka. Taj je san bio u našem stražnjem dvorištu poput golemog mjehura od sapunice.

Stajali smo ondje dvadesetak minuta, promatrali ga. Ne znam jesmo li očekivati da iz vozila izađe Cassie Stilska ili nešto slično, ali se to ne dogodi. Ružičasti je kombi stajao ondje malo podignutog krovnog zaklopca a radarska se antena okretala, a tad – počne blijedjeti sve dok je ne pretvori u ljeskanje. Naposljetku se nije moglo raspoznati o čemu je riječ ako ga se nije vidjelo dok je bio svjetliji. Tad začujemo kako Seth ustaje i hoda niz hodnika. Kad je pustio vodu, kombi je iščeznuo.

Za doručkom, Herb privuče stolac bliže Sethu, kao što bi činio kad bi želio s njim ozbiljno porazgovarati. Na neki način mislim da je Herb hrabriji no što bih ja ikad mogla biti.

Dakle, Herbie se unese Sethu u lice – kako bi ga Seth morao pogledati – pa progovori tihim, blagim glasom i reče Sethu da mi znamo u čemu je problem, zašto je on tako nemiran, ali da ne mora brinuti jer je Cassien SanjoPlov jamačno negdje u kući ili stražnjem dvorištu. Naći ćemo ga, kaže on.

Za vrijeme tog razgovora Seth je bio miran. Jeo je svoje pahuljice i izraz njegova lica nije se mijenjao, ali kadšto znaš da je to on i da sluša i razumije barem nešto. A tad Herb reče: “A ako ga ipak ne uspijemo naći, nabavit ćemo ti novi” – i tad se provali pakao.

Sethova zdjelica s pahuljicama preleti preko kuhinje, mlijeko i pahuljice raspu se posvuda po podu. Zdjelica udari o zid i razbije se. Ladica ispod štednjaka se otvori i sve stvari koje ondje držim – tave, kalupi za kekse, pladnjevi – izlete iz nje. Slavine od sudopera se otvore. Stroj za pranje posuda, kažu, ne može se uključiti dok vrata nisu čvrsto zatvorena, ali se naš pak uključio i voda se izlila po podu. Vaza koju sam držala na prozorskoj polici iznad sudopera poletjela je preko prostorije i razbila se o zid. Najjeziviji je bio toster. Bio je uključen, stavila sam u nj dvije kriške da pojedem sa sokom od naranče, i on odjednom zasvijetlio do usijanja u rešetkama, kao da je riječ o peći u koksari a ne o kuhinjskom aparatu. Držak odleti u zrak a prepečenac do stropa. Bio je crn i pušio se. Izgledao je kao spržen radijacijom. Prizemlji se u sudoperu.

Seth ustane, i izađe iz sobe. Svojim štakastim hodom. Herb i ja se pogledamo trenutak-dva a tad on reče: “Taj će prepečenac vjerojatno imati sasvim dobar okus s malo maslaca od kikirikija” – najprije sam blejila u njega a tad se počnem smijali. To je potaknulo i Herba na smijeh. Smijali smo se i smijali, glave smo naslonili na kuhinjski stol.

Kad sam se naposljetku pribrala toliko da sam mogla podići pogled, Herb je uzimao krpu da obriše vodu ispod stroja za pranje posuda. Još se hihotao i otirao oči. Hvala ti Bože na njemu. Ja sam otišla po metlicu i lopaticu za razbijenu vazu.

“Pretpostavljam da je privržen starom SanjoPlovu”, sve je što Herb kaže. A zašto reći još nešto? To govori sve.

Sad je tri sata poslije podne i ‘pročešljali smo čitavu kuću u p.m.’, kako bi rekla moja stara školska prijateljica Jan. Seth je pokušao pomoći, na svoj osobit način. Srce mi se slamalo kad sam ga vidjela kako prevrće jastučiće na sofi, kao da je njegov nestali kombi skliznuo ispod njih poput novčića od dvadeset pet centi ili korice pizze. Herb je počeo potragu pun nade, rekavši da je kombi preveliki preupadan da ga se ne bi našlo, i mislila sam da je u pravu. Zapravo još mislim da je u pravu, pa kako to da ga ne možemo naći?S mjesta gdje pišem ovaj dnevnik za kuhinjskim stolom vidim Herba na koljenima kod živice u dnu dvorišta, kako probada živicu drškom grablji. Rado bih mu rekla da prestane – to je već treći put što je ondje ali nemam srca.

Buka na katu. Seth se budi iz svog popodnevnog drijema, pa moram ovo završiti. Skloniti s očiju. A i pokušati odagnati iz misli. S time ne bi smjelo biti problema. Mislim da Seth s više uspjeha čita što misli Herb nego što mislim ja. Nema nekog posebnog razloga za to, ali je taj osjećaj snažan. Herbu izbjegavam reći da vodim dnevnik.

Znam što bi netko tko bi pročitao ovaj dnevnik rekao, da smo ludi. Ludi što ga držimo u kući. Nešto s njim nije u redu. I to jako – a ne znamo što. Ne znamo da je to nešto opasno. Pa zašto to činimo? Zašto ustrajemo? Ne znam baš. Jer ga volimo? Jer on nama upravlja? Ne. Kadšto se dogodi takvo što – Herb si suče usnu ili ja šamaram samu sebe, nešto poput moćne hipnoze, ali ne često. Uglavnom je on samo Seth, dijete zatočenik vlastitog uma. A ujedno je i posljednji djelić mog brata.

Naravno, u pozadini svega toga (kao i iznad toga i ispod toga i oko toga) je čista ljubav. Svake noći kad Herb i ja legnemo u krevet, vidim u muževljevim očima, ono što on jamačno vidi u mojima – da smo preživjeli još jedan dan i da ćemo, ako smo preživjeli današnji dan, preživjeti i sutrašnji. Noću se je lako uvjeriti da je to samo još jedan vid Sethova autizma, ništa strašno.

Koji će od njih čuti lošu vijest? Seth, koji će samo razočarano gledati (i možda malo zaplakati)? Ili onaj drugi? Onaj štakastih nogu koji nabacuje stvari kad ne može biti po njegovu?

Pomislila sam da bih ga mogla ponovno odvesti k lječniku, dakako da jesam, uvjerena sam da je i Herbu to palo na um... ali ne za – ozbiljno. Ne poslije posljednjeg događaja. Oboje smo bili nazočni i oboje vidjeli kako se onaj drugi, ne-Seth skriva. Ako mu Seth omogućuje da se skriva: autizam je silno dobar štit. Ali stvarni problem nije autizam, nije važno što svi liječnici svijeta vide ili ne vide. Kad otvorim dušu i odbacim sve nade i sve želje, tad to znam. I kad smo pokušali razgovarati s liječnikom, pokušali mu reći zašto smo zapravo došli, nismo mogli. Onaj tko pročita ovo, pitam se hoće li moći shvatiti koliko je to užasno, kao da ti je netko položio ruku u dno usne šupljine, poput pregrade između glasnica i jezika.

Tako se bojim.

Bojim se štakastog, da, ali se bojim i drugih stvari.

Nekih koje ne mogu čak ni izraziti, a i nekih koje mogu i odveć dobro izraziti. Ne zasad, ono čega se najviše bojim jest što bi nam se moglo dogoditi ne uspijemo li naći SanjoPlov. Taj glupi ružičasti kombi, gdje bi mogla biti ta prokleta stvarca? Kad bismo je barem mogli naći –

OSMO POGLAVLJE

1

U trenutku kad je umrla Kirsten Carver, Johnny je razmišljao o svom agentu Billu Harrisu i Billovoj reakciji na Topolsku ulicu: čista, nerazrijeđena zgranutost. Kao dobar agent, uspio je održati na licu neutralan, premda donekle usiljen smiješak na putu od aerodroma, ali mu je smiješk počeo blijedjeti kad su zašli u predgrađe Wentworth (koji je natpis na putokazu proglašavao SUSJEDSTVOM ‘U ZDRAVLJE’!), a potpuno je iščeznuo kad je njegov klijent, čije se ime jednoć spominjalo zajedno s onima Johna Steinbecka, Sinclaira Lewisa i (poslije romana Naslada) Vladimira Nabokova, skrenuo na kolni prilaz male i potpuno anonimne prigradske kuće na uglu Topolske i Medvjedske ulice. Bili je osupnuto i zaprepašteno buljio u poljevač za travu, aluminijska zaštitna vrata s kićeno ispisanim slovom M u sredini, i u utjelovljenje prigradskog života od trave umrljanu električnu kosilicu za travu, kako stoji na kolnom prilazu poput benzinskog božanstva koje čeka da mu se ukaže štovanje. S kosilice je Bili svrnuo pogled na dječaka koji se rolao po pločniku sa slušalicama vokmena na glavi, u ruci držao rastopljeni-sladoled u kornetu iz slastičarnice Milly a na bubuljičavu licu imao sretan i blentav osmijeh. To je bilo prije šest godina, u ljeto 1990, a kad je Bill Harris, utjecajni agent, ponovno pogledao u Johnnyja, njegova je smiješka nestalo.

Ma ne misliš valjda ozbiljno, rekao je Bili bezbojnom nevjerom. Mislim da mislim, odgovorio je Johnny i čini se da je nešto od njegove poruke stiglo do Billa, dovoljno da je, kad je ponovno progovorio, Bili zazvučao više molećivo nego zapanjeno. Ali zašto? upitao je on. Isuse mili, zašto ovdje? Osjećam da mi se već naglo smanjio kvocijent inteligencije a tek sam stigao. Osjećam skoro neodoljivu potrebu da se pretplatim na Reader’s Digest i slušam kontakt programe na radiju. Pa mi reci zašto. Mislim da mi to duguješ. Najprije ona prokleta misa-masa detektivka, a sad susjedstvo u kojem se voćna salata vjerojatno smatra delikatesom. Reci mi u čemu je fora, može? A Johnny je rekao može, fora je u tome da je sve svršeno.

Nije, naravno da nije. Belinda je to rekla. Ne Bili Harris nego Belinda Josephson. I to sad.

Johnny s teškom mukom raščisti misli i osvrne se. Sjedio je na podu dnevnog boravka, objema rukama držao jednu Kirsteninu ruku. Ruka je bila hladna i mirna. Belinda je bila nagnuta nad Kirstie s kuhinjskom krpom u rukama i četverokutom bijelog platna – Johnnyju je sličio na stolni ubrus za svečane prigode – presavinutim i prebačenim preko ramena poput konobarskog. Belindine su oči bile bez suza, ali je ipak na njezinu licu bio izraz ljubavi i tuge koji gane Johnnyja i podsjeti ga na to kako je moglo izgledati kad su one dvije Marije – Magdalena, i ona koju je Matej jednostavno nazvao ‘druga Marija’ – pripremale Isusovo tijelo za ukop u grob Josipa od Arimateje. Bradova je supruga brisala Kirstenino krvlju zakrabuljeno lice kuhinjskom krpom, otkrivala ono što je ostalo od njezina lica.

“Jesi li rekla –” zausti Johnny.

“Čuo si me.” Belinda ne gledajući ispruži umrljanu kuhinjsku krpu i Brad je uzme. Ona skine ubrus s ramena, odmota ga i raširi preko Kirstenina lica. “Bog joj se smilovao duši.” “Podržavam prijedlog”, reče Johnny. Bilo je nečeg hipnotičkog u malim crvenim makovima koji su cvjetali na bijelom platnenom ubrusu, tri s jedne strane zaogrnutog obrisa Kirstenina nosa, dva s druge, a otprilike šest iznad čela. Johnny položi ruku na svoje čelo i obriše punu ruku znoja. “Isuse, tako mi je žao.”

Belinda pogleda u njega, pa u supruga. “Svima nam je žao, pretpostavljam. Pitanje je, što sad?”

Prije no što je ijedan muškarac uspio odgovoriti na to, Cammie Reed uđe u sobu iz kuhinje, blijeda ali pribrana lica. “Gospodine Marinville?”

On se okrene prema njoj. “Johnny”, reče.

Morala je porazmisliti o tome – još jedan klasičan primjer šokom usporenog razmišljanja – prije no što je shvatila da on želi da mu ona govori ti. Tad shvati i kimne glavom. “Johnny, može. Jesi li našao revolver? A ima li i odgovarajućih metaka?”

“Odgovor je – da, na oba pitanja.”

“Mogu li ih dobiti? Moji bi dečki krenuli po pomoć. Razmislila sam i odlučila im dati dopuštenje. Naravno, ako im dopustiš uzeti Davidov revolver.”

“Nemam ništa protiv toga da proslijedim revolver”, reče Johnny, ne znajući govori li potpunu istinu ili ne, “ali napustiti sklonište moglo bi biti krajnje opasno, ne misliš li tako?”

Ona ga mirno pogleda, bez nestrpljivosti u očima ili glasu, ali je prstom grebla po kapi krvi na bluzi. Suvenir krvarenja iz nosa Ellen Carver. “Svjesna sam opasnosti, i da moraju hodati po ulici, rekla bih ne. Ali dečki znaju stazu koja prolazi kroz zeleni pojas iza kuća na ovoj strani. Mogu njome stići do Andersonove avenije. Ondje je napuštena zgrada, nekoć skladište tvrtke za selidbe –”

“Veedon Brothers”, reče Brad i kimne glavom.

“– a i kanalizacijska cijev koja ide od parkirališta iza tog skladišta do Kolumbova prilaza, gdje se ulijeva u potok. Ako ništa drugo, barem će naći ispravan telefon i dojaviti što se ovdje događa. “

“Cam, zna li se ijedan od tvojih sinova služiti revolverom?” upita Brad.

Ponovno onaj smiren pogled, pogled koji se suzdržavao da izravno upita, Zašto mi vrijeđaš pamet? “Obojica su prije dvije godine s ocem bili na tečaju osobne zaštite. Prvenstveno su ih obučavali za puške i osobnu zaštitu u lovu, ali se govorilo i o revolverima.”

“Ako Jim i Dave znaju za tu stazu, mogli bi za nju znati i napadači”, reče Johnny. “Jesi li pomislila na to?”

“Da.” Nestrpljenje najzad izbije na površinu, ali malo. Johnny se divio njezinu samosvladavanju. “Ali ti... luđaci... su stranci. Jeste li ikad vidjeli neki od tih kombija?”

Možda i jesam, kad smo već kod toga, pomisli Johnny. Nisam još siguran gdje, ali kad bili imao malo vremena razmisliti...

“Ne, ali mislim –” zausti Brad.

“Doselili smo ovamo kad su dječaci imali tri godine”, reče Cammie. “Oni kažu da postoji staza na koju jedva itko zna ili njome prolazi, osim djece, a kažu da postoji i kanalizacijska cijev. Vjerujem im.”

Naravno da im vjeruješ, pomisli Johnny, ali je to sporedno. Kao i nada da će dovesti pomoć. Zapravo jedino želiš da se maknu odavde, zar ne? Naravno da želiš, i ne prebacujem ti.

“Johnny”, reče ona, vjerojatno zaključivši da njegova šutnja znači da se on protivi toj zamisli, “u Vijetnamu su se ne tako davno borili dečki ne puno stariji od mojih sinova.”

“A neki i mlađi”, reče Johnny. “Bio sam ondje. Vidio sam ih.” On ustane, jednom rukom izvuče revolver iz pojasa hlača, a drugom kutiju streljiva iz džepa na košulji. “Rado ću ovo predati tvojim dečkima... ali bih želio poći s njima.”

Cammie okrzne pogledom Johnnyjev trbuh – ne velik poput Bradova, ali priličan. Nije ga upitala zašto želi poći, ili što misli kakve pomoći od njega. Njezine su misli, barem zasad, bile trezvenije. Ona reče: “Dečki u jesen igraju nogomet a u proljeće trče. Možeš li držati korak s njima?”

“Ne u utrci na jednu milju ili četiri stotine metara, naravno da ne mogu”, odgovori on. “Ali na stazi kroza šumu a možda i kroz viadukt? Mislim da mogu.”

“Zavaravaš se, ili što?” iznebuha će Belinda. Rekla je to Cammie, a ne Johnnyju. “Hoću reći, ako postoji ispravan telefon u blizini Topolske ulice, misliš li da bismo još sjedili ovdje dok mrtvaci leže ispred kuća a jedna kuća samo što nije izgorjela do temelja?”

Cammie je pogleda, ponovno dotakne kap krvi na svojoj bluzi, pa ponovno pogleda u Johnnyja. Iza nje, Ellie je zavirivala u dnevnu sobu. Njezine su oči bile razrogačene od šoka i boli, a usta i brada isprugana krvlju iz nosa.

“Ako dečki nemaju ništa protiv, nemam ni ja”, reče Cammie, oglušivši se na Belindino pitanje. Cammie Reed trenutačno uopće nisu zanimala nagađanja. Možda poslije, ali ne i sad. Sad ju je zanimalo samo jedno: baciti kocke dok ocjenjuje da su izgledi na njezinoj sirani. Baciti kocke i svoje sinove izvući na stražnja vrata.

“Bit će u redu”, reče on i pruži joj revolver i streljivo prije no što krene natrag prema kuhinji. Bili su oni fini dečki, što je bilo dobro, a bili su i dečki programirani na posluh, da u devedeset posto slučajeva učine što im kažu stariji. U ovakvoj situaciji, to je bilo još bolje. Dok je hodao, Johnny dotakne predmet koji je pospremio u lijevi prednji džep hlača. “Ali prije no što odemo, moram porazgovarati s nekim. To je jako važno.”

“S kime?” upita Cammie.

Johnny podigne Ellen Carver. Zagrli je, poljubi u krvlju umrljani obraz, i bude mu drago kad se njezine ručice sviju oko njegova vrata i kad ga ona čvrsto zagrli. Takav se zagrljaj ne može kupiti nikakvim novcem. “Ralphiejem Carverom”, reče on i odnese Ralphiejevu sestru natrag u kuhinju.

2

Tom Billingsley zaista je imao dvije puške u kući, ali je najprije našao košulju za Collieja. Nije bila bogzna što – stara pamučna majica sa znakom Clevelandskih Brownsa, poderana ispod jedne ruke – ali je bila XL i bolje to nego pokušavati hodati po stazi kroz zeleni pojas obnažen od pojasa naviše. Collie je prošao tim putem dovoljno puta i znao je da ondje ima grmlja kupina plus svakojakih bodljikavaca i trnjaka.

“Hvala”, reče on i navuče majicu dok ih je Doc vodio pokraj ping-pong stola u dnu podruma.

“Nije vrijedno spomena”, reče Billingsley, podigne ruku i povuče uzicu za paljenje neonskog svjetla. “Čak se i ne sjećam odakle mi. Ja sam oduvijek bio navijač Bengalsa.”

U uglu iza ping-pong stola stajala je hrpa ribičke opreme, nekoliko narančastih lovačkih prsluka i nenapeti luk. Doc čučne i pritom odmakne prsluke i otkrije zamotan pokrivač povezan drvetom. Unutra su bile četiri puške, dvije rastavljene. Billingsley podigne one cijele. “Trebale bi poslužiti”, reče on.

Collie uzme sačmaricu, koja je vjerojatno bila puno primjerenija za šumsku patrolu od njegova službenog revolvera (a i bilo bi manje pitanja kad bi trebao nekog ustrijeliti). Tako je Amesu ostala ona druga, manja puška. Mossbergica. “Kalibra .22”, ispričavao se dok je prekapao po ormariću postavljenom pokraj kutije s osiguračima pa poslaže kutije sa streljivom na ping-pong stol, “ali je to vraški kvalitetna puška. U nju stane devet punjenja. Što misliš?”

Ames se široko nasmiješi, osmijehom kojem Collie nije mogao odoljeti. “Kažem, joj, velka stvar”, reče on uzimajući Mossbergicu. Billingsley se nasmije tome – napuklo se starački zacereka – i povede ih natrag na kat.

Cynthia je podmetnula jastuk pod Mariellinu glavu, ali je ova još ležala na podu dnevnog boravka (ispod fotografije Daisy, Corgija s matematičkim sklonostima). Nisu se usudili pomaknuti je; Billingsley se bojao da bi joj se mogli potrgati šavovi. Još je bila živa, što je bilo dobro, i još u nesvijesti, što je možda isto dobro, s obzirom na to što joj se dogodilo. Ali je disala u nepravilnim soptajima koji se Collieju nimalo nisu sviđali. Zvučali su kao disanje koje bi moglo prestati svakog trenutka.

Njezin suprug, šarmantni Gary, sjedio je na kuhinjskom stolcu koji je okrenuo tako da bi mogao barem gledati u suprugu dok pije. Collie primijeti da je u boci koju je Gary našao bio šeri za kuhanje Mother DeLucca’s i osjeti kako mu se želudac okreće.

Gary primijeti da ga Collie gleda (ili je možda osjetio) pa pogleda u Collieja. Oči su mu bile crvene i podbuhle. Upaljene. Kukavne. Collie iščeprka u svom srcu malo sažaljenje za njega. Premda ne puno. “Igubia uku”, reče on Collieju povjerljivo, mumljavo pletući jezikom. “Og jobi pomoi.” Collie razmisli o ovome i prevede si to s cugerskog jezika ili kao Mogli bismo joj pomoći ili Bog joj bio na pomoći.

“Da”, reče on. “Dovest ćemo joj pomoć.”

“Poicia teala bi tu. Iguila uku, ebi a. Ufrieru je!”

“Znam.”

Cynthia im se pridruži. “Gospodine Billingsley, vi ste bili veterinar, zar ne?”

Billingsley kimne glavom.

“Mislila sam si. Dođite, molim vas, malo ovamo. Da pogledate nešto kroz prednja vrata?”

“Mislite li da je sigurno?”

“Zasad mislim da jest. To što je vani... pa, rado bih da vi to pogledate.” Ona pogleda u ostalu dvojicu. “Svi.”

Povede Billingsleya preko dnevnog boravka do vrata koja su vodila na Topolsku ulicu. Collie pogleda u Stevea, koji slegne ramenima. Collie je pretpostavljao da djevojka želi pokazati Billingsleyu kako su se kuće s druge strane ulice promijenile, iako nije znao kakve to ima veze s time što je Billingsley veterinar.

“Sto mu gromova”, reče on Steveu kad su stigli do vrata. “Vratile su se u normalu! Ili se nama samo pričinilo da su se promijenile?” Buljio je u kuću Gellerovih. Prije deset minuta, kad su on, hipi i prodavačica gledali kroz ta ista vrata, bio bi se zakleo da se kuća Gellerovih pretvorila u kuću od nepečene opeke – kakve se može vidjeti na fotografijama New Mexica i Arizone kad te države još nisu bile savezne države. Sad je ponovno bila obložena običnom aluminijskom oplatom tipičnom za Ohio.

“Nismo ništa zamislili, a svijet se nije vratio u normalu”, reče Steve. “Barem ne čitav. Pogledaj onu.”

Collie pogledom isprati kamo Steve pokazuje prstom i zagleda se u kuću Reedovih. Vratila se moderna aluminijska oplata, zamijenila drvene trupce, a krov je ponovno bio pokriven urednom sindrom umjesto onoga čime je prije bio pokriven (busenjem trave, vjerojatno); satelitska antena srednje veličine vratila se na vrh nadstrešnice za automobil. Ali su temelji kuće bili od grubo istesanih drvenih dasaka a ne od cigle, i svi su prozori bili čvrsto zatvoreni drvenim kapcima. U tim su kapcima bile puškarnice, kao da ukućani smatraju da njihovi svakodnevni problemi uključuju pljačkaške pohode Indijanaca, posjete adventista sedmog dana i obilaske prodavača polica osiguranja. Collie nije mogao pouzdano reći, ali mu se činilo da kuća Reedovih do danas nije imala drvene kapke, a kamoli one s puškarnicama.

“Heeejj!” Billingsley je zvučao poput nekog tko je konačno shvatio da je riječ o štosu iz Skrivene kamere. “Jesu li ono ispred Audreyne kuće prečke za vezanje konja? Jesu, zar ne? Što je ovo?”

“To je najmanji problem”, reče Cynthia. Ona ispruži ruke, uhvati njima starčevo lice i okrene ga poput fotoaparata na tronošcu tako da je sad gledao prema lesu supruge Petera Jacksona.

“O Bože moj”, reče Collie.

Na ženinu golom bedru ustobočila se velika ptica. Svoje žute kandže zarila je u njezinu kožu. Već je prezalogajila veći dio onoga što je preostalo od njezina lica i sad je zabola kljun u meso ispod brade. Collie se nakratko, nerado sjeti kako je jedne večeri isto tako posegnuo prema vratu Kellie Eberharl i kako je ona rekla da će ih njezin otac vjerojatno oboje ustrijeliti ostane li joj podljev od ljubavnog ugriza.

Nije shvatio da je podigao sačmaricu u položaj za pucanje dok mu Steve dlanom nije gurnuo cijev puške prema dolje. “Ne, čovječe. Ja ne bih. Možda je bolje biti tiho.”

Bio je u pravu, ali... Bože. Ne samo zbog onog što je ptica činila, nego zato što je uopće i bila ondje.

“Izgubila je prokletu ruku! “Gary objavi iz kuhinje, kao da se boji da bi oni to mogli zaboraviti dopusti li im on to. Doc ne obrati pozornost. Bio je prešao preko dnevnog boravka poput čovjeka koji očekuje da će ga netko svakog trenutka ustrijeliti, ali sad kao da je zaboravio na ubojice, neobične kombije i preobražene kuće.

“Moj Bože, pogledajte vi to!” uzvikne on tonom koji je sličio strahopoštovanju. “Trebao bih to fotografirati! Da! Ispričajte me... samo da uzmem fotoaparat...”

On se počne okretati. Cynthia ga zgrabi za rame. “Fotoaparat može pričekati, gospodine Billingsley.”

On nakon tih riječi kao da se ponovno prisjetio zavrzlame u kojoj su se nalazili. “Da... vjerojatno, ali... “

Ptica se okrene kao da ih je čula pa upilji pogled svojih zakrvavljenih očiju u veterinarovu prizemnicu. Njezina ružičasta lubanja crnjela se od čekinja.

“Je li to lešinar?” upita Cynthia. “Ili možda sup?”

“Lešinar? Sup?” Doc se trgne. “Ma ne. U životu nisam vidio takvu pticu.”

“Mislite u Ohiju”, reče Collie, iako je znao da Billingsley nije tako mislio, ali je želio to izrijekom čuti.

“Mislim bilo gdje.”

Hipi svrne pogled s ptice na Billingsleya pa ponovno na pticu. “Pa što je to onda? Nova vrsta?”

“Frišku figu nova vrsta! Oprostite mi što psujem, gospođice, ali to je mutant, u materinu!” Billingsley je zurio, zatravljen, kad je ptica raširila svoja krila, zalepetala njima da si pomogne pomaknuti malo više uz Marynu nogu. “Pogledajte kako ima veliko tijelo, a kratka krila u odnosu na njega – u usporedbi s njom, noj izgleda kao čudo aerodinamike! Krila čak nisu ni jednake duljine!”

“Ne”, reče Collie. “I meni se čini da nisu.”

“Kako može letjeti?” zapila se. “Kako uopće može letjeti?”

“Ne znam, ali može.” Cynthia upre prstom prema gustim oblacima dima koji su sad zastrli ostatak svijeta niže od Zumbulske ulice. “Doletjela je iz dima. Vidjela sam je.”

“Siguran sam da jesi, nisam pomislio da bi je netko dovukao u... Ptico Tutaču i ispustio je, ali kako uopće može letjeti je izvan svake –” On zašuti i zaškilji u stvora. “Iako mi je jasno zašto si pomislila da je riječ o lešinaru prije no što su se pojavile neizbježne sumnje.” Collieju se učini da Doc sad već razgovara sam sa sobom, ali je svejedno napeto slušao. “Doista malo sliči lešinaru. Onako kako bi ga dijete nacrtalo.”

“Ha?” upita Cynthia.

“Kako bi ga dijete nacrtalo”, ponovi Billingsley. “Koje bi ga pomiješalo s gologlavim orlom.”

3

Johnnyju je prepuklo srce kad je vidio Ralphieja Carvera. Ostavljen po strani, jer je skrbnost Jima Reeda zasjenilo njegovo uzbuđenje u vezi sa skorašnjom akcijom. Ralphie je stajao između štednjaka i hladnjaka palca gurnutog u usta, a na prednjem dijelu njegovih kratkih hlačica širila se velika vlažna mrlja. Nestalo je njegova razmaženog razmetanja. Oči su mu bile goleme i mirne, i sjajne. Johnnyju je sličio narkomanima koje je poznavao.

Johnny zakorači kroz kuhinjska vrata i spusti Ellen na pod. Nije ga htjela pustiti, ali je najzad uspio nježno zguliti ruke s njezina vrata. I njezine su oči bile zgrožene, ali nisu bile prevučene spasonosnom mrenom kakvu je Johnny primijetio u njezina brata. On pogleda pokraj nje i ugleda Kim i Susi Geller kako sjede na podu, zagrljene. Sad je mami vjerojatno srce na mjestu, pomisli Johnny, sjetivši se kako se žena bezmalo otimala s mladim Davidom Reedom, kome će pripasti djevojka. Tad je izašao kao pobjednik, ali je sad David imao važnijeg posla; spremao se krenuti u Andersonovu aveniju i nepoznate krajeve. To nije promijenilo činjenicu da se ovdje nalazi dvoje djece koja su poslije ručka postala siročad.

“Kim?” upita on. “Bi li mogla pomoći s –”

“Ne”, reče ona. Kratko i jasno. I smireno. Bez prkosa u pogledu, bez histerijo u glasu. Ali i bez suradništva. Obgrlila je rukom kćer, njezina je kći zagrlila nju, ugodno su se smjestile, dvije bjelkinje sjede i čekaju da se oblaci odvaljaju. Razumljivo, možda, ali se Johnny ipak razbjesnio na nju; odjednom je postala utjelovljenje svih ljudi u čijem je društvu bio a čijim bi se licem prevukao izraz dosade kad bi razgovor skrenuo na AIDS, ili djecu beskućnike ili ogoljavanje tropskih prašuma; ona je bila simbol svih koji prekorače preko beskućnika koji spavaju na pločniku a da ih i ne pogledaju. Kao što je i on znao učiniti. Johnny se mogao zamisliti kako je grubo hvata za ruke, poteže na noge, okreće i smješta brz udarac posred njezine uske stražnjice stanovnice srednjeg zapada. Možda bi je to probudilo. Čak i kad ne bi, to bi njega malo oraspoložilo.

“Ne”, ponovi on, osjećajući kako mu u sljepoočnicama kucka od budalastog gnjeva.

“Ne”, potvrdi ona i uputi mu blijedi smiješak – kao ‘Hvala Bogu, najzad si shvatio’. Tad okrene glavu prema Susi i počne gladiti djevojku po kosi.

“Dođi, dušo”, Belinda reče Ellen, nagne se i raširi ruke. “Dođi i budi malo s Bee.” Djevojčica priđe, šuteći, lica iskrivljena u užasnom grču boli koji je njezinu šutnju činio još užasnijom i Belinda je omota rukama.

Reedovi blizanci su ovo gledali, ali nisu zapravo vidjeli. Stajali su pokraj stražnjih vrata, užeglih očiju i uzbuđeni. Cammie im priđe, stane ispred njih, osmotri ih pogledom koji je Johnny isprva zamijenio za strogost. Trenutak potom shvati o čemu je zapravo riječ: o tolikom užasu da se mogao tek djelomice zabašuriti.

“U redu”, reče ona naposljetku. Glas joj je bio opor i poslovan. “Koji će ga nositi?”

Mladići se pogledaju i Johnny je imao osjećaj da komuniciraju – kratko ali složeno – na način u koji se vjerojatno jedino blizanci mogu upustiti. Ili ti je, pomisli on, mozak pregorio, Johne. To uopće nije bilo nemoguće. U svakom slučaju, tako se osjeća.

Jim ispruži ruku. Na trenutak gornja usna njegove majke zadrhti. Tad se umiri i ona mu pruži revolver Davida Carvera. Dave uzme metke i otvori kutiju dok je njegov brat zavrtio bubanj i okrenuo revolver prema svjetlu, provjeravajući jesu li otvori prazni, baš kao što je Johnny bio učinio. Oprezni smo jer nam je poznat potencijal vatrenog oružju da osakati i ubije, pomisli Johnny, ali je to nešto i više od toga. Na nekoj razini znamo da je to zlo. Da je vragu iskočilo iz torbe. Čak i najvatreniji pristaše i zagovornici to osjećaju.

Dave pruži pregršt streljiva svom bratu. Jim je uzimao jedan po jedan metak i punio revolver.

“U svakom se trenutku ponašajte kao da je vaš otac s vama”, reče Cammie dok je on to činio. “Poželite li učiniti nešto što vam on ne bi dopustio, da je ovdje, nemojte to činiti. Jasno?”

“Da, mama.” Jim uz škljocaj gurne bubanj revolvera na mjesto pa ispruži ruku s revolverom, držeći prst podalje od okidača a cijev okrenutu prema podu. Izgledao je kao da mu je istodobno neugodno zbog maminih savjeta – zvučala je poput narednika u nekom starom romanu Leona Urisa koji tumači pravila dvojici novaka – i da je silno uzbuđen zbog onog što ga čeka.

Ona se obrati drugom blizancu. “David?”

“Da, mama?”

“Ugledate li ljude – nepoznate – u šumi, odmah se vraćajte. To je najvažnije. Ne pitajte ništa, što god vas pitali ne odgovarajte, ne prilazite im.”

Jim zausti: “Mama, ako ne budu naoružani –”

“Ne pitajte ništa, ne prilazite im”, ponovi ona. Nije to rekla puno glasnije, ali je bilo nečeg u njezinu glasu od čeg su se obojica žacnula. Nečeg što nije trpjelo pogovor.

“A ako ugledaju policajce, gospođo Reed?” upita Brad. “Policija je možda zaključila da je zeleni pojas najbolji prilaz ulici.”

“Najsigurnije ih se kloniti”, reče Johnny. “Svi policajci na koje ćemo naletjeti vjerojatno će biti... pa... nervozni. A nervozni policajci znaju ozlijediti nedužne ljude. Ne čine to namjerno, ali je bolje puhati na hladno. Izbjegavajte nesretne slučajeve.”

“Idete s nama, gospodine Marinville?” upita Jim.

“Da.”

Nijedan blizanac ne reče ništa, ali se Johnnyju svidi olakšanje koje ugleda u njegovim očima. Cammie uputi Johnnyju strog pogled – Završili ste? Mogu li ja nastaviti? poručivao je on – a tad nastavi s uputama. “Idite do Andersonove avenije. Ako ondje sve bude u redu...” ona zastane na trenutak, kao da je shvatila kako je to nevjerojatno, pa nastavi, “...Zamolite nekog da se poslužite telefonom i nazovite policiju. Ali ako je u Andersonovoj aveniji kao ovdje ili ako situacija izgleda i najmanje... ovaj...”

“Uvrnuto”, reče Johnny. U Vijetnamu su imali toliko riječi za osjećaj o kojem je govorila koliko i Indijanci za varijacije na temu vremena, i bilo je smiješno kako su mu navirale u sjećanje, palile se kao neonske reklame u mračnoj sobi. Ćaknut. Dilajla. Ludvig. Iščašen. Udaren. Aha, Doc, sve mi se to sad vraća. Uskoro ću sfrkati bandanu u uzicu i svezati je oko glave da upija znoj, a možda i predvoditi okupljenu pastvu u pozdravnoj zdravici novopristiglom vojniku.

Cammie je još gledala u svoje sinove. Johnny se nadao da će ona malo požuriti s tim. Oni su je još gledali s poštovanjem (a i s malo straha), ali će im veći dio onog što će im odsad reći ionako ući na jedno uho a izaći na drugo.

“Ne bude li vam se svidjelo ono što ugledate na Andersonovoj aveniji, krenite kroz onu cijev za koju znate. Otiđite do Kolumbova prilaza. Nazovite policiju. Ispričajte im što se ovdje dogodilo. I da vam nije na um palo da se vraćate u Topolsku ulicu!”

“Ali mama –” zausti Jim.

Ona podigne ruku i uhvati ga za usne pa ih stisne. Ne prejako, ali odlučno. Johnny ju je mogao zamisliti kako to isto čini kad su blizanci bili deset godina mlađi, samo što se tad morala sagnuti.

“Sačuvajte to ‘Ali mama’ za neku drugi prigodu”, reče ona. “Ovaj put samo poslušajte mamu. Otiđite na neko sigurno mjesto, nazovite policiju, pa se sklonite negdje dok ova ludost ne prođe. Jeste li razumjeli?”

Oni kininu glavom. I Cammie kimne glavom i pusti Jimove usne. Jim se smiješio u neprilici – jao-joj, ta moja mama – i crvenio do vrhova uški. No ipak se nije bunio.

“I pazite se”, završi ona. Nešto joj zamuti pogled – poriv da ih poljubi, pomisli Johnny, ili možda poriv da otkaže cijelu operaciju dok još može. A tad se to izgubi.

“Gospodine Marinville, spremni?” upita Dave. Zavidno je gledao u revolver koji se klatio na svršetku bratove ruke. Johnnyju se činilo da oni neće daleko odmaknuti po stazi koja prolazi kroz zeleni pojas prije no što Dave zamoli brata da da njemu revolver.

“Samo trenutak”, reče Johnny i klekne ispred Ralphieja. Ralphie je uzmicao sve dok se njegova mala guza nije zalijepila za zid, pa pogleda u Johnnyja preko palca. Na Ralphiejevoj razini, vonj mokraće i straha bio je jedak, poput mirisa džungle.

Johnny iz džepa izvadi figuricu koju je našao u hodniku na katu – izvanzemaljac krupnih očiju, s rogom umjesto usta i stršeće pruge žute kose koja prolazi posred njegove inače ćelave glave. On je podigne ispred Ralphiejevih očiju. “Ralphie, što je ovo?”

Na trenutak mu se učinilo da dječak neće odgovoriti. A tad, polako, on ispruži ruku koja nije bila usidrena u njegovim ustima i uzme figuricu. Prvi put nakon što je počela pucnjava, na njegovu licu zaiskri život. “To je Bojnik Štuka”, reče on.

“Da?”

“Da. On je Kanopaleanac.” On izgovori tu riječ brižljivo, ponosno. “To znači da je zvanzemaljac. Al dobar zvanzemaljac. Ne ko Bezličnik.” Stanka. “Nekad vozi Glavoglavčev Turbo Tutač. Bojnik Štuka nije bio s njima, zar ne?” Suze se izliju iz Ralphiejevih očiju i Johnny se sjeti priče koju je nekad znalo svako dijete, o skandalu koji je izbio 1919. u vezi s bejzbolskom momčadi Black Soxa. Pričalo se da je neki zaplakani dječačić prišao Shoeless Joeu Jacksonu i preklinjao igrača da mu kaže kako namještaljke nije bilo – da mu kaže da se nije tako dogodilo. Pa iako je Johnny vidio tu nakazu – ili nekoga tko je navukao takvu masku kako bi sličio toj nakazi – odmah je zatresao glavom i utješno potapšao Ralphieja po ramenu.

“Je li Bojnik Štuka iz filma ili s televizije?” upita Johnny, ali je već znao odgovor. Sve je sad dolazilo na svoje mjesto, možda je trebalo odavno doći na svoje mjesto. U posljednjih nekoliko godina često je držao predavanja u školama u kojima su se odrasli morali jako priginjati da bi se napili vode iz česmi, proveo puno sati u knjižnicama u kojima su stolci bili uglavnom visine jednog metra. Slušao je djecu što govore, ali nije gledao njihove emisije ili odlazio pogledali njihove filmove. Znao je instinktivno da bi ga takva vrsta istraživanja omela, a ne mu pomogla u radu. Pa iako nije znao sve, i imao još puno pitanja, činilo mu se da počinje vjerovati da se ovo ludilo mora objasniti.

“Ralphie?”

“S televizije”, reče Ralphie kroz palac. Još je držao Bojnika Štuku ispred očiju, baš kao Johnny. “On je MotoCajac.”

“A SanjoPlov? Što je to, Ralphie?”

“Gospodine Marinville”, počne Dave, “zaista bismo morali –”

“Daj mu sekundu, sinko”, reče Brad.

Johnny nije skidao pogleda s Ralphieja. “SanjoPlov?”

“Cassien Moto Tutač”, reče Ralphie. “Cassie Stilske. Mislim da je ona cura Brigadira Henryja. Moj frend Jason kaže da nije jer MotoCajci nemaju cure, al ja ipak mislim da je. Striček Marinville, zašto su Turbo Tutači u Topolskoj ulici?”

“Ne znam, Ralphie.” Samo što je skoro znao.

“Zašto su tako veliki? A ako su oni dobri, zašto su mi ubili tatu i mamu?”

Ralphie baci figuricu Bojnika Štuke na pod i nogom je odbaci na drugi kraj kuhinje. Tad rukama poklopi lice i počne jecati. Cammie Reed načini korak naprijed, ali prije no što je uspjela stići do njega, Ellen se iskobeljala iz Belindinih ruku. Priđe Ralphieju i zagrli ga.

“Ništa zato”, reče ona. “Ništa zato, Ralphie. Ja ću brinuti za tebe.”

“Samo mi je još to trebalo”, reče Ralphie kroz grcaje, a Johnny tako snažno poklopi rukom usta da mu je skoro potekla krv. Bio je to jedini način da se spriječi da ne prasne u vriskav grohot.

A ako su oni dobri, zašto su mi ubili tatu i mamu?

“Dođite, dečki”, reče on, ustajući. Okrene se prema blizancima. “Krenimo u ekspediciju.”

4

U Topolskoj ulici sunce je već počelo zapadati. Bilo je odveć rano za to, ali je ono ipak zalazilo. Žarilo se na zapadnom obzoru poput zlokobnog crvenog oka i pretvaralo u oganj lokvice na ulici, kolnim prilazima i trijemovima, a razbijeno staklo koje se rasulo po ulici u ugljevlje. A oči lešinara pretvorilo je u crvene duplje kad se ovaj digao s tijela Mary Jackson na svojim nemogućim krilima i odletio na drugu stranu ceste na travnjak Carverovih. Ondje prizemlji, pogledavajući čas u tijelo Davida Carvera, a čas u ono prijateljice Susi Geller. Kao da se nije mogao odlučiti s kime bi počeo. Toliko jela, a tako malo vremena. Na jednoj žutoj kandži imao je pet a na drugoj samo dva čaporka.

Prekoputa ulice, u kući Wylerovih – u vonju prašine, starog hamburgera i juhe od rajčice – televizor je treštao. Prvi salunski prizor iz filma Stegovnici.

“Prava si party dama”, govorio je Rory Calhoun. Taj poznati cer u njegovu glasu, kojim kao da kaže Curo, polizat ću te ko sladoled prije svršetka ovog šugavog vesterna i oboje to znamo. “A da sjedneš i popiješ nešto? Možda mi doneseš sreću?”

“Ne pijem s ološem”, hladno odgovori Karen Steele i svi ljudi Roryja Calhouna – odnosno oni koji se trenutačno nisu skrivali izvan grada – prasnu u smijeh.

“Prava si lajavica”, reče Rory Calhoun, nehajno, pa se njegovi ljudi ponovno grohotom nasmiju.

“Pete, hoćeš Doritosa?” reče Tak. Sad je zborio glasom Lucasa McCaina, koji je jahao po kabelskim brdima i dolinama u filmu Najbrža puška Divljeg zapada.

Peter Jackson, koji je sjedio u dječjem stolcu ispred televizora, ne odgovori. Kesio se od uha do uha. Sjene su plesale po njegovu licu, pa bi kadšto taj njegov široki smiješak sličio nijemom kriku, ali se on ipak kesio, bez sumnje.

“Tata, on bi trebao nešto pojesti”, reče Tak, sad skoro mladenačkim glasom Johnnyja Crawforda, koji je glumio Lucasova sina. “Ovo su ukusni Doritosi. Sa salatnim preljevom. Dajte, gospodine Jackson, kroz zube i preko desni, pozor crijevima, jer oni dolaze.”

Dječak ispruži prljavu ruku u kojoj je držao Doritose i mahne njima gore-dolje ispred lica Petera Jacksona. Peter ne obrati pozornost. Zurio je u televizor, kroz televizor, očima koje su mu iskočile navrh glave poput onih egzotičnih ribica koje žive u velikim morskim dubinama a koje su prošle kroz eksplozivnu dekompresiju. I kesio se.

“Tata, čini se da nije gladan.”

“Mislim da jest, sinko. Gladan ko vuk. Gladan si, zar ne, Pete? Potrebno mu je samo malo pomoći, to je sve. Pa uzmi taj usrani čips!”

I i sobi se začuje nekakvo zujanje. Televizor, na čijem je ekranu Kory Calhoun upravo pokušavao poljubiti Karen Steele, nakratko zakrči. Ona ga ošamari i njemu odleti šešir s glave. To mu zbriše s lica njegov prostački, podrugljiv cer. Muškarci – pa čak ni žene – ne mogu Jebu Murdocku baciti šešir s glave i proći nekažnjeno.

Peter polako podigne čips. Zaobiđe svoja neumorno iscerena usta i počne umjesto toga kljukati njima svoj nos, drobiti ih, hvatajući neke manje komade nosnicama. Njegove neprirodno buljave oči nisu skidale pogled s televizora.

“Malo previsoko, gospodine Jackson.” Sad je to bio ozbiljan glas Hossa Cartwrighta. Hoss je bio jedan od Sethovih miljenika prije no što se Tak nastanio u njemu, pa je sad bio i jedan od Takovih ljubimaca. Začarani krug, Seth i Tak, poput kotača. “Pokušajmo ponovno, što kažete na to?”

Ruka se spusti polako i trzavo, poput teretnog dizala. Ovaj put čips uđe u Peterova usta i on počne mehanički žvakati. Tak mu se nasmiješi Sethovim ustima. Nadao se – na neki čudan način Tak je imao osjećaje, iako nijedan potpuno ljudski – da Peter uživa u Doritosima, jer će mu to biti posljednje jelo. Isisao je puno životnog soka iz Petera. Najprije je nadomjestio bezmalo razmetljive količine energije koje je potratio danas poslije podne, a potom uzeo još. Priprema za idući korak.

Priprema za noć.

Peter je žvakao i žvakao, komadići Doritosa padali su iz njegovih iskeženih usta i kotrljali se niz prednjicu njegove majice, one sa sretnim likom gospodina Smješka-Smiješića. Njegove očne jabučice, koje su iskočile tako jako iz duplji da se činilo da leže na njegovim obrazima, podrhtavale su u ritmu micanja njegove čeljusti. Lijeva je jabučica prsnula poput zgnječene bobe grožđa kad mu je Tak upao u mozak i više-manje mu ga preoteo – onaj korisniji dio – ali je još malo vidio na desno oko. Dovoljno da može obaviti iduću fazu uglavnom bez ičije pomoći. Naravno, kad mu ponovno proradi motor.

“Peter? Hej, Peter, čuješ li me, stari moj?” Tak je sad govorio sječivim britanskim naglaskom Andrewa Casea, Peterova šefa. Kao i ostale Takove imitacije, i ta je bila prilično dobra. Ne dobra kao njegove imitacije vesterna ili televizijskih emisija (koje je imao prilike kudikamo dulje uvježbavati), ali ne i loša.

A glas nadređenih, otkrio je Tak, čini čuda čak i u onih s neizlječivim oštećenjima mozga. Na Peterovu licu zatitra plamičak života. On se okrene i umjesto Setha u MotoCajskom MotoVešu ukrašenom crvenkastonarančastim mrljama umaka Chef Boyardee, Peter ugleda Andrewa Casea u elegantnom sakou kockastog uzorka.

“Sad bih želio da odeš na drugu stranu ulice, stari moj. U šumu, ha? Ali ne moraš se odgegati sve do bakine kuće. Samo do staze. Poznaješ li tu stazu u šumi?”

Peter odmahne glavom. Njegove izbuljene očne jabučice zadrhte iznad nategnutih i klaunovski razvaljenih usta.

“Nema veze, naći ćeš je. Teško ju je promašiti, olupino. Kad stigneš do račvišta, možeš počinuti zajedno sa svojim... prijateljem.”

“Prijateljem”, reče Peter. Ne baš upitno.

“Da, tako je.”

No Peter nikad nije upoznao muškarca kojem će se pridružiti na račvištu staze a nikad i neće, ali nije imalo smisla Peteru takvo što govoriti. Nije mu ostalo dovoljno pameti da to shvati, kao prvo. A kao drugo, uskoro će biti mrtav. Mrtav kao Herb Wyler. Mrtav kao muškarac s kolicima iz samoposluživanja, onaj s kojim će se Peter uskoro sresti u šumi.

“Moj prijatelj”, ponovi Peter. Sad malo sigurnije.

“Aha.” Nije više bilo britanskog šefa; Tak se vratio Johnu Payneu koji podražava Garyja Coopera. “A sad giljaj, kompa.”

“Niz stazu do račvišta.”

“Tako je.”

Peter se uspravi poput stare igračke na navijanje zahrđalih zupčanika. Njegove očne jabučice zatresu se na srebrnoj nestvarnoj svjetlosti televizora.

“A sad giljam. Kad stignem do račvišta, počinut ću s prijateljima.”

“Tako je, takav je dogovor.” Sad je to bio napol-podrugljiv, napol-nasmijan glas Roryja Calhouna. “On je nešto posebno, taj tvoj prijatelj. Moglo bi se reći da je on sve ovo započeo. Odnosno, upalio fitilj. Kreni, kompa. Svako dobro ti želim na stazi. Do viđenja.”

Peter prođe ispod lučnog dovratka, ne pogledavši ni jednim umirućim okom u Audrey, koja je ležala skljokana na jednom od stolaca u dnevnom boravku, poluotvorenih očiju. Izgledala je kao da je u nesvijesti ili možda u komi. Disala je polagano i pravilno. Njezine noge, duge i lijepe (prva stvar koja je Herba privukla njoj u doba kad je još bila Audrey Garin), bile su ispružene ispred nje i Peter se skoro spotakne o njih u svom mjesečarskom hodu prema ulaznim vratima. Kad je otvorio vrata a crvena svjetlost smiraja dana pala na njegova iscerena usta, još je više izgledao kao da nijemo vrišti.

Na pola kolnog prilaza dok je ona crvena svjetlost padala poput krvi koja se cijedi kroz stup dima koji se diže iz kuće Hobartovih, glas Roryja Calhouna razlegne mu se glavom i zasiječe u mozak poput britve: Zatvori vrata za sobom, kompa, zar si se rodio u štali?

Peter načini pijani ‘nalijevo krug’, vrati se i učini kako mu je bilo rečeno. Vrata su bila glatka i netaknuta, jedina u ulici neizrešetana mecima. On načini još jedan ‘nadesno krug’ (i pritom skoro padne s trijema) a tad zaplovi kroz onu crvenu svjetlost prema svojoj kući, gdje će proći niz kolni prilaz, pa pokraj natkritog prolaza između kuće i garaže, pa u stražnje dvorište. Ondje će se popeti preko niske žičane ograde i zaći u zeleni pojas. Naći stazu. Naći račvište. Naći svog prijatelja. Počinuti s njim.

On prekorači preko ispruženog tijela svoje supruge, pa zastane kad se divlji urlik vine u vrući, zadimljeni zrak: Au-au-auuu... Iako je bio pri kraju snaga, od tog mu se urlika po rukama proširi paukova mreža žmaraca. Što kojot radi u Ohiju? U predgrađu Colum –

Giljaj, kompa. Odgambaj, malo pseto.

Bol, još neizdržljiviji nego prije. Peter jekne kroz zamrznutu krivulju svog osmijeha. Svježa krv curne mu iz prsnutog oka i spuzne niz obraz.

On ponovno krene, a kad se urlik ponovio – ovog mu se puta pridruže i drugi, treći i naposljetku četvrti – on nije reagirao. Mislio je jedino na stazu, račvište, prijatelja. Tak posljednji put provjeri njegov um (nije dugo potrajalo, Peteru nije ostalo puno mozga koji bi trebalo provjeriti) a potom se povuče.

Sad su ostali samo on i žena. Vjerojatno je znao zašto ju je ostavio na životu, poput ptice za koju se govori da živi u čeljusti krokodila, ptica sigurna od krokodilovih zuba jer ih čisti, ali je Tak neće još dugo držati na životu. Na mnogo načina dječak je bio nadahnut domaćin – vjerojatno već dolazi domaćin u kojem bi mogao živjeti i toliko rasti – ali je postojao jedan ironičan nedostatak: ono što bi Tak zamislio i poželio, dječak nije mogao izvršiti. Mogao je odijevati ženu i obojiti joj kosu, mogao ju je razodjenuti, mogao ju je po želji natjerati da se štipka za bradavice i da čini svakojake djetinjaste stvari. Ali nije to želio. Ono što je želio bilo je obljubiti je, a to nije mogao. Kadšto bi mu se učinilo da bi mu moglo uspjeti nekakvo sjedinjenje unatoč domaćinovoj nezrelosti... ali je Seth još bio u tom tijelu i u nekoliko navrata kad je to pokušao, Seth ga je onemogućio. Tak se mogao nadmetati sa Sethom i skoro sigurno bi ga nadjačao, ali je možda bilo bolje to ne činiti. Nije se pomolio iz svog crnog stana ispod nevadske prašine, nakon svih tih tisućljeća zatočeništva da bi vodio ljubav sa ženom koja je bila puno mlađa od Taka a puno starija od tijela njegova domaćina.

A zašto je uopće došao?

Pa... zabaviti se. I...

Gledati televiziju, šapne glas duboko u njegovoj glavi. Gledati televiziju, jesti špagete i stvarati. Graditi.

“Izazivate me, šerife?” upita Rory Calhoun i Takove oči svrnu pogled ponovno na televizor. Možda još nekoliko ljudi – onih drugih – kreće u šumu. Mogao bi to provjeriti na ovaj ili onaj način, kad bi zaista želio, ali nije. Neka odu u šumu ako žele. Neće im se svidjeti ono što će ondje zateći. A kamo bi mogli otići? Natrag, i nikamo drugamo. Natrag u kuće. U vrlo stvarnom smislu, nije bilo ničeg drugog. U međuvremenu, Tak će štedjeti snagu. Opustiti se i gledati film. Uskoro će doći vrijeme da padne noć.

“A da porazmislimo o svemu?” upita John Payne i Seth i Tak se ponovno stope, kao što bi ih vesterni – poglavito ovaj – uvijek zbližili. Tak se nagne naprijed, netremice zagledan u ekran, pa podigne zdjelu punu zgrušane smjese špageta i hamburgera. Počne jesti, očiju prikovanih za televizijski ekran, ne primjećujući komade mesa koji bi se s vremena na vrijeme skotrljali niz njegova gola prsa i počinuli u njegovu krilu. Uskoro će ponovno početi posljednji obračun – KA-POW i KA-BAM dok ne svane dan – i Tak se prepusti priči i mirnim crno-bijelim slikama, upijajući ozračje nasilja, nabijeno elektricitetom poput skore oluje. Dok je tako gledao, zatravljen, Seth Garin odvoji se od Taka i odmakne kradomice, poput dječaka koji se šulja pokraj usnulog diva. Pogleda u televizor i ne iznenadi se kad shvati da mu se, bez obzira na to što Tak vjeruje, Stegovnici više ne sviđaju. Tad se okrene, nađe jedan od tajnih prolaza koje je prokopao za Takove vladavine i bio iščezne u njemu. Zađe dublje u svoj um, prolazom koji se spuštao sve dublje. Najprije je hodao, a potom počne trčati. Nije ništa bolje razumio ovaj svijet od onog vanjskog, ali je to sad bio jedini svijet koji je imao.

Iz filma Stegovnici, scenarij Craiga Goodisa i Quentina Woolricha

EKST. GLAVNA ULICA DAN

ŠERIF STREETER promatra kako ZAMJENIK LAINE grubo podiže CANDYJA na noge. Iza njih, u kući od pečene opeke u kojoj je smještena Kineska praonica rublja Lushan, zbijena skupina kineskih radnika promatra taj prizor s vrata.

CANDY– U što blejite, kosooki?

Oni ne uzmiču.

KINEZ, PRALJA– Vas! Odjeću treba oprati, svakako, svakako!

Ostali KINEZI se nasmiju. Čak se i STREETER malo nasmiješi. CANDY je zaprepašten. Ne može vjerovati da ga je STREETER pobijedio u poštenoj borbi, ne može vjerovati da mu se ti Kinezeri smiju, ne može vjerovati da se išta od ovog događa.

STREETER– Uđite, momci.

KINEZI se vrate u praonicu, ali zaviruju kroz prozore.

STREETER (LAINEU)– Josh, pobrini se da dobije šešir. Ne bih želio da mora u zatvor bez šešira.

Cereći se od uha do uha, LAINE podigne CANDYJEV šešir pripadnika južnjačke konjice, koji je pao s CANDYJEVE glave kad ga je STREETER prebacio preko prečke za vezanje konja. ZAMJENIK LAINE, smiješeći se još veselije, nabije šešir na glavu pobijeđenog grubijana. Podigne se oblačić prašine.

LAINE– Pođimo, satniče. Sačuvao sam vam najbolji šator u vojničkom logoru. Samo da ga vidite.

SCENA SE NASTAVLJA

Gurne ošamućenog i pobijeđenog CANDYJA prema zatvoru.

Još jednom, MURDOCKOV zaštitni znak – njegova cera – je nestala.

MURDOCK– Šerife, mislite da će Candyjev odlazak u zatvor riješiti vaše probleme?

STREETER se okrene prema njemu. MURDOCK odmakne skute svog blatnjavog konjaničkog kaputa kako bi oslobodio kundak vojničkog kolta.

STREETER (nasmiješeno)– Moglo bi se reći da sam uhapsio svog prvog duha. Gdje su ostaci tvojih stegovnika? U kanjonu Desatoya? Skate Rocku? Jesi li mi sad spreman reći?

MURDOCK– Lud si ko februarski mačak!

STREETER– Ma je li? Vidjet ćemo. Čini mi se da noćas neće jahati nijedan duh bez satnika Candella koji bi dijelio posteljinu.

I dalje se smiješeći, STREETER se ponovno okrene prema zatvoru.

MURDOCK– A ako bih ti rekao da su stegovnici puno bliže nego što su planina Desatoya ili Skate Rock? A kad bih ti rekao da su na prilazima gradu i da samo čekaju prvi pucanj? Kako bi ti se to svidjelo, ti prokleti jenki?

STREETER– Mislim da bi mi se to prilično svidjelo.

On podigne pogled, prinese prste ustima i FUĆNE.

SCENA SE NASTAVLJA

EKST. GLAVNA ULICA, KROVOVI, POGLED NA ULICU

Muškarci se počnu pomaljati iza svakog natpisa, dimnjaka! lažnog pročelja. Prethodno prestravljeni ŽITELJI sad izgledaju strogo i nose puške. Nalaze se na kineskoj praonici, Worllovom pogrebnom zavodu. Među njima se muči strepnja da su stegovnici nadnaravni posjetitelji koji su došli kazniti grad zbog njegovih grijeha, podigne ruku u znak pozdrava ŠERIFU.

PONOVNO GLAVNA ULICA, SA STREETEROM I MURDOCKOM

STREETER uzvrati YEOMANU pozdrav kratko odmahnuvši rukom, pa se okrene MURDOCKU, koji izgleda gnjevno i zbunjeno. Opasna kombinacija!

STREETER– Aha, pozovi ih, ako ti se hoće,

MURDOCKOVO se lice zategne. Spusti ruku tako da je sad bila nekoliko centimetara iznad drška njegova kolta. Nijedan od njih nije primijetio kako se LAURA progurala iz saluna iza MURDOCKA. Odjevena je u jedan od svojih svjetlucavih kostima i nosi svoj DERRINGER.

MURDOCK– Izazivate me, šerife?

STREETER– A da siđemo? Porazmislimo o svemu?

Ali on zna da je odveć kasno, nije ostavio MURDOCKU puno prostora za uzmak. STREETER spusti ruku malko iznad drška svog revolvera.

MURDOCK– Vrijeme za razgovor je prošlo, šerife.

SCENA SE NASTAVLJA

STREETER– Ako tako želiš.

MURDOCK– Mogli ste se ne umiješati i nitko ne bi nastradao.

STREETER– Tako se u našem kraju ne postupa. Mi – (ugleda LAURU)

STREETER– Laura, ne!

Čuje se samo ŠKLJOCAJ. ORUŽJE JE ZATAJILO! Djelić sekunde potom, MURDOCK izvadi svoj kolt i metak namijenjen STREETEU. Ona se SKLJOKA.

EKST. KROVOVI

ŽITELJI podižu puške na gotovs.

GLAVNA ULICA ISPRED SALUNA

MURDOCK vidi što se sprema pa jurne natrag kroz dvokrilna vrata u razmjernu sigurnost saluna Lady Day. STREETER ga pojuri s dva metka, a tad potrči LAURI i klekne pokraj nje.

KROVOVI

FLIP MORAN, konjušar, ispali rafal. Nekolicina žitelja povede se za njegovim primjerom, ali samo dvojica, na svu sreću.

GLAVNA ULICA ISPRED SALUNA

Metak zazuji, odbije se od jednog vratnog krila i izbije iverak.

STREETER– Ne pucajte, pobjegao je!

KROVOVI

SCENA SE NASTAVLJA

Muškarci spuste puške. FLIP MORAN izgleda zbunjeno i postiđeno.

EXT. STREETER I LAURA, IZBLIZA

ŠERIFOVA tvrda ljuštura na trenutak nestane – razbije se. On pogleda u UMIRUĆU PLESAČICU i shvati da je voli!

STREETER– Laura!

LAURA (kašlje)– Revolver nije opalio... uvijek si govorio... nikad ne vjeruj... revolveru...

LAURA (kašlje)– Pre... prekasno. Samo me zagrli!

STREETER to učini. Ona ga ČUDNO pogleda.

LAURA– Šerife!... Zar plačete?

EKST. IZA SALUNA

MURDOCK izjuri iz saluna. NAREDNIK MATHIS je još ondje, pridržava konje.

NAREDNIK – Što se dogodilo? Čuo sam pucnjavu!

MURDOCK (širokim pokretom zajaše konja) – Nije važno. Vrijeme je da pozovemo momke.

NAREDNIK– Hoćeš reći –?!

MURDOCKOVO ludilo provali punom snagom. Oči mu se zažare.

SCENA SE NASTAVLJA

Usne nabora u izrazu koji je sličio CERU. Režanju u kut stjerane ŽIVOTINJE!

MURDOCK– Sravnit ćemo ovaj grad sa zemljom!

Oni okrenu konje i odjure se pridružiti ostalim stegovnicima.

DEVETO POGLAVLJE

1

Steve i Collie nisu morali preskakati preko ograde u dnu Docova dvorišta; ondje su bila vratašca, iako su morali iščupati priličnu količinu dobro ukopanog bršljana prije no što su se mogli poslužiti njima. Samo su dvaput izmijenili po nekoliko riječi prije no što su stigli do staze. Prvi je put progovorio Steve. Osvrnuo se i pogledao stabla uglavnom zakržljala, grmolika, sad tajanstvena od šušnja kišnice koja kapa s lišća – pa upita: “Jesu li ovo topole?”

Collie, koji je zaobilazio osobito pakostan grm trnjaka, pogleda ga: “Što si rekao?”

“Pitao sam te jesu li ova stabla topole. Budući da smo bili u Topolskoj ulici, pa sam pomislio.”

“Oh.” Collie se ogleda sumnjičavo, premještajući sačmaricu iz jedne u drugu ruku, pa prijeđe rukom preko čela. U zelenom je pojasu bilo jako vruće. “Istinu govoreći, ne znam jesu li topole ili borovi ili eukaliptusi. Botanika mi nikad nije bila jača strana. Ono ondje je štrkljoguza breza i to je sve što znam o toj temi.” Rekavši to, on ponovno krene.

Pet minuta potom (Steve se već počeo pitati postoji li doista staza ili su to samo puste sanje), Collie se zaustavi. Okrene se i zagleda pokraj Stevea, tako napregnutim pogledom da se Steve okrenuo videti u što on to gleda. Ne ugleda ništa osim zamršenog zelenila kroz koje su se već probili. Ni traga od Docove kuće, a ni kuće Jacksonovih.Vidio je sićušan klin crvene boje koji je mogao bili dimnjak na vrhu kuće Carverovih, ali je to bilo sve. Kao da su bili stotinu kilometara od najbliže ljudske nastambe. Od te pomisli – i svijesti da je to istina – Steva obuzme jeza.

“Što je?” upita on, misleći da će ga policajac upitati zašto ne čuju automobile, pa čak ni niskoležeći bicikl nekog klinca, ili jednu jedinu liniju jako pojačanih basova, ili motocikl, ili trubu, ili povik, išta.

No umjesto toga Collie reče: “Gubimo svjetlo.”

“Nemoguće. Tek je –” Steve pogleda na sat, ali je sat stao. Baterija je izdahnula, vjerojatno; nije ju mijenjao nakon što mu ga je sestra darovala za Božić prije nekoliko godina. No čudno da je stao baš poslije četiri sata, nedugo nakon što se dokoturao u ovu prekrasnu uličicu.

“Tek je što?”

“Ne mogu točno reći, stao mi je sat, ali razmisli samo. Ne može biti puno više od pet i trideset, pet i četrdeset pet. Možda je i manje. Zar ne kažu da se u kriznim trenucima čini da vrijeme brže prolazi?”

“Čak i ne znam tko su ti ‘oni’, nikad nisam”, reče Collie. “Ali pogledaj svjetlo. Vrstu svjetla.”

Steve to učini. Da, bilo je nečeg u tome. Steve je to nerado priznao, ali je bilo tako. Svjetlo je koso prodiralo kroz guštik (najprikladniji naziv, a ne zeleni pojas) u užarenim crvenim snopovima. Crveno sunce noću, mornareva sreća, pomisli on i odjednom, kao da je ta misao bila otponac, sve se pokuša svaliti na nj, sve što nije bilo u redu, i on to nije mogao izdržati. Podigne ruke i poklopi njima oči i pošteno se odalami po glavi kundakom puške koju je nosio, osjeti kako mu mjehur popušta, svjestan da je na rubu da natopi donje rublje, ali nije hajao. Zatetura prema natrag i – iz daljine, činilo se – začuje Collieja Entragiana kako ga pita je li mu dobro. On reče da jest (činilo mu se da nikad ništa nije rekao s toliko muke) pa se prisili spustiti ruke i ponovno pogledati u to bunilo crvene svjetlosti.

“Dopusti da te upitam jako osobno pitanje”, reče Steve. Činilo mu se da mu glas ne zvuči nimalo nalik njegovu. “Koliko se bojiš?”

“Jako.” Ljudeskara rukom otare još znoja s čela. Bilo je jako vruće ovdje, ali unatoč šuštanju lišća s kojeg je kapalo, Steveu se ta žega učini neobično suha, nimalo zelenopojasovska. I mirisi su bili takvi. Nisu bili neugodni, ali su bili suhi. Skoro egipatski. “No ne gubi nadu, čini mi se da vidim stazu.”

I zaista je to bila staza. Izbili su na nju za manje od minute nakon što su ponovno krenuli i Steve ugleda tragove – utješne, s obzirom na okolnosti – životinja koje su se služile tim koridorom: vrećica čipsa, omot vrećice bejzbolskih sličica, dvije baterije koje je netko možda iščeprkao iz vokmena nakon što su se istrošile, pa inicijali urezani u stablo.

Na drugoj strani staze ugleda nešto kudikamo manje utješno: nakazno rastinje, bodljikavo i pakosno zeleno, između ruja i šipražnih stabala. Još su dvije takve biljke stajale iza prve, a njihove nezgrapne ruke štrcale su ukočeno uvis poput ruku izvanzemaljskih prometnika.

“Jebi ga, vidiš li ti ono?” upita Steve.

Collie kimne glavom. “Sliče kaktusima. Ili kaktusovima. Ili kako se već kaže za više od jednog.”

Da, pomisli Steve, ali samo onoliko koliko žene koje je Picasso slikao u svojoj kubističkoj fazi sliče pravim ženama. Jednostavnost kaktusa i njihova asimetrija – poput one ptice rasparenih krila – davale su im nadnaravno obilježje od kojeg ga zaboli glava. Kao da gleda u sliku koja nikako da se izoštri.

Zaista pomalo sliči lešinaru, bio je rekao Doc. Kako bi ga dijete nacrtalo.

Stvari su se počele zbrajati u njegovoj glavi. Nisu se počele slagati, barem ne još, ali su se počele spontano zbijati u ono što su ih u školi učili da se u algebri zove skup. Kombiji, koji su izgledali poput kulisa na subotnjoj matineji. Pa ona ptica. A sad ovi napasno zeleni kaktusi, nalik nečemu što bi se moglo vidjeti na slici nekog žustrog prvoškolca.

Collie priđe biljci najbližoj stazi i oprezno ispruži prst.

“Čovječe, ne čini to, lud si!” reče Steve.

Collie se ogluši na nj. Ispruži prst još dalje. Bliže. I još bliže –

“Jao! Prokletnica!”

Steve poskoči. Collie strelovito povuče ruku i zagleda se u nju poput djeteta koje je zadobilo zanimljivu novu ogrebotinu. Tad se okrene prema Steveu i ispruži prst. Kap krvi, mala, tamna i savršena, oblikovala se na jastučiću njegova kažiprsta. “Dovoljno su stvarni da krvare”, reče on. “Barem ovaj to čini.”

“Naravno. A što ako te otruje? Poput nečeg iz ekvatorijalne Afrike, nešto slično tome?”

Collie slegne ramenima kao da kaže da je sad odveć kasno, prijatelju, i krene niza stazu. Na ovom dijelu išla je prema jugu, prema Zumbulskoj. Uz tu crvenonarančastu sunčanu svjetlost koja je plavila kroz stabla zdesna, barem se bilo nemoguće izgubiti. Krenu nizbrdo. Dok su hodali, Steve je u šumi vidio sve više onih izobličenih kaktusa istočno od staze. Na mjestima su zapravo potiskivali stabla. Grmlje se prorijedilo – s dobrim razlogom: površinski sloj zemlje je tančao i zamijenio ga je zrnati pješčani sloj koji je sličio na... na...

Znoj je curio Steveu niz čelo i grizao ga za oči. On ga obriše. Tako je vruće, a svjetlost tako jaka i crvena. Osjeti mučninu.

“Pogledaj.” Collie upre prstom. Dvadesetak metara ispred njih, još jedan grozd kaktusa stražario je kod račvišta staze. Iz njih su štrcala, poput brodske krme, prevrnuta žičana kolica iz supermarketa. Na izdišućoj svjetlosti, metalne šipke izgledale su kao umočene u krv.

Collie otkasa do račvišta. Steve zabrza da ne izgubi korak, ne želeći se razdvojiti od policajca ni nekoliko metara. Kad je Collie stigao do račvišta, u neobičan zrak oko njih vinu se urlici, kreštavi a opet nekako mučno ljupki, poput četveroglasnog suglasja: Auuuu! Auuuu! Au-Au-Auuuu! Kraći tajac pa se ponovno začuju, ovaj put njih više, preklapaju se, štektavi, i svaki četvorni centimetar Steveove kože puni se žmarcima. Moja djeca noći, pomisli on, i u glavi ugleda Belu Lugosija, crno-bijelu sablast, kako širi svoj plašt. Možda i nije nešto posebno, ta slika, ali s obzirom na okolnosti, um ti odbludi kamo je njemu volja.

“Isuse!” reče Collie i Steve pomisli da se to odnosi na urlike – kojoti zavijaju negdje istočno od njih, gdje bi trebale biti kuće, trgovine i pet vrsta McBurger restorana – ali orijaški policajac nije gledao u tom smjeru. Gledao je dolje. Steve isprati njegov pogled i ugleda nekog čovjeka kako sjedi pokraj nasukanih kolica. Bio je naslonjen na jedan od kaktusa, naboden na njegove bodlje poput groteskne ljudske poruke ostavljene ovdje da bi je oni našli.

Au-Au-Auuuu...

On ispruži ruku, i ne misleći, i nađe policajčevu ruku. Collie osjeti njegov dodir pa i on posegne za Steveovom rukom. Bio je to čvrst stisak, uli Steveu nije smetalo.

“Jebi ga, vidio sam tog tipa”, reče Collie.

“Kako to zaboga znaš?” upita Steve.

“Po odjeći. I kolicima. Vidio sam ga kako se skita po našoj ulici dva-tri puta od početka ljeta. Da sam ga ponovno vidio, bio bih ga ukorio. Vjerojatno je bezopasan, ali –”

“Ali što?” Steve, koji se jednom-dvaput našao na cesti, nije znao da li da se ljuti ili smije. “Što si mislio da će učiniti? Ukrasti nečiju omiljenu Elvisovu sliku naslikanu na baršunu? Pokušati od Sodersona posuditi lovu za cugu?”

Collie slegne ramenima.

Muškarac priboden na kaktus bio je odjeven u kaki hlače sa zakrpama i još stariju, prljaviju pamučnu majicu i iskrzaniju od one koju je Billingsley našao za Collieja. Njegove stare tenisice bile su povezane izolir-bandom. Bila je to skitnička odjeća a takvo je bilo i vlasništvo koje se izlilo iz kolica kad su se prevrnula: stari par špičoka za plesnjak, komad iskrzanog užeta, Barbika, plava jakna na čijim leđima velikim zlatnim slovima piše ULICE OHIJA, boca vina, poluprazna, začepljena nečim što sliči prstu damske večernje rukavice, te glomazni kazetofon, najmanje deset godina star. Njegovo plastično postolje bilo je zalijepljeno avionskim ljepilom. Bilo je tu i najmanje šest plastičnih vrećica, svaka brižljivo umotana i zavezana dretvom.

Mrtav skitnica u šumi. Ali kako je zaboga umro? Oči su mu iskočile iz duplji i visjele niz obraze na osušenim očnim živcima. Oba su oka izgledala spljošteno, kao da su prsnula od sile koja ih je izgurala. Iz nosa mu je preko usana i prosijedih čekinja na bradi liptala krv. No krv nije prekrila njegova usta – da barem jest, pomisli Steve. Bila su rastegnuta u golemom, ćaknutom osmijehu koji kao da je odvukao uglove skitničinih usta na pola puta do njegovih prljavih ušiju. Nešto – neka sila – prignječila ga je na šumarak kaktusa i razorila tako da mu je izbacila očne jabučice na lice. No ta ga je ista sila ostavila da se smiješi od uha do uha.

Colliejeva ruka ga je stiskala jače no prije. Gnječila mu prste.

“Možeš li popustiti stisak?” upita Steve. “Lomiš mi –”

On pogleda niz lijevi odvojak račvišta, onaj koji bi ih trebao odvesti do Andersonove avenije i do pomoći. Protezao se desetak metara a onda se otvarao poput otvora lijevka u grdni pustinjski svijet. Tu taj krajolik nije nimalo sličio Ohiju, nije pogodilo Stevea iz jednostavnog razloga jer nije sličio nijednom krajoliku koji je vidio u životu. Ili snovima.

Iza posljednjih normalnih, zelenih stabala steralo se široko prostranstvo bjelkastog tvrdog tla koje se protezalo prema uznemirujućem obzoru nareckanih planinskih sljemena. Planine nisu bacale sjene ni pokazivale raznolikost geološkog sastava, nije bilo nikakvih nabora, površinskih žila ili dolina. Bile su to mrtvački crne planine nacrtane masnim bojicama, dječjom rukom.

Staza se nije gubila nego širila, pretvorila u neku vrstu animirane ceste. Slijeva se nalazio napola zatrpani kotač kaubojskih kola. Iza njega bila je stjenovita usjeklina puna sjenki. Zdesna je bio znak, crna slova na izbijeljenoj bijeloj drvenoj ploči:

pisalo je na njoj. Na vrhu natpisa stajala je kravlja lubanja, jednako izvitoperena poput kaktusa. Iza znaka, cesta se pružala pravocrtno prema obzoru u neprirodno smanjujućoj perspektivi koja je Stevea podsjetila na filmske plakate za film Bliski susreti treće vrste. Na nebu iznad planina već je bilo zvijezda, nemogućih, odveć velikih zvijezda. Nisu treperile nego se palile i gasile poput žaruljica na božićnom drvcu. Urlici se ponovno vinu u nebo, ovaj put ne samo trio ili kvartet već čitav zbor. No ne iz podnožja planina; nije bilo podnožja. Samo ravna bijela pustinja, zelene mrlje kaktusa, cesta, usjek, te u daljini, planine poput niske od zuba morskog psa.

Collie šapne: “Što je to, do vraga?”

Prije no što je Steve mogao odgovoriti – To su misli nekog djeteta, bio bi rekao da mu se ukazala prilika – iz usjeka se začuje tiho ležanje. Steveu zazvuči skoro poput praznog hoda snažnog brodskog motora. Tad se u sjenama otvore dva zelena oka i on ustukne korak a usta mu se osuše. Podigne mossbergicu, ali su mu ruke bile poput drvenih klada a puška se činila sićušna, beskorisna. One oči (lebdjele su poput očiju iz stripova u mračnoj prostoriji) izgledale su veličine nogometnih lopti, i nije želio vidjeli koliko bi mogla biti velika životinja koja je išla uz njih. “Možemo li je ubili?” upita on. “Ako nas napadne, misliš li –”

“Pogledaj oko sebe!” prekine ga Collie. “Pogledaj što se događa!”

On to učini. Zeleni se svijet udaljavao od njih a pustinja se širila. Zelenilo ispod njihovih nogu najprije je izblijedjelo, kao da je nešto iz njega isisalo sav sok, a tad iščeznulo kad se tamna, vlažna zemlja isprala i usitnila. Kuglice. To je ono o čemu je razmišljao prije nekoliko trenutaka, kako je površinski sloj zemlje zamijenilo nekakvo čudno kugličasto sranje. Zdesna, jedno od onih zakržljalih stabala naglo iznikne iz zemlje. To bude popraćeno zvukom kakav se čuje kad gurneš prst u obraz i povučeš. Bjelkasto deblo stabla pozeleni i dobije bodlje. Njegove se grane stope, a boja lišća raširi i zamrlja kad se lišće prometne u krakove kaktusa.

“Znaš, mislim da bismo mogli oglasiti povlačenje”, reče Collie.

Steve se nije potrudio odgovoriti; umjesto tog povede razgovor sa svojim stopalima. Trenutak potom, obojica su trčala niza stazu, natrag prema mjestu na kojem su stupili na nju. Isprva je Steve mislio jedino na to kako da ga grana nekog stabla ne ubode u oko, ili da se ne zaleti u trnjak, ili da ne protrče pokraj odbačenih baterija, mjesta gdje trebaju skrenuti desno prema Billingsleyevim vrtnim vratima. Tad ponovno začuje ono kašljavo režanje i sve ostalo izblijedi kao nevažno. Bilo je blizu. Ono zelenooko stvorenje iz usjeka ih je slijedilo. Ma što slijedilo – ganjalo. I sustizalo.

2

Začuje se pucanj i Peter Jackson polako okrene glavu u tom smjeru. Shvati (koliko je još bio u stanju nešto shvatiti) da stoji na rubu svog stražujeg dvorišta i gleda u (koliko je još bio u stanju gledati) stol na trijemu. Na stolu je stajala hrpa knjiga i časopisa, većina načičkana ružičastim papirićima. Bio je radio na stručnom članku s naslovom ‘James Dickey i novojužnjačka zbilja’, naslađivao se pomišlju da će žučljive rasprave u stanovitim bršljanom obraslim akademskim sjenicama. Možda će ga pozvati na druge koledže kao sudionika okruglih stolova! Okruglih stolova do kojih će putovati plaćenih troškova! (U razumnoj mjeri, naravno.) Kako je o tome sanjao! Ali mu se to sve činilo daleko i nevažno. Kao i pucanj iz šume, i krik koji je uslijedio potom, i dva pucnja koja su se čula poslije krika. Čak i držanje – poput tigra koji je pobjegao iz zoološkog vrta i sakrio se u njihovu zelenom pojasu – činilo se daleko i nevažno. Sve što se činilo važno bilo je... bilo je...

“Naći prijatelja”, reče on. “Stići do račvišta na stazi i počinuti pokraj svog prijatelja. Najbolje da... odgambam.”

On prijeđe poprečno preko trijema i pritom udari bokom o rub stola. Primjerak Verse Georgia i nekoliko stručnih knjiga padnu s hrpe i prizemlje na ružičastoj cigli pokrivenoj lokvicama. Peter na to ne obrati pozornost. Njegov sve slabiji vid usredotočio se na zeleni pojas koji se protezao iza kuća na istočnoj strani Topolske ulice. Prošlo ga je njegovo dugogodišnje zanimanje za fusnote.

3

Kad se to dogodilo, Jan nije izrijekom govorila o Rayu Soamesu; pitala se zašto je Bog stvorio svijet u kojem ne možeš ništa protiv želje da te ljubi i miluje muškarac koji često – ma što često, bezmalo uvijek – ima prljave gležnjeve i pere kosu najviše četiri puta na mjesec. I to ako bude sreće. I tako je zapravo govorila o Rayu, samo je izbjegavala spominjati imena.

I prvi put otkad je počela dolaziti ovamo, trčati ovamo, Audrey osjeti tračak nestrpljenja, blagi oblik kljenuti zamora od prijateljstva. Činilo se da je najzad izgubila strpljenje s Janinom opsjednutošću.

Audrey je stajala na ulazu u sjenicu i gledala niz livadu prema kamenom zidu, slušala zuj pčela i pitala se što zapravo ovdje radi. Bilo je ljudi kojima je potrebna pomoć, ljudima koje poznaje i koji su joj, više-manje, dragi. Jedan njezin dio – i to prilično uvjerljiv – pokušavao ju je uvjeriti da oni nisu važni, da su oni ne samo šest stotina kilometara zapadno od nje nego i četrnaest godina u budućnosti, samo što je to bila laž, više ili manje uvjerljiva. Ovo je mjesto privid. Ovo je mjesto laž.

Ali mi je potrebno biti ovdje, pomisli ona. Doista mi je potrebno.

Možda, ali Janin odnos hladno-vruće s Rayom Soamesom odjednom joj je bio neizmjerno dosadan. Došlo joj je da se okrene na pol i kaže: Pa zašto ne prestaneš cmoljiti i daš mu nogu? Mlada si, lijepa si, imaš dobro tjelo. Uvjerena sam da bi mogla naći nekog čiste kose kome ne smrdi iz usta, a koji će te češkati gdje te najviše svrbi.

Reći Jan nešto tako užasno zasigurno će joj priskrbiti izgon iz ovog utočišta, baš kao što su Adam i Eva bili prognani iz rajskog vrta jer su pojeli pogrešnu jabuku, ali to nije ništa promijenilo u njezinu raspoloženju. I da uspije držati jezik za zubima glede Janine ljubavne opsjednutosti, što potom? Janina stotinu pedeseta tvrdnja da je John, iako je Paul možda slađi, jedini ozbiljan kandidat s kojim bi legla u krevet. Kao da se Beatlesi nisu raspali; kao da John nije umro.

A tad, prije no što je uspjela nešto reći ili učiniti, novi zvuk uljez – ne u ovo mirno mjesto na kojem se najčešće čuo jedino zuj pčela, zrikanje cvrčaka u travi i mrmljanje glasova dviju djevojaka. Ovaj je zvuk bio cilikav, lagan ali nekako zahtjevan, poput ručnog zvonca nekadašnjih učiteljica koje pozivaju djecu s odmora, natrag k učenju.

Ona se okrene jer postane svjesna da više ne čuje Janin glas. To nije bilo čudo – Jan više nije bilo. A na okrhnutom stolu, i njegovim isprepletenim inicijalima među kojima je bilo i onih iz Prvog svjetskog rata, zvonio je Takov telefon.

Prvi put otkad dolazi ovamo, Takov telefon zvoni.

Ona mu polako priđe – bila su potrebna tek tri koračića – i zapilji se u nj. Srce joj je snažno tuklo. Jedan njezin dio vrištao je na nju da se ne javlja, jer zna – kao što je oduvijek znala – što ta zvonjava telefona znači: da ju je Sethov zloduh našao. Ali što je drugo mogla učiniti?

Bježi – hladno predloži glas (vjerojatno glas njezina zloduha). Pobjegni u ovaj svijet, Audrey. Niz brdo, rastjeraj leptire pred sobom, preko kamenog zida, pa na cestu s druge strane zida. Cesta vodi do New Paltza, i nema veze ako budeš morala pješačiti cijeli dan da stigneš ondje i završiš sa žuljevima na obje pete. To je sveučilišni grad i negdje u Glavnoj ulici bit će izlog u kojem će stajati natpis – TRAŽI SE KONOBARICA. Poslije možeš naći nešto bolje. Mlada si, ponovno ti je dvadesetak i nešto godina, zdrava si, ne izgledaš loše, a ništa se od ove noćne more još nije dogodilo.

Ne bi mogla to učiniti... ili bi? Ionako ništa od ovog nije stvarno. To je tek pribježište u njezinoj glavi.

Zriiin, zriiin, zriiin.

Lagano ali zahtjevno. Podigni me, govorilo je. Podigni me, Audrey. Podigni me, kompica. Moramo odjahati do Ponderose, samo što se ovaj put nećeš vratiti.

Zriiin, zriiin, zriiin.

Ona se naglo sagne i položi ruke s obje strane malog crvenog telefona. Pod dlanovima osjeti suho drvo, osjeti obrise urezanih inicijala pod jagodicama i shvati da će, ako se našpranji u ovom svijetu, krvariti kad se vrati u onaj drugi. Jer je ovaj stvaran – stvaran je – i znala je tko ga je stvorio. Seth je stvorio ovo pribježište za nju, odjednom je postala uvjerena u to. Istkao ga je od njezinih najljepših uspomena i najslađih snova, dao joj mjesto gdje može otići kad ludilo zaprijeti, a to što se ta sanjarija pomalo izlizala, poput saga na kojem se počinju primjećivati niti tkanja na mjestima na kojima je nožni promet najgušći, to nije njegova krivnja.

A ne može ga ostaviti na cjedilu. Neće.

Audrey pograbi slušalicu. Bila je smiješno mala, dječje veličine, ali ona jedva da je to primjećivala. “Da mu nisi naudio!” vikne ona. “Da mu nisi naudio, čudovište jedno! Ako nekog moraš ozlijediti, ozlijedi men –”

“Teta Audrey!” Bio je to Sethov glas, ali promijenjen. Nije bilo mucanja, tegobnog izvlačenja riječi, zapadanja u nerazgovijetne brbljarije, pa iako je glas bio prestrašen, nije zvučao usplahiren. Barem ne još. “Teta Audrey, poslušaj me!”

“Slušam te! Reci!”

“Vrati se! Sad možeš otići iz kuće! Možeš pobjeći! Tak je u šumi... ali će se Turbo Tutači vratiti! Moraš otići prije no što se vrate!”

“A ti?”

“Sa mnom će sve biti u redu”, reče telefonski glas i Audrey se učini da je u njemu začula laž. Odnosno, barem nesigurnost. “Moraš se pridružiti ostalima. Ali prije no što odeš...”

Ona posluša što je on želio da ona učini i dođe joj da prasne u smijeh – zašto se ona tog nije dosjetila? Bilo je to tako jednostavno! Ali...

“Možeš li ga sakriti od Taka?” upita ona.

“Da. Ali moraš požuriti!”

“Što ćemo učiniti? Čak i da stignemo do ostalih, što možemo –”

“Ne mogu sad objasniti, nema vremena. Moraš mi vjerovati, teta Audrey! Vrati se i vjeruj mi! Vrati se. VRATI SE.”

Posljednji je vrisak bio tako jak da je otrgnula telefon od uha i ustuknula korak, padne, i na trenutak osjeti potpunu, vrtoglavu dezorijentaciju. A tad glavom postranično udari o pod. Udarac je ublažio sag iz dnevnog boravka, ali joj ipak ispred očiju na trenutak projuri gusto jato zvijezda padalica. Ona se uspravi, osjeti miris masti starih hamburgera i vlažni vonj kuće koju godinu dana ili više nitko nije temeljito počistio ili prozračio od krova do podruma. Najprije pogleda u stolac iz kojeg je ispala, pa u telefon koji je čvrsto stiskala u desnoj ruci. Jamačno ga je pograbila sa stola u istom trenutku u kojem je u snu zgrabila Takov telefon.

Samo što to nije bio san ni halucinacija.

Ona prinese telefon uhu (ovaj je bio crne boje i veličine primjerene njezinu licu) i osluhne. Ništa – naravno. Ova kuća ima struju, ako je ostatak ulice nema – Tak mora gledati televiziju – ali je presjekao telefonske žice.

Audrey ustane, pogleda u lučni ulaz u radnu sobu. Znala je što bi vidjela kad bi zavirila u nju: Seth u transu, Taku ni traga. Ali ovaj put nije otišao u film ili ne posve u film. S druge strane ulice začuje strku i vrisku i nešto što je sigurno bio pucanj pa se sjeti stiha iz Knjige postanja, nešto o Božjem duhu kako hodi površinom vode. I Takov je duh, pomisli ona, sad u nekakvoj vrsti kretanja, ide za svojim poslom. Pokuša li sad pobjeći, vjerojatno bi uspjela. No pridruži li se ostalima i ispriča im što zna, i oni joj povjeruju, što bi oni mogli učiniti kako bi se izvukli iz zamke vradžbine u koju su uhvaćeni? Što bi mogli učiniti Sethu kako bi izbjegli Taka?

Rekao mi je da odem, pomisli ona. Da mu vjerujem. Ali da najprije –

Najprije mora učiniti ono što joj je rekao da učini prije odlaska. Tako jednostavna stvar... ali bi mogla riješiti puno toga. Zapravo i sve, budu li imali puno sreće. Audrey odbrza u kuhinju, ne osvrćući se na povike i metež glasova prekoputa ulice. Sad kad se odlučila, njome je ovladala potreba da požuri, da obavi tu posljednju zadaću prije no što Tak ponovno svrne pozornost na nju.

Ili prije no što ponovno pošalje Brigadira Henryja i njegove prijatelje.

4

Kući su stvari krenule naopako, učinile su to spektakularno iznenadim. Johnny je poslije pitao koliko je on tome kumovao – pitao se to često – i nikad nije smislio nedvosmislen odgovor. Pozornost mu je popustila, bez sumnje, iako se to dogodilo prije no što je govno upalo u ventilator.

Pošao je za blizancima kad su oni krenuli kroz šumu prema stazi i dopustio je da mu misli odlutaju jer su dečki hodali očajnički sporo, pokušavali ne šušnuti nijednim grmom i ne slomiti nijednu grančicu. Nijedan od njih nije imao pojma da nisu sami u zelenom pojasu; kad su Johnny i blizanci zašli u nj, Collie i Steve već su bili na stazi, dobrano ispred njih, i hodali šutke na jug.

Johnnyjeve misli ponovno odlutaju Billu Harrisu i njegovu užasnutom razgledu Topolske ulice na dan njegove posjete 1990. godine. Bili je najprije rekao da se Johnny sigurno šali, a kad je shvatio da se ovaj ne šali, upitao ga u čemu je štos. A Johnny Marinville, koji je u to doba počeo bilježiti pustolovine mačke koja po svijetu tegli pribor za otkrivanje otisaka, odgovorio je: Štos je u tome da još ne želim umrijeti, a to znači da moram samom sebi biti urednik. Johnny Marinville od druge verzije, moglo bi se reći. A ja to mogu. Jer imam tu želju što je važno, i jer imam znanje – što je prevažno. Mogao bih reći da je to tek druga inačica mog posla. Prepravljam svoj život. Preoblikujem svoj život.

Zapravo mu je Terry, njegova prva supruga, osigurala tu, možda njegovu posljednju priliku, iako on to nije rekao Billu. Bili čak i nije znao da su, nakon skoro petnaest godina komuniciranja isključivo putem odvjetnika, Johnny i bivša Theresa Marinville započeli pipkav dijalog, kadšto pismima, najčešće telefonom. Ti su kontakti učestali nakon 1988, kad je Johnny najzad odbacio piće i drogu – zauvijek, nadao se. No svejedno nešto nije bilo kako valja, i u jednom trenutku u proljeće 1989. on je ispričao svojoj bivšoj supruzi, koju je jednom pokušao ubosti nožem za maslac, da mu njegov trezvenjački život izgleda besmislen i besciljan. Ne može, rekao joj je, zamisliti da bi ikad više napisao još jedan roman. Kao da se ugasio taj žar, ali mu ne nedostaje to što se ujutro budi a u glavi mu više ne gori taj plam... a zajedno s njim nestao je i neizbježni mamurluk. S time kao da je bilo svršeno. I s tim se mogao pomiriti. No dio koji mu se činio neprihvatljivim bio je to kako ga njegov nekadašnji život (kojeg su njegovi romani bili dijelom) još okružuje, šapuće mu iz kutova i mrmlja iz njegova starog IBM-a svaki put kad ga uključi. Ja sam ono što si ti bio, zvrndanje tipkovnice bi mu govorilo, i što ćeš uvijek biti. Nije bila riječ o slici koju je on sam o sebi stvorio, pa čak ni egu, već jedino o onome što ti je utisnuto u gene od začeća. Pobjegni na kraj svijeta i unajmi sobu u najudaljenijem hotelu, otiđi na kraj posljednjeg hodnika, a kad otvoriš vrata koja ćeš ondje zateći, ja ću ležati na stolu i zvrndati kao i prije, mrmor koji je čuo svih onih jutara kad bi se mamuran pokrenuo nesigurna koraka. Pokraj tvojih bilježaka s idejama za knjige stajat će limenka Coorsa, a u gornjoj ladici gram kokaina, jer to je ono što ti jesi i sve što jesi. Kao što je rekao neki stari mudrac, nema sila teže – zemlja usisava.

“Trebao bi prekopati po dječjim knjigama”, bila je rekla ona, trgnuvši ga iz njegova snatrenja.

“Kakve dječje knjige? Nikad nisam –”

“Zar se ne sjećaš Detektivke Pat Kitty-Cat?”

Trebala mu je minuta, no tad se sjeti. “Terry, pa to je bio tek pričuljak koji sam smislio za onog dripca tvoje sestre jedne večeri kad nikako da zatvori usta a ja pomislio da će tvoja sestra doživjeti živčani –”

“Svidjela ti se dovoljno da si je zapisao, zar ne?”

“Ne sjećam se”, rekao je on, iako se sjećao.

“Znaš da je tako, a i imaš je negdje jer nikad ništa ne bacaš. Uvijek sam sumnjala da spremaš i svoje šmrklje. Možda u kutijici Sucretsa, kao mamce za ribe.”

“Vjerojatno bi bili dobri mamci”, rekao je on, ne razmišljajući o tome što govori nego se pitajući gdje bi ta pričica – osam ili devet rukom pisanih stranica – mogla biti. U Marinvilleovoj zbirci u Fordhamu? Moguće. U kući u Connecticutu koju su on i Terry nekoć dijelili, ona u kojoj je ona sad živjela, iz koje je razgovarala s njim, ovog trenutka? Posve moguće. U vrijeme dok su vodili taj razgovor, ta kuta nije bila udaljenija više od petnaest kilometara.

“Trebao bi naći tu priču”, reče ona. “Bila je dobra. Napisao si je u doba kad si bio dobar a da nisi tog ni bio svjestan.” Zavlada tajac. “Slušaš li?”

“Aha.”

“Uvijek znam kad ti govorim nešto što ti se ne sviđa”, reče ona, “jer su to jedine prigode kad zašutiš. Sav se snuždiš.”

“Ne snuždim.”

“Snuždiš, snuždiš.” A tad reče ono što je možda bilo najvažnije od svega. Posljedicu njezina uzgrednog spomena pričice koju je jednom izmislio kako bi uspavao seronju od nećaka bilo je više od dvadeset milijuna dolara od autorskih prava, a u svijetu se prodalo nekoliko milijardi primjeraka knjige o Patinim budalastim pustolovinama. No to što je potom rekla činilo se važnijim od svih dolara i svih knjiga. I tada, kao i sad. Vjerojatno je to izrekla svojim najobičnijim glasom, ali su se njezine riječi usjekle u njegovo srce poput riječi proročice koja stoji u delfskom gaju.

“Trebao bi se vratiti na početak”, reče žena koja je sad Terry Alvey.

“Ha?” upitao je kad je došao k sebi. Nije želio da ona shvati kako su ga njezine riječi uzdrmale. Nije želio da ona zna da još ima tu vrstu utjecaja nad njim, čak i nakon tolikih godina. “Što to znači?”

“U doba kad si se dobro osjećao. Kad si bio dobar. Sjećam se tog čovjeka. Bio je sasvim u redu. Ne savršen, ali u redu.”

“Terr, ne može se vratiti kući. Sigurno si bila bolesna onaj tjedan kad su obrađivali Thomasa Wolfea na kolegiju iz američke književnosti.”

“Poštedi me. Poznajemo se predugo za igre prepucavanja. Rodio si se u Connecticutu, odrastao u Connecticutu, postigao uspjeh u Connecticutu, i postao pijani, drogirani propalitet u Connecticutu. Ne trebaš se vratiti kući, trebaš otići od kuće.”

“To nije vraćanje na početak, to je ono što mi članovi Klubova liječenih alkoholičara nazivamo ‘zemljopisnim lijekom’. Koji je nedjelotvoran.”

“Moraš se vratiti na početak u svojoj glavi”, odgovori ona – strpljivo, kao da govori djetetu. “A tijelu ti je potrebno neko novo tlo po kojem će hodati. Usto, više ne piješ. A i ne drogiraš se.” Kratka stanka. “Je li tako?”

“Ne”, reče on. “Barem ne heroinom.”

“Ha-ha.”

“Kamo predlažeš da odem?”

“U neko mjesto koje bi ti posljednje palo na um”, odgovorila je ona bez krzmanja. “Najnevjerojatnije mjesto na svijetu. Akron ili Afganistan, svejedno.”

Taj je razgovor od Terry učinio bogatu ženu, jer je Johnny zaradu od Kitty-Cat knjiga podijelio s njom, jedan sebi, jedan njoj. A taj ga je razgovor doveo ovamo. Ne u Akron, već u Wentworth, ulicu ‘U zdravlje’ u Ohiju. Mjesto u kojem nikad nije bio. Odabrao je to područje tako da je zatvorio oči i zabo risaći čavlić u zemljovid Sjedinjenih Država. Pokazalo se da je Terry bila u pravu, bez obzira na užasnutu reakciju Billa Harrisa. Ono što je isprva na neki način smatrao slobodnom studijskom godinom –

Izgubljen u mislima, zabubao se u leđa Jima Reeda. Dečki su se zaustavili na rubu staze. Jim je podignuo pušku i uperio je prema jugu, blijeda i smrknuta lica.

“Što se –” zausti Johnny ali mu Dave Reed rukom poklopi usta prije no što je uspio još nešto reći.

5

Začuje se pucanj, pa vrisak. Kao da je taj krik bio signal – Marielle Soderson otvori oči, izvije leđa, ispusti dug, grlen zvuk u kojem je možda bilo riječi, pa počne drhturiti. Stopala su joj čegrtala po podu.

“Doc!” vikne Cynthia i potrči prema Marielle. “Doc!”

Gary stigne prvi. Spotakne se o kuhinjski prag i bio bi se skljokao na koljena i pao na trbuh svoje supruge da ga Cynthia nije odgurnula. Miris domaćeg ukuhanog šerija visio je oko njega u slatkastom oblaku.

“O se doodilo?” upita Gary. “O mi e sa žeom?”

Marielle je bacakala glavu lijevo-desno. Muklo udari njome o pod. Fotografija Daisy, Corgija koji je znao računati i zbrajati, padne sa zida i dočeka se na njezina prsa. Na svu sreću, staklo u okviru nije se razbilo. Cynthia zgrabi sliku i baci je u stranu. Kad je to učinila, primijeti da je gaza na batrljku ženine ruke pocrvenjela. Šavovi – bar neki – potrgali su se.

“Doc!” vrisne ona.

On pohita od vrata, gdje je stajao i gledao van, skoro hipnotiziran promjenama koje su se još događale. Iz zelenog pojasa iza kuće čulo se rezanje, pa krikovi, pa još pucnjeva. Najmanje dva. Gary pogura u tom smjeru, trepćući vjeđama poput sove. “O se doodilo?” ponovno upita.

Marielle prestane drhtali. Prsti su joj se micali kao da pokušava svirati njima, a tad i to prestane. Oči su joj tupo zurile u strop. Jedina suza kapne joj iz kuta lijevog oka. Doc je uhvati za zapešće i opipa puls. Pritom se zagleda u Cynthiju nekom vrstom zdvojne napregnutosti. “Ako želiš zadržati svoje radno mjesto, morat ćeš zamijeniti tu blagajničku kutu plesnom haljinom”, reče on. “E-Z Stop je sad salun. Lady Day.”

“Je li mrtva?” upita Cynthia.

“Da”, reče Doc i spusti Mariellinu ruku. “Bez obzira na sav trud, mislim da su joj posljednji izgledi istekli prije petnaest minuta. Bila joj je potrebna ekipa iz traumatološke, a ne stari veterinar drhtavih ruku.”

Ponovno krikovi. Povici. Netko je plakao, plakao i vikao: trebao si ga spriječiti, trebao si ga spriječiti. Cynthiju naglo preplavi uvjerenost: Steve, tip koji joj se već počeo sviđati, bio je mrtav. Revolveraši su ondje i oni su ga ubili.

“O se doodilo?” Gary upita treći put. Ne odgovore mu ni starac ni djevojka. Iako je bio ondje, klečao ispod kuhinjskog dovratka pokraj svoje supruge kad ju je Billingsley proglasio mrtvom, Gary kao da nije shvaćao što se dogodilo sve dok Doc s kauča ne povuče dekor od smeđeg rebrastog samta i prekrije ju njime. Tad Garyju dopre do mozga, pijanom ili ne. Lice mu počne podrhtavati. Rukom opipa ispod pokrivača, nađe supruginu ruku, izvuče je i poljubi. Tad je pritisne na obraz i počne plakati.

6

Kad je Jim Reed ugledao obrise kako mu se brzo primiču po stazi, njegovo uzbuđenje ispari. Užas ispuni prostor gdje je do maločas bilo uzbuđenje. Prvi put mu padne na um da to što su došli ovamo možda i nije bila jako pametna zamisao.

Ugledate li u šumi nepoznate ljude, odmah se vraćajte. To mu je rekla mama. Ali se nije mogao ni pomaknuti. Ukipio se. U grmlju se čulo užasno režanje, glasanje neke životinje, i on se uspaniči. Nije vidio Collieja Entragiana ni Stevea Amesa kad su nahrupili iz šikare; vidio je ubojice koji su izašli iz svojih kombija i ubacili se u šumu. Nije čuo Johnnyjev prigušeni povik a nije ni vidio kako se Johnny pokušava iskobeljali iz Daveova stiska.

“Pucaj, Jimmy!” vrisne Dave. Glas mu je bio drhtavi, sluđeni falselo, “Pucaj, Isuse, to nisu oni!”

Jim opali i jedan od njih dvojice padne, uhvativši se za tjeme. Tjeme se rasprsne i odleti u obliku crvene opne kože, kose i kosti. Puška koju je taj muškarac nosio otkotrlja se do ruba staze. Krv se slije kroz njegove prste i prekrije mu lice.

“Sredi i drugog!” vikne Dave. “Sredi ga, Jimmy, prije no što on sredi nas!”

“Ne, ne pucajte!” reče drugi ispruživši ruke. U jednoj od njih je držao pušku. “Molim te, nemoj me ubiti!”

Ali će ga on ipak ubiti, ustrijeliti kao psa. Jim uperi revolver u njega, jedva svjestan da urla na njega i naziva ga pogrdnim imenima: šupak, papan, čoban. Jedino što je želio bilo je ubiti tog tipa i vratiti se mami. On i Dave, obojica. Doći ovamo bila je grdna pogreška.

7

Johnny zabije Daveu Reedu oba lakta u trbuh, koji je bio čvrst i ravan, ali nepripremljen.

Dave ispusti iznenađeni uuf! i Johnny se istrgne iz njegova stiska. Prije no što je Jim uspio ponovno opaliti, Johnny ga je pograbio za ruku i snažno je savinuo. Dječak vrisne od bola. Ruka mu se otvori i revolver Davida Carvera muklo udari o stazu.

“Što to radite?” Dave drekne. “Ubit će nas, jeste li ludi?”

“Brat ti je upravo ubio Collieja Entragiana, susjeda, pa što kažeš sad tko je lud?” reče Johnny. Da, to je dječak učinio, ali tko je kriv za to? Johnny je odrasla osoba. Trebao je uzeti revolver čim su se sklonili s dometa mahnitih očiju i trpkih naredbi Cammie Reed. Mogao je to učiniti; zašto nije?

“Ne”, šapne Jim, okrenuvši se prema njemu, odmahujući glavom. “Ne!” Ali su njegove oči već znale; bile su goleme i punile se suzama.

“Zašto bi on bio ovdje?” upita Dave. “Zašto nas nije upozorio, zaboga –”

Ono rezanje, koje nije prestalo dok se sve ovo događalo, ponovno se nametnulo u užarenom crvenom zraku i brzo doseglo jačinu rike. Muškarac koji je još stajao na nogama – tip iz unajmljenog kamiona okrene se prema tom zvuku i nagonski podigne ruke. Puška u njima bila je jako mala i čovjek je možda imao pravo što se njome poslužio na taj način, da zaštiti njome vrat umjesto da nanišani.

A tad stvorenje koje ih je ganjalo niza stazu iskoči iz šume. Johnnyjeva sposobnost da razmišlja svjesno i suvislo iščezne čim ga je ugledao. Jedino je još zadržao osjetilo vida. Jasan i oštar vid – više prokletstvo nego blagoslov – nije ga nikad iznevjerio, pa nije ni sada.

Ona je neman bila noćna mora žućkastosmeđeg krzna, nakrivo nasađenih zelenih očiju i punih usta nareckanih narančastih zuba. Nije to bila mačka, već nakaradna mačja neman. Ona skoči, otkine nekoliko iveraka s podignute mossbergice svojim preglomaznim kandžama i istrgne je iz stisnutih ruku koje su je držale. A tad, i dalje režeći, baci se na Steveovo grlo.

Iz dnevnika Audrey Wyler:

12. lipnja 1995.

Ponovilo se – ono sanjarenje. Ako je riječ o tome. Treći ili četvrti put, ali prvi (mislim) nakon što sam počela voditi ovaj dnevnik dosad najživopisnije. Čini se da se to uvijek dogodi kad situacija ovdje nije najbolja, a situacija je daleko od najbolje.

Herb je jutros ustao zajedno sa Sethom, provukao ga ispod tuša (ušteda vremena), a kad su sišli u prizemlje Seth se durio a Herbu je počela izbijati masnica na oku. Nisam ga morala ništa pitati o tome. Seth ga je natjerao da se sam odalami šakom, naravno, kao što ga je prisilio da hrče u snu kad smo se vratili iz slastičarnice a Seth otkrio da mu je nestalo njegova prokletog Turbo Tutača. Pogledala sam u Herba i on mi je jedva primjetno mahnuo glavom, kao znak da šutim. Što sam i učinila. Otkrila sam da se uvijek može naći nešto na čemu se može biti zahvalan, u ovom slučaju da je to što je prisilio Herba udariti se šakom po oku bilo sve što je Seth učinio (iako zapravo nije Seth zločestoća nego onaj drugi, onaj dječak). Seth voli ujutro stajati pokraj kupaoničkog umivaonika i gledati kako se Herb brije. Tak se mogao pojaviti u tom trenutku i natjerati ga da si prereže grkljan vlastitim jednokratnim žiletom. Straši me čak napisati takvo što, ali je kadšto bolje staviti na papir.

Dječak, Staklastih nogu počeo je s predstavom prije no što sam stavila doručak na stol – uvijek znam kad je ondje on umjesto Setha jer mu oči nisu tamnosmeđe nego skoro crne. “Gdje mi je TunjoTov?” upita on.

“Još nismo našli SanjoPlov”, rekoh ja, “ali sam uvjerena da hoćemo.”

“Hoću svoj” vrisne on iz petnih žila i Herb žmirne. Ja nisam. Kad viče barem ne baca stvari. “Hoću svoj jebeni TunjoTov.”

“Ne psuj tako pred tetom Audrey”, reče Herb, i ja sam se prestrašila pogleda koji mu je dobacio, jako uplašila, ali Herb nije ponikao pogledom. Tako je hrabar. Tako jednostavno, iskreno, bez preseravanja hrabar. Pa je tako poniknuo pogledom.

“Hoću svoj SanjoPlov”, promumlja on nadurenim glasom koji najviše mrzim.

Ima ih četiri ili pet, a svaka sa šest epizoda. Zaista sam zamrzila te glupe crtićke glasove, osobito Cassien. Kadšto poželim da je Bezlični ubije i baci njezino bezglavo tijelo u nekakav jarak. Bože, oprosti mi, kad bih se barem šalila, ali se ne šalim.

Kad su oni počeli kokodakati u radnoj sobi (uvijek glasno navije ton, što je kadšto dobro), upitala sam Herba kako će kolegama na poslu objasniti masnicu. On podigne glas u falset, zalomi vjeđama i reče: “Reći ću dečkima da sam se zaletio u vrata, dušo.” Pokušao je to sve pretvoriti u šalu. Nije uspio.

Najgori dio današnjeg dana nije bilo to da bi Seth nabacivao stvari, kao onomad kad je Herb predložio da kupimo novi SanjoPlov. To danas nije učinio. Skoro da mi je žao što nije. Samo ide iz prostorije u prostoriju, kočoperno, užeglih očiju, donje usne ovješene poput labrnje, još traži zametnuti Turbo Tutač. Kadšto ode u radnu sobu pogledati nešto na televiziji, ali ga danas čak ni Bonanza ne može dugo zadržati. (Pokušala sam ga uvući u razgovor ali odbija. “Problem je u tome... oh, kad bih barem znala bolje pisati, izraziti to tako da netko tko bi ovo pročitao (iako vjerojatno nikad nitko neće) može razumjeti. Kao da – Dječak štakastih nogu – proizvodi nekakav otrovni elektricitet kad je bijesan. (Kao da ga isijava iz tijela, poput pauka koji ispreda električnu svilu ili tmastih oblaka koji izbacuju munje. Naboj jača i jača sve dok vam u jednom trenutku ne dođe da počnete trčati iz sobe u sobu, vrištati i udarati glavom o predmete, to je stvarno, ne samo osjećaj, nego nešto tjelesno. Od tog te oblije znoj ljepljiv znoj, kao u vrućici), mišići ti podrhtavaju, usta se suše. Zapisat ću nešto ovdje što nikad nisam rekla Herbu. Kadšto, kad se to dogodi, odem u kupaonicu, zatvorim vrata i masturbiram kao luda. To je jedino od čega na trenutak malo popusti pritisak – Orgazmi su tako snažni, da me to plaši. Bombastični!

Osjetila sam to sve već i prije kad bi Dječak štakastih nogu u Sethu zbog nečeg popizdio, ali ta napetost nikad dosad nije potrajala tako dugo ni tako napregnuto. Za nekoliko sati bilo je kao da je čitava kuća puna zemnog plina, i da se samo čeka šibica pa da sve ode u zrak. Bila sam u kuhinji, hodala besciljno, glava me boljela da sam osjećalo kako mi bubnja u očnim jabučicama, a nije me puštala želja da se cerim.

Odem do sudopera i pogledam kroz prozor u stražnje dvorište. Seth sjedi u pješčaniku, igra se s ostalim Turbo Tutačima. Samo, da je tko osim mene vidio kako se igra, uvjerena sam da bi se Seth prije sumraka našao u nekoj specijalnoj ustanovi, nekom mjestu gdje vlada proučava iznimnu djecu.

Turbo Tutači imaju krilca na izvlačenje, ali oni, dakako, ne mogu poletjeti. Samo što Sethovi kadšto lete. Sjedio je u pijesku ruku sklopljenih u krilu, a oni su oblijetali oko njegove glave. Prateća Strijela i GrokTutač i Hladnjača i ostali, ponirali su i prolijetali jedni ispod drugih, obrušavali se i izvodili osmice, nakratko bi dotaknuli sletnu stazu koju je Seth načinio za njih u pješčaniku, a kadšto letjeli u formaciji preko dvorišta prema njegovoj ljuljačci, proletjeli ispod nje poput pilota-kaskadera u filmovima, pa zaokrenuli i vratili se. Dječje igračke, žarkih boja, u letačkim misijama u stražnjem dvorištu. Znam da sigurno zvučim poput luđakinje, ali se kunem Bogom da je to istina. Kadšto se s njima obruši na Hanibala, susjedova psa a H. pobjegne podvinuta repa. I Herb je to vidio.

Neko drugo dijete koje bi vidjelo kako MotoCajski Tutači izvode takve trikove, nasmijalo bi se, zapljeskalo i klicalo, ali ne i Dječak štakastih nogu. On samo sjedi u pijesku nadarenih usta i jarosno pilji.

Seth promatra Tutače a ja promatram njega, osjećam kako to što je u njemu izbija na površinu u valovima, ispunja zrak, zujanjem koje je uglavnom proizvod mašte. (Bila sam spremna iskočiti iz kože, na rubu onesvijestiti se ispred sudopera, a tad, iznenada, dogodi se onaj san na javi. To je nešto predivno, pa iako ga nazivam san na javi, ne ostavlja takav dojam; ostavlja dojam zbilje. U njemu ja ponovno proživljavam jedno poslijepodne koje sam provela u planinarskom domu sa svojom prijateljicom Jan. To je bilo još 1982. godine, prije no što smo se udale. Sjedile smo i razgovarale ne znam kako dugo – ona uglavnom o toj budali masne kose za kojim je u to doba bila luda, a ja o tome kako bih si voljela uzeti tri mjeseca slobodno kad diplomiram i vidjeti malo Amerike.

Tako je divno tamo i mirno. Jedemo suhu hranu. Zrak je topao, ulice izgleda prekrasno a ja se tako osjećam. Znam da to nije stvarnost i da se moram vratiti u onu zavrzlamu, ali dok sam ondje ništa od tog nije važno. Jan i ja razgovaramo, osjećam sunce na licu, mirišem cvijeće.

Ali kao protuotrov Setovim ispadima bijesa osam puta je bolje od trljanja one stvari u kupaonici. (Pitam se ima li Seth ikakve veze s ovim? Kad bi barem Herbie imao mjesto kamo bi mogao otići, ali mislim da nema. Njegove budalaste šale najbliže su tome, jadničak. Kad bih mu barem mogla ispričati o svom mjestu, možda ga povesti sa sobom, ali to ne bi bilo pametno. Mislim da može doznati stvari koje od mene ne može. Herb izgleda tako umorno. Nepravedno je da nam se to sve događa, ali je prema Herbieju to užasno nepravedno.

13. lipnja 1995.

‘Dweem Fwoatah’ se vratio. Maločas. Ne znam da li da osjećam strah ili olakšanje.

Hoću reći, naravno da mi je laknulo. Hvala Bogu da je drijemao kad je zazvonilo zvono na vratima, i hvala Bogu da je Herb na poslu, jer kad prisluškuje Herbove misli, znam da je tako. Mislim da meni to ne može činiti osim ako mu ja ne dopustim da u njih uđe, ili ako sam neoprezna.

Bože. Upravo sam pročitala ovo i potpuno je suludo. Duboko ću udahnuti i početi iznova. Trebala bih imati dovoljno vremena. Seth loše spava od petka. Budem li imala sreće, mogao bi odrijemati do pola pet. Što znači da imam najmanje jedan sat na raspolaganju.

Oko tri sata, dok sam usisavala, začuje se kucanje na kuhinjskim vratima. Otvorim ih a na njima stoji gospodin Hobart, susjed koji stanuje niže nas, i njegov sin, bucmasti crvenokosi dječak debelih stakala na naočalama i sivog lica. Ako baš želite istinu, nekako je odbojan. Dječak u rukama drži SanjoPlov. Bez sumnje Sethov. Nisam morala ni vidjeti slomljeno stražnje svjetlo i ogrebotinu s vozačke strane da bih to shvatila, ali sam zapravo vidjela jedno i drugo. Da me netko u tom trenutku dotaknuo percem, prevalila bih se na leđa. Pokušala sam nešto reći, ali nisam mogla, grlo mi se steglo. Ne znam što bi izašlo iz njega da sam mogla progovoriti!

Danas je vruće, temperatura je viša od dvadeset pet stupnjeva, ali je Hobart odjeven kio đakon (uvjerena sam da to i jest), u crno odijelo i cipele. Sin mu je u juniorskoj mantili iste odjeće.

Nije smetalo to što nisam mogla govoriti, jer je Herbert imao pripremljen scenarij. “Moj vam sin ima nešto reći, gospođo “, reče on, pa spusti pogled na dječaka kao da želi reći, na tebi je red, nemoj zajebati?”

Slineći još jače, Hugh reče da je podlegao Sotoninu glasu Iskušenja (kraticom SGI, kao što je Dječak štakastih Nogu DŠN) i ukrao Sethovu igračku. Govorio je jako brzo, i sve jače plakao. Dječak završi riječima: “Možete otići na policiju i ja ću dati puno priznanje. Možete me istući, ili će me istući moj tata.” Slušati taj dio njegova govora bilo je kao kad nazoveš automat za vremensku prognozu, pa ti snimljeni glas kaže: “Za sadašnje vremenske uvjete, pritisnite jedan. Za prognozu, pritisnite dva. Za stanje na cestama, pritisnite tri.” Bogu hvala da sam bila tako zapanjena. (Da nisam, možda bih se nasmijala a na njima dvojici nije bilo ničeg smiješnog, dok su tako stajali svetački postiđeni. Ja sam se prestrašila njih – poglavito oca – skoro više nego Setha.

A prestrašila sam se i zbog njih.

“Jako mi je žao”, kaže dječak još navijen kao da čita tekst s kartona koji netko drži ispred njega. “Zatražio sam oprost od tate, tražio sam oprost od Isusa a sad i od vas tražim za oprost.”

Nekako sam se uspjela pribrati i uzeti Tutač od njega – bila sam tako smućena da mi je skoro pao na nožne prste – i reći mu da batine neće biti potrebne.

“Dječak se mora ispričati i vašem sinu”, rekao je gospodin Hobart. Izgleda kao obrijani i ošišani Mojsije, ako Mojsija možete zamisliti u odijelu na dvoredno kopčanje s prslukom iz robne kuće Sears. S obzirom na događaje u posljednjih nekoliko mjeseci, nije mi teško ništa zamisliti, to je dio mojeg problema. “Hospođo Wyler, ako biste nas odveli k njemu.”

Kreposni govnar samo da se nije pokušao progurati u kuću! I da znate, ja sam ga izgurala van. (I skoro pritom ponovno ispustila SanjoPlov.) Nije mi uopće trebalo da taj debeli lopuža stane ispred Dječaka štakastih nogu. Ono što sam željela je da obojica odu iz moje kuće, i to brzo. Prije no što ga njihovi glasovi ili njihove emocionalne vibracije (premda nije plakao, Hobart je bio uzrujan koliko i njegov sin, možda i više) probude.

“Seth nije moj sin, on mi je nećak”, rekoh, “i sad upravo spava.”

“Dobro”, reče on i ukočeno kimne glavom. “Čut ćemo se poslije. Poslije podne. Teško ću odvojiti i drugo poslijepodne – znate, radim u tučioni za drobljenje rude u Mileu – ali Božja posla uvijek imaju prednost pred ljudskim.”

Njegov je glas jačao dok je govorio, kako se čini da se uvijek događa s glasovima tipova poput njega, kao da ne mogu reći da moraju isprazniti crijeva, a da to ne pretvore u propovijed. Iskreno sam se pobojala da će se Seth probuditi, a cijelo to vrijeme – kunem se Bogom – dječak je zvjerao naokolo da vidi ima li još nečeg vrijednog za maznuti. Rekla bih da će svanuti dan kad će Hughie završiti na kauču nekog šintera za duše, samo što ljudi poput Hobartovih ne vjeruju u psihijatre, zar ne?

Izgurala sam ih kroz vrata i nastavila ih gurati sve do kolnog prilaza, bila sam tako nabrijana. A dječak pita: “Opraštate li mi? Opraštate li mi?” bez prekida, poput ploče koja preskače. Kad sam ih odgurala do pločnika, shvatim da sam bijesna na obojicu. Ne samo zbog pakla kroz koji smo Herb i ja prošli nego i zato što su se oboje ponašali kao da sam ja nekako odgovorna za besmrtnu dušu tog malog lupeškog dripca. Usto mi iz glave nije išlo to kako su dječakove oči vršljale na sve strane i upijale što mi imamo u našoj kući a što on nema u svojoj.

Prilično sam sigurna – zapravo skoro uvjerena – da puno Sethovih ‘neobičnih sposobnosti’ imaju kratak domet, poput radio-prijenosnika kakve su nekoć imali u auto-kinima, onima koji su dovodili filmski zvuk izravno u vaš autoradio. Ta kad sam ih odvela do ulice, i osjetim se dovoljno sigurnom da upitam kako je Hugh Hobart uspio popaliti Sethov Moto Tutač.

Pritom izmijene poglede. Bio je to smiješan, nelagodan pogled, i shvatim da obojici ne bi teško pale batine pa ni posjeta policije, ali im se nije sviđala pomisao da bi morali govoriti o samom činu krađe. Nije ni čudo da fundamentalisti toliko mrze katolike. Od pomisli da bi se morali ispovjediti sigurno im se stisnu muda.

No, ja sam ih stjerala u kut i naposljetku istina izađe na vidjelo. Uglavnom je William govorio; klinac je zaključio da mu se ne sviđam. Zaškiljio je u mene a i oči su mu prestale vlažiti.

Trećinu sam mogla i sama zaključiti. Hobartovi pripadaju baptističkoj crkvi Sionskom zavjetu i jedna od stvari koje čine kao dobri članovi svoje crkve je da ‘šire evanđelje’. To znači da ostavljaju brošure poput one koju je Herb našao, onu o milijun godina pakla bez vode. Drže se uglavnom kuća koje izgledaju privremeno prazne jer žele ‘širiti Riječi sijati sjeme, a ne se upuštati u rasprave’ (riječi Williama Hobarta), ili zataknu svoje male ljubavne poruke, ispod brisača automobila parkiranih na ulici.

Čini se da su stigli u našu kuću tek što smo mi otišli u slastičarnicu. Hugh je potrčao niz kolni prilaz i gurnuo brošuru ispod kutije za mlijeko, i naravno ugledao SanjoPlov gdje ga je Seth ostavio. Poslije, nakon što mu je njegov otac dao slobodno, ali prije no što smo se vratili iz slastičarnice, Hugh se prošetao niz ulicu... i podlegao uvijek popularnom SGI-ju (Sotoninu Glasu Iskušenja). Njegova je majka jučer, u ponedjeljaki našla Moto Tutač, dok je Hugh bio u školi a ona pospremala njegovu sobu. Sinoć su održali obiteljski sastanak o tome, pa pozvali njihova svećenika da im udijeli savjet, održali kraću kontaktnu molitvu telefonom, i sad su ovdje.

Nakon što je priča bila ispričana, dječak, ponovno razveže ono ‘Opraštate li mi?’ No kad je to drugi put ponovio, ja rekoh: “Prestani to govoriti.”

Izgledao je kao da sam ga ošamarila, a očevo se lice zgrči. Meni se živo fućkalo. Čučnem kako bih mogla pogledati izravno u Hughove svinjske očice. Nije ih bilo lako vidjeti zbog pahuljica prhuti i masnih mrlja na njegovim naočalama.

“Oprost je nešto između tebe i tvog Boga”, rekoh. “A što se mene tiče, ja ću šutjeti o tome što si učinio i preporučam da Hobartovi učine isto.” I hoće, prilično sam sigurna. Dovoljno je bilo pogledati u masnicu na Hughovu obrazu pa da to bude jasno. Ne znam ništa o dripčevoj majci, ali to što je učinio ubija mu oca.

Hugh ustukne koraka od mene. Vidjela sam na njegovu licu da se stvari ne raspliću prema očekivanjima, pa me mrzio zbog toga. To je u redu. I ja njega malo mrzim. Što nije ni čudo, zar ne, s obzirom na vikend kakav smo proživjeli zbog njegovih dugih prstića?

“Sad ćemo se oprostiti od vas, gospođo Wyler, ako ste završili”, reče Hobart. “Hugha čeka duga meditacija. U njegovoj sobi. Na koljenima.”

“Još nisam završila”, rekoh. “Ni izbliza.” Nisam gledala u njega, nego u dječaka. Mislim da sam pokušavala vidjeti je li iza mržnje, stida i kreposti negdje u dubini ostalo nešto od stvarnog dječaka. I jesam li ga vidjela? Iskreno, ne znam.

“Hugh”, rekao sam, “ti znaš da ljudi imaju tražiti oprost samo ako su učinili nešto loše, zar ne?”

On oprezno kimne glavom... kao da svjedoči na sudu i misli da mu jedan od odvjetnika namješta pušku.

“Dakle, znaš da je to što si ukrao Sethovu igračku grijeh.”

On ponovno kimne glavom, još nevoljkije nego prije. Tad se praktički već skrivao iza očeve noge, kao da su mu tri godine a ne osam ili devet.

“Gospođo Wyler, mislim da nije potrebno tiranizirati dječaka”, reče njegov otac. Nevjerojatan drznik. Spreman mi je ustupiti dječaka da ga prebacim preko koljena i istamburam po turu kao po dobošu, ali kad želim da dijete jasno i glasno kaže da je učinio nešto loše, odjednom je to zlostavljanje. U tome ima neke pouke, ali neka me vrag odnese ako znam kakve.

“Ne tiraniziram ga, ali želim da zna da je posljednjih nekoliko dana u našoj kući bilo jako naporno”, rekoh. Odgovorila sam odrasloj osobi, ali sam zapravo govorila djetetu. “Seth obožava svoje Turbo Tutače. Dakle, evo kako ćemo se dogovoriti, Hugh. Želim da mi kažeš da je to što si učinio bilo pogrešno, da je bilo loše i da ti je žao. Tad si slobodan.”

Hugh se zapilji u mene. Kad bi pogledi mogli ubijati, ne bih sad pisala ovaj dnevnik. A jesam li se bojala? Ma da ne bi, molim vas. Kad je riječ o razjebanim klincima, ja živim s prvakom svijeta u toj kategoriji.

“Gospođo, mislite li da je to zaista potrebno?” upita Hobart.

“Da, gospodine”, rekoh. “Više zbog vašeg sina nego zbog mene.”

“Tata, moram li?” zacvili on. Još me gleda pogledom poput Zrake smrti iza svojih umrljanih naočala.

“Ne, reci joj što želi čuti”, reče Hobart. Gorkiji lijek je bolje progutati u jednom gutljaju. Tad potapše dječaka po ramenu, kao da kaže, da, zla je, prava gadura, ali moramo to otrpjeti.

“To-je-bilo-pogrešno-i-loše-žao-mi-je”, reče klinac, kao da ponovno čita napisani tekst. Pritom i dalje pilji u mene – nema više suza ni cendranja. Podignem pogled i ugledam jednak pogled u očevim očima. Njih dvojica nikad nisu izgledali sličniji no tad. Ljudi su čudni. Tresli su se put od svoje kuće do naše, prestrašeni, ali na neki način ushićeni pri pomisli da će ih se raspeti, baš kako se dogodilo i njihovu šefu. Umjesto toga prisilila sam klinca da prizna što je, i to je boljelo i obojica su me mrzili zbog toga.

Važne stvari, ipak su ove: 1) D. F. se vratio, i 2) Hobarts ne želi razgovarati o tome. Ponekad sram je jedini geg koji deluje na ljude. Moram smisliti šta ću reći Sethu, a onda isto to reći i Herbu. Istina jednostavno nije sigurna.

Koraci na katu, idu dolje u kupaonicu. On je gore. Molim te Bože nadam se da sam u pravu i da nije u mogućnosti da vidi moje misli.

Poslije

Velik uzdah olakšanja. JA možda i samu sebe potapšem po leđima. Mislim da je SanjoPlovska kriza prošlost, bez štetnih posljedica (dakako, osim razbijenog posuđa i mojih prelijepili čaša). Seth i Herb obojica spavaju. JA i ja namjeravam otići na počinak čim napišem nekoliko redaka u ovu bilježnicu (voditi dnevniku o ovim okolnostima možda je opasno, ali zna biti tako utješno) i vratim je navrh kuhinjskog ormarića gdje je držim.

To što je Seth ustao kad je ustao, prije no što sam imala prilike razmisliti što ću mu reći, pokazalo se srećom u nesreći. Kad je sišao u prizemlje, očiju još podbuhlih od sna i napola zatvorenih, ja mu pružim SanjoPlov. Ono što se dogodilo s njegovim licem – to kako se otvorilo, iznenađeno i razdragano, poput cvijeta na suncu – bilo je vrijedno skoro cijele one kuće strave. U tom sretnom pogledu ugledam ih oboje, i Setha i DŠN-za. DŠN je sretan da ponovno ima svoj Turbo Tutač. Seth je, čini mi se, sretan iz drugih razloga. Možda se varam, možda vidim čega nema, ali mislim da nije tako. Mislim da je Sethu bilo drago jer je znao da će nas sad DŠN pustiti na miru. Barem neko vrijeme.

Nekad sam, kao dobra studentica, mislila da je DŠN jedan od aspekata Sethove osobnosti – amoralni dio koji freudovci nazivaju idoli, više nisam sigurna. Stalno mi se misli navraćaju na putovanje Garinovih preko Amerike prije no što su stradali Bill, June i dvoje starije djece. Tad se sjetim načina na koji je naš otac razgovarao s nama dok smo bili tinejdžeri, kad smo podizali vozačke dozvole, najprije Bili, pa ja. Rekao nam je da postoje tri stvari koje nikad ne bismo smjeli činiti: voziti slabo napumpanih guma, voziti pijani i primati autostopere.

Je li Bili i ne znajući pokupio autostopera u pustinji? Koji se još vozi u Sethu? Suluda pomisao, možda, ali sam primijetila da se u ovo doba većina suludih zamisli javlja kasno noću kad je u kući tiho i ostali spavaju. Ali suludo ne znači uvijek i pogrešno.

Seth je bio tako sretan da mu se vratio ‘SanjoPlov’, ali sam ja to ionako govorila. Herb je imao samo jedno pitanje: kako je Turbo Tutač dospio ondje? Seth nikad ne ide u podrum, smatra ga jezivim, to zna. Rekla sam da ne znam i – čudo nad čudima – to kao da je bio svršetak razgovora o toj temi.

Seth je cijelu noć prosjedio u radnoj sobi u svojem omiljenom stolcu i držao SanjoPlov u krilu na način na koji bi neka djevojčica držala najmiliju lutku, i gledao televiziju. Herb je iz videoteke donio neki film. Neki stari crno-bijeli s police s popustom, ali se Sethu jako sviđa, to je vestern (naravno) s kraja pedesetih godina. Već ga je dvaput gledao.

Rory Calhoun je u njemu. Zove se Stegovnici.

19. lipnja 1995.

Mislim da smo u sosu.

William Hobart došao je jutros, bijesan. Herb je otišao na posao dvadesetak minuta prije no što se on pojavio, hvala Bogu, a Seth je bio otraga u dvorištu.

“Nešto bih vas upitao, gospođo Wyler”, reče on. “Imate li vi ili vaš suprug kakve veze s onime što se noćas dogodilo s mojim automobilom? Bit će dovoljno da ili ne. Ako imate, bilo bi najbolje da odmah tako kažete.”

“Ne znam o čemu govorite”, rekoh. Sigurno sam djelovala uvjerljivo jer se on malko primiri.

Povede me niz prednji kolni prilaz (rado sam pošla s njim, što dalje od Setha u stražnjem dvorištu, to bolje) i pokaže prema svojoj kući. On vozi jedan od automobila s pogonom na četiri kotača, možda Explorera, nešto takvo. Automobil je stajao na četiri probušene gume, a svi su prozori bili razbijeni. Uključujući vjetrobran i veliki stražnji prozor.

“Oh Bože, žao mi je”, rekoh. I bilo mi je doista žao, iako ne možda iz razloga koje je on pretpostavio.

“Ispričavam se zbog svoje optužbe”, kaže on, ukipio se kao drveni svetac. “Vjerojatno sam pomislio... igračka koju je Hugh uzeo... ako se još ljutite...” Vozilo za vozilo, vjerojatno je želio reći, kao oko za oko.

“Gospodine Hobart, to je za mene već lanjski snijeg”, rekoh, “A ja nisam nimalo osvetoljubive naravi.”

Ne znam je li to istina ili nije, ali sam ga se u tom trenutku jedino željela riješiti. Podilazi me jeza od njega.

“Sigurno neki huligani”, reče on. “Pijanci. Ljudi iz ulice ne bi takvo što učinili.”

Nadam se da su bili huligani, kako bi to mogao biti Seth – ili Dječak štakastih nogu, ako vam je tako draže – ako sam u pravu glede ograničenog dometa njegovih moći? Osim ako njegove sposobnosti jačaju i domet mu se širi.

Ne usuđujem se Herbu reći za ovo.

24. lipnja 1995.

Kad sam jutros sišla u prizemlje pristaviti sve za doručak ugledam Tedove na njihovu kolnom prilazu, još u kućnim ogrtačima. Izađem. Bilo je vruće, ali je noću padala kiša – jaka – pa je zrak bio svježiji i mirisao slatko i vlažno kako zrak miriše poslije ljetnog pljuska. Rano subotnje jutro, jer bi u protivnom cijela ulica istrčala iz svojih kuća, pomislim. Ispred kuće Hobartovih stoji policijski automobil. Po kolnom prilazu i travnjaku posvuda razbijeno staklo, svjetluca na suncu. Villiam i njegova supruga (Irene) stoje na prednjem trijemu u pidžamama i razgovaraju s policajcima. Mala je lopuža na trijemu iza njih i siše palac. Malo je prestar za to, ali je bilo gadno jutro. Čini se da su svi prozori na kući razbijeni, kako oni u prizemlju tako i oni na katu.

Cammie kaže da se to dogodilo oko četvrt do šest, upravo se probudila, pa je čula. “Ne tako glasno kako bi se očekivalo, s obzirom na toliku količinu stakla, ali dovoljno glasno da bi se moglo zaključiti o čemu je riječ”, reče ona. “Neobično, ha?”

“Jako”, rekoh. Glas mi zazvuči normalno, ali se nisam usudila reći još nešto da mi ne bi zadrhtao.

Cammie reče da je pogledala kroz prozor čim je čula buku, ali su ljudi koji su bacili kamenje – već otišli (ako policija nađe kamenje, pojest ću ih s u makom od rajčice). Tko god bio, bio je jako brz. Ona laktom pokaže prema mužu. “Ova je klada sve to prespavala.”

“Najprije automobil, a sad ovo”, reče Charlie. “Huligani, malo sutra. Netko se okomio na Willa.”

“Da”, rekao sam. “Netko je.”

Poslije

Našla sam Sethove papuče zekasti zeko gurnute duboko ispod njegova kreveta. Slučajno – tražila sam rasparenu čarapu. Papuče mokre, ružičasto krzno smršeno, komadići trave zalijepili se za potplate. Znači, bio je noću vani. Ili rano jutros. Sad znam kamo je otišao. Zar ne?

Nije dobro... ali hvala Bogu da se njegov domet ne širi kako sam mislila. To bi bilo još gore.

26. lipnja 1995.

Pričekala sam da Herb ode na posao – nisam željela da ide, izgledao je tako blijedi bolestan, no rekao je da mora završiti nekakvo važno izvješće i da poslije podne ima važnu prezentaciju a zatim otišla u stražnje dvorište porazgovarati sa Sethom.

Seth je sjedio u pješčaniku i tiho se igrao sa svojim MotoCajcima, Stožernim kriznim centrom i onime što je Herb u šali nazivao ‘Ponderosom’. To je komplet, ranč s oborom, koji je Herb vidio na sajmištu kad se jednog dana u ožujku ili travnju vozio kući s posla. Načinio je poluokret i vratio se kupiti ga. Naravno, nije to pravi ranč Ponderosa iz serijala Bonanza, ali glavna kuća s bočnim stranama od trupaca malo podsjeća na nju. Tu je i spavaonica za radnike (dio krova je urušen, ali je inače u dobrom stanju) i puno plastičnih konja (dva sa samo tri noge) za obor. Herb je za to sve platio dva dolara i to je postala jedna od Sethovih najdražih igračaka. Ono što je smiješno (a i malo čudno) je kako je brzo i lagano uklopio ranč u svoje MotoCajske maštarije. Vjerojatno su sva djeca takva, umjetno određene granice ih ne zanimaju, poglavito u igri, ali ti se ipak zavrti u glavi od zbrke žanrova kad vidiš kako Cassie ili Bezličnik jašu na tronogoj ragi oko starog obora.

Da znate, jutros nisam razmišljala ni o čemu takvom. Bila sam prestrašena, srce mi je bubnjalo u grudima, ali kad me pogledao, raspoloženje mi se malo popravilo. Bio je on Seth, a ne onaj drugi. Svaki put kad ugledam Sethovo blijedo, dražesno lišće, zavolim ga još više. To je ludost, možda, ali je tako. Želim ga još više zaštititi, a onog drugog zamrzim još jače.

Upitam ga što se dogodilo Hobartovima – više nije bilo smisla zavaravati se da on nema pojma o tome. Što se dogodilo SanjoPlovu – ali on ne odgovori. Samo je sjedio i gledao me. Upitam ga je li se u subotu ujutro iskrao do njihove kuće i porazbijao im stakla. I dalje nije bilo odgovora. Tad sam ga upitala što želi, što se mora dogoditi da bi on prestao. Mislila sam da ni na to neće odgovoriti. Ali tad reče – za Setha, vrlo razgovijetno: “Trebaju odseliti. Trebaju uskoro odseliti. Ne mogu ga još dugo obuzdavati.”

“Obuzdavati koga?” upitam ga, ali više ništa nije rekao, nego je otišao, kamo već odlazi. Poslije, dok je ručao uobičajeno – Chef Boyardee i čokoladno mlijeko ja odem na kat, sjednem na krevet i zamislim se. Nakon ubojstva mog brata i njegove obitelji, svjedoci su spominjali crveni kombi koji je možda imao radarsku antenu ili neki drugi dio telekomunikacijske opreme na krovu. Novine su ga nazvale zagonetnim kombijem. Prateća Strijela je crvena. I ima antenu na krovu.

Rekoh si da sam poludjela a tad se sjetim SanjoPlova koji smo Herb i ja vidjeli u stražnjem dvorištu. On je bio stvaran, dakako, ali je bio u prirodnoj veličini... a Seth je spavao kad smo ga vidjeli. Možda nije radio punom snagom.

Ako se DŠN umori od pukog razbijanja prozora? Ako pošalje Prateću Strijelu (ili SanjoPlov ili TravdoTutač ili Slobodar) da u prolazu pokraj kuće Hobartovih malo pripuca?

Ne mogu ga još dugo obuzdavati, rekao je Seth.

27. lipnja 1995.

Provela veći dio dana u Mohonku s Jan Goodlin. Znam da ne bih smjela – to je jednako tako bijeg od života kao droge ili alkohol – ali je teško odoljeti. Razgovarali smo o našim obiteljima, i o neugodnostima koje su nam se dogodile u srednjoj školi, uobičajene teme, otrcane i predivne. Do samog svršetka. Tad primijetim da onog telefončića nema, što znači da je vrijeme za povratak. Jan mi reče: “Aud, ti znaš odakle mu energija da obrađuje Hobartove, zar ne?”

Naravno da znam: od Herba. Krade je kao što vampir krade krv. Sve mislim da i Herb to zna.

28. lipnja 1995.

Jutros kasno, sjedila sam za kuhinjskim stolom, sastavljala popis za kupnju, kad začujem sirene vozila Hitne pomoći, ispred kuće Hobartovih. Bolničari izađu i požure u kuću. Ja uđem u svoju kuću – zapravo uletim u nju – i kroz kuhinjski prozor pogledam u stražnje dvorište. Setha nije bilo. Turbo Tutači poređani u pješčaniku, parkirani ukoso kako ih uvijek ostavi kad se stanovito vrijeme ne misli igrati s njima, Ponderosa uredno složena, plastični konji u oboru, ‘Krizni centar’ pokraj ljuljačke, ali nema Setha. Lagala bih kad bih rekla da sam se iznenadila.

“Kad sam se vratila u prednji dio kuće, ljudi su stajali na kolnim prilazima niže i više moje kuće i gledali prema kući Hobartovih. Dave i Jim Reed stajali su na svom kolnom prilazu i ja ih upitam jesu li vidjeli Setha.

“Eno ga, gospođo Wyler”, reče Dave i pokaže prema trgovini. Seth je stajao pokraj stalka za bicikle, gledao na drugu stranu ulice, poput ostalih. “Sigurno je otišao po čokoladicu.”

“Da”, odgovorim ja, znajući da a) Seth nema novca; b) Seth jedva progovori koju riječ s Herbom i sa mnom, a kamoli s njemu nepoznatim prodavačicama; c) Seth nikad ne odlazi iz stražnjeg dvorišta.

Seth ne odlazi, ali se čini da Dječak Štakastih nogu to kadšto čini. Kako bi se našao u akcionom radijusu, pretpostavljam.

Pet minuta potom, bolničari pomognu Ireni Hobart izaći iz kuće. Hugh, sin, držao ju je za ruku i plakao. Mrzila sam tog klinca, zaista jesam, ali ga više ne mrzim. Sad ga samo sažaljevam i strepim za njega. Prednji dio njezine haljine bio je pokriven krvlju. Držala je kompresivni zavoj na nosu a jedan od bolničara odostraga je pritiskao njezino tjeme. Unijeli su je u vozilo hitne pomoći – Hugh je ušao za njom – i odvezli se.

Vratila se za manje od dva sata (tad je Seth bio na sigurnom u radnoj sobi, gledao stare vesterne na kabelskoj). Kim Getter svrati na kavu i reče mi da ide pogledati može li što učiniti za Irene. Ona je jedini žitelj ulice za kojeg bi se moglo reći da prijateljuje s Hobartovima. Reče da je sve pod kontrolom, ali da se Irene gadno prestrašila. Ima jako visok tlak, i uzima lijekove, ali jedva da nešto pomažu. I prije joj je krvarilo iz nosu, ali nikad ovako jako.

Uvela sam Setha u kuću i počela ga drmusati. Rekla mu da mora prestati. On me pogledao, drhtavih usana. Ja sam prestala, bijesna i postiđena. Drmusala sam pogrešnu osobu.

No vidjela sam onog drugog. Kunem se da jesam. Kako se skriva iza Sethovih očiju i smije mi se. Mislim da je najstrašnije od svega to kako dira Hugha Hobarta. Dopušta mu da to sve promatra.

29. lipnja 1995.

Jutros sam se probudila oko tri sata a druga polovica kreveta bila je prazna. I kupaonica. Otišla sam u prizemlje, prestrašena. Nikog u dnevnom boravku, radnoj sobi ili kuhinji. Odem u garažu i zateknem Herba kako sjedi za radnom klupom, odjeven samo u kratke hlačice u kojima spava, i plače. Prije dvije godine ugradio je ondje halogene svjetiljke – svjetiljke s metalnim zaslonom koje sliče onima kakve se može vidjeti u biljarnicama – i na njihovoj žarkoj svjetlosti vidjela sam koliko je omršavio. Izgleda jezivo. Kao da pati od anoreksije. Zagrlila sam ga i on se rasplakao kao dijete. Ponavljao je da je umoran, stalno tako umoran. Rekla sam nešto kao, ujutro odmah moraš otići doktoru Tyersu na pregled. On se samo nasmijao, rekao da ja znam što je njemu.

Naravno da znam.

1. srpnja 1995.

Kasno poslije podne ponovno se vozilo hitne pomoći našlo ispred kuće Hobartovih. Čim sam ga vidjela, potrčim na kat provjeriti što radi Seth, koji je tobože spavao. Nema Setha. Prozor otvoren – prozor na drugom katu – ali nema Setha. Kad sam izašla, ugledam ga na drugoj strani ulice, drži za ruku Toma Billingsleya. Pretrčim preko ulice i čvrsto ga zagrlim.

“Nema straha, Aud, dobro je”, reče Tom. “Samo sam malo prolunjao, zar ne Sethie?”

“Da nisi nikad sam prelazio preko ulice!” rekoh mu. “Nikad!” Ponovno ga prodrmam, nepotrebno.

Ovih tjedan dana trebao bi biti godišnji odmor za gospodina Hobarta, ali će najmanje dio provesti u bolnici. Pao je niz stube, slomio nogu i kuk; Kim mi je poslije rekla da on pije, bez obzira na to što je baptistički đakon. Možda zaista i pije, ali nije to razlog zbog kojeg je pao niza stube.

3. srpnja 1995.

Ne postoji Dječak Štakastih Nogu. Nikad ga nije ni bilo. U Sethu je stvor – nije id, nije još jedna manifestacija njegove osobnosti, a ni auto-stoper, nego nešto nalik trakavici. Može misliti. I govoriti. Danas mi se obratio.

Zove se Tak.

6. srpnja 1995.

Netko je noćas ustrijelio angorsku mačku Hobartovih. Od nje su ostali samo krv i krzno. “Kim kaže da je Irene dobila histerični napad, smatra da se cijela ulica urotila protiv njih jer znaju da će Hobartovi uzaći na nebo a mi ostali ćemo završiti u paklu. “Pa nam zato život na zemlji pretvaraju u pakao”, tako je rekla Kim. Preklinjala ju je da joj kaže tko je to učinio, rekla da je Hugh shrvan, da ne izlazi iz svoje sobe, samo leži na krevetu, plače i govori da je to sve, njegova krivnja jer je grešnik. Kad je Kim rekla da ne zna i da misli da nitko iz Topolske ulice ne bi ustrijelio mačku Hobartovih, gospođa Hobart rekla je da je Kim kao i ostali i da više nisu prijateljice. Kim je jako uzrujana, ali ne koliko ja.

Što da učinim, Bože moj? Još nikog nije ozbiljnije ozlijedio, ali –

8. srpnja 1995.

Bože, hvala ti. Nekoliko minuta poslije devet sati jutros pojavio se kamion s natpisom Selidbe Mayflower i zaustavio ispred kuće Hobartovih.

Sele se.

16. srpnja 1995.

Oh ti jebeno malo smrdljivo govance. Kako si mogao. Da mi te samo dohvatiti, kad bi ostavio Setha, mogla bih te dohvatiti. Oh, Bože, Bože moj. Moja krivnja? Pa dragi, kako ću živjeti bez njega? Kako nastaviti uza sve ovo? Nisam znala da postoji toliko boli na svijetu. Koliko je moje krivnje u tome KOLIKO? Govnaru Tak govnaru. Svršeno je s pisanjem dnevnika. Što sam uopće mislila kakve koristi od tog?

Oh Herb, tako mi je žao, volim te, žao mi je.

19. listopada 1995.

Danas sam primila odgovor na svoje pismo, dugo nakon što sam prestala očekivati da ću ga dobiti. Čovjek koji mi je odgovorio rudarski je inženjer po imenu Allen Symes. Radi u rudniku koji se zove Kineska jama, u gradiću Desperationu u Nevadi. Kaže da je vidio Billa i njegovu obitelj, ali da se ništa nije dogodilo, da im je samo pokazao rudnik i oni su nastavili put, ništa se nije dogodilo.

Laže. Vjerojatno nikad neću doznati zašto, ili što se ondje dogodilo, ali toliko znam. On laže.

Bog mi bio na pomoći.

DESETO POGLAVLJE

1

Sve se dogodilo brzo, ali Johnnyjeva napol predivna, napol užasna sposobnost da događaje vidi i niže u slijed uspjela je održati korak.

Entragian, koji je umirao ali odveć teško ranjen da bi to znao, puzao je prema jednom od onih priprostih kaktusa ulijevo od staze. Glava mu je visjela tako nisko da je na grmlju ostavljala krvav otkos. Lubanja mu se ljeskala između visećih zaklopaca kose poput mutnog bisera. Izgledao je skalpirano.

Nasred staze, plesao se bizarni valcer. Ono stvorenje iz usjeka – zlokobni Picassovski planinski lav stršećih narančastih zuba – uspravio se na stražnje noge a šape položio Steveu Amesu na ramena. Da je Steve spustio ruke kad mu je mačketina kandžama izbacila iz ruku onu puškicu, već bi bio mrtav. No on ih je prekrižio na prsima pa su sad njegovi laktovi i podlaktice bili na mačkinu grudnom košu.

“Ubijte je!” drekne on. “Za Boga miloga, ubijte je!”

Nijedan blizanac ne pomakne ni prstom prema odbačenom revolveru. Nisu bili jednojajčani blizanci, ali im je na licima bio istovjetan tjeskobni izraz.

Planinski lav (Johnnyja bi zaboljele oči kad bi ga pogledao), ispusti ženskast urlik i sune svojom trokutastom glavom prema naprijed. Steve zabaci glavu prema natrag i pokuša prevaliti stvorenje u stranu. No stvorenje se uhvatilo kandžama i njih je dvoje zaplesalo pijani tango. Mačje su se kandže zarivale sve dublje u Steveova ramena i Johnny ugleda krvave cvjetove kako se šire na njegovoj košulji na mjestima gdje su se usjekle kandže – pretjerano velike kao i zubi, samo crne umjesto narančaste. Repom je mahnito trzala lijevo-desno.

Učine još jedan poluokret i Steveu se spletu noge. Na trenutak on zatetura na rubu ravnoteže, još svojim prekriženim rukama držeći na odstojanju nasrćućeg planinskog lava. Iza njih, Entragian je stigao do kaktusa. On se zabije vrhom svoje krvave i grdno izduljene glave u njegove bodlje, pa se sruši i prevali na bok. Johnnyju je sličio na stroj koji se naposljetku istrošio. Kojoti zatule, još izvan vidokruga, ali bliže; zrak je štipao za oči od dima iz goruće kuće.

“Ubij ovu prokletinju!” vikne Steve. Uspio je povratiti ravnotežu, ali će uskoro ostati bez prostora za uzmicanje; bio je na rubu staze. Jedan korak u trnovito šipražje, najviše dva, i prevrnut će se. Tad će mu ova noćna mora razderati grlo. “Ubijte je, molim vas, razderat će me!”

Johnny se u životu nije toliko bojao, ali je svejedno otkrio da je zapravo jedino prvi korak težak; kad je popustila paraliza tijela, ta prepast kao da nije puno značila. Najgore što mu je to stvorenje moglo učiniti bilo je ubiti ga, a smrt bi barem prekinula osjećaj da mu u glavi traje potres.

On podigne Entragianovu pušku – kudikamo veću od one koju je mačka istrgnula iz ruku dugokosog. Sigurnosni je zapor podignut i on ga palcem prebaci na drugu stranu. Tad gurne otvor cijevi na glomaznu glavu planinskog lava.

“Gurni!” zaurla on i Steve gurne. Mačkina glava zaljulja se prema gore i dalje od Steveova grkljana. Mačkino strnište od zuba bljesne poput otrovnog koralja. Svjetlost zalaska sunca bila je u njezinim zelenim očima, pa su izgledale kao da plamte. Johnny je imao dovoljno vremena upitati se je li Entragian napunio pušku – u protivnom Johnny vjerojatno nikad neće napisati novu knjigu o Pat the Kitty, pa malko okrene glavu i povuče okidač. Začuje se zadovoljavajući zvuk poput pucnja biča, iz cijevi lizne plamen a tad Johnny osim mirisa zapaljene kože osjeti miris oprljenog krzna. Planinski lav prevali se u stranu. Veći dio glave bio mu je raznesen metkom, a iza krzna na njegovu potiljku se pušilo. Ono što je bilo u njegovoj podignutoj lubanji nisu bili krv, kosti i tkivo već vlaknasta ružičasta nit koja podsjeti Johnnyja na izolacijski materijal koji je nabavio za potkrovlje svoje nove kuće godinu dana nakon useljenja.

Steve zaglavinja, zalomi rukama da održi ravnotežu. Marinville ispruži ruku, ali je bio omamljen i taj je pokret bio mlak pa se Steve ispruži u grmlju pokraj staze, pokraj trzajućih stražnjih šapa planinskog lava. Johnny se sagne, zgrabi ga za zapešće i povuče. Crne točkice zaroje mu se pred očima i jedan trenutak učini mu se da će se onesvijestiti. Tad se Steve osovi na noge i Johnnyju se razbistri pred očima.

Au-au-auuuu...

Johnny se nervozno ogleda oko sebe. Još ništa ne vidi, ali ti gadovi zvuče kao da su dosad najbliže.

2

Dave Reed nije prestajao misliti da će se uskoro probuditi. Pa što ako osjeća miris policajčeve krvi i znoja kad je kleknuo pokraj njega i ako čuje lipsali zvuk policajčeva disanja (a i svoga). Pa što ako vidi policajčevo jedno umiruće oko ili njegov mozak – njegov sivi i naborani mozak, prizori koji se u njegov mozak probijaju kroz prozor s drvenim kapcima. Ovo mora biti san. Pa nije valjda njegov brat ustrijelio susjeda iz kuće prekoputa, korumpiranog policajca, doduše, ali i čovjeka koji je jednom rekao Caryju Riptonu da pokuša baciti bejzbolsku lopticu prstima poprečno na šavove umjesto uzdužno... i koji je zatim pokazao što misli tako da je bacio loptu da ti pamet stane.

Čini se da sam se pokakao u gaće, pomisli Dave, i dođe mu na povraćanje. On se svlada. Nije želio ponovno povratiti, čak ni u snu.

Policajac podigne ruke i zakvači prste za Daveovu košulju.

“Boli”, šapne promuklo. “Boli.”

“Nemojte –” Dave proguta slinu, nakašlje se “– pokušavati govoriti.”

Iza njega, da živ čovjek ne povjeruje, čuo je kako Johnny Marinville i onaj hipi razgovaraju o tome trebaju li produžiti hodati niza stažu ili ne trebaju. Ludi su, zasigurno. A Marinville... gdje je Marinville bio? Kako je on mogao dopustili da se ovo dogodi? Pa on je odrasla osoba, jebi ga!

Zadrhtavši od napora, Collie se podigne na lakat. Njegovo preostalo oko zurilo je u mladića sumanutom zaprepaštenošću. “Nikad”, šapne on. “Nikad –”

“Gospodine... gospodine Entragian... bolje da...”

Au-au-AUUUUUU!

Ovaj put dovoljno blizu da se Daveu Reedu učini da mu se koža ledi. Došlo mu je da odere lice Johnnyja Marinvillea jer nije spriječio ovo, prije no što je sve otišlo u nepovrat. Pa ipak su ga policajčeve oči prikovale poput kukca na pribadači i jedna od policajčevih krvlju ispruganih ruku zgužvala je pregršt Daveove košulje labavo stegnutom šakom. Možda bi se i mogao istrgnuti, ali...

Ali je to bila laž. Osjećao se kao pribodeni kukac.

“Nikad nisam uzimao droge... ni prodavao... ništa od tog”, šapne Collie. “Nikad uzeo novčića. Namjestili mi. Podmićeni tipovi iz interne kontrole... otkrio sam.”

“Vi –” zausti Dave.

“Otkrio sam! Razumiješ... što govorim?” On podigne ruku koja nije bila umotana u Daveovu košulju, otvori je i zagleda se u nju. “Ruke... čiste.”

“Aha, dobro”, reče Dave. “Ali nemojte pokušavati govoriti. Imate... ovaj... površinsku ranu, i –”

“Jim, ne!” Marinville vrisne iza njega. “Nemoj!”

Dave shvati da se ipak može otrgnuti od umirućeg.

3

“Što ćemo?” upita Johnny dugokosog dok je, s druge strane staze, tamnokosi blizanac kleknuo pokraj muškarca kojeg je njegov brat maločas ustrijelio. Johnny je čuo jedva čujno Entragianovo mrmljanje, kao da se želi ispovjediti prije smrti. Johnny je danas poslije podne ponovno naučio mučnu činjenicu: ljudi teško umiru, uglavnom, a život im gasne bez puno dostojanstva... a vjerojatno uopće i ne shvate da odlaze s ovog svijeta.

“Učiniti?” upita Steve. Zapilji se u Johnnyja, skoro komično zapanjen. Provuče ruku kroz kosu, razmazavši crveno po sijedom. Krv se i dalje širila na ramenima njegove košulje na mjestima gdje su se zarile kandže. “Kako to misliš, učiniti?”

“Nastavljamo li ili se vraćamo?” upita Johnny, glasom promuklim, usrdnim. “Što je niže na stazi? Što si vidio?”

“Ništa”, reče Steve. “Zapravo, povlačim to što sam rekao. Gore je od ništa. To –” Pogled mu skrene pokraj Johnnyja i oči mu se rašire.

Johnny se okrene, pomislivši da je hipi ugledao kojote, da su najzad stigli, ali nisu to bili kojoti. “Jim, ne!” vrisne on. “Nemoj!” Znajući da je već prekasno, vidjevši to na blijedom licu Jima Reeda, s kojeg je sve bilo zbrisano.

4

Mladić je stajao revolvera pritisnutog o glavu dovoljno dugo da se Steve Ames ponada kako on to možda ipak neće učiniti, da se predomislio u pretposljednjem trenutku – posljednje predvorje ‘možda ipak ne’ prije beskrajnog hodnika ‘odveć kasno’ – no tad Jim povuče obarač. Lice mu se zgrči kao da je udahnuo plin boli umjerene jačine. Koža kao da mu se nadula postrance, lijevi obraz izbočio. Tad mu se razleti glava, njegove ambicije da piše izvrsne eseje (da ne spominjemo ambicije da se zavuče u gaćice Susi Geller) ispare u tom neobičnom sutonskom zraku, a crvena se hladetina raspljasne po jednom od onih šašavih kaktusa poput pljuvačke. On zabaulja na klecavim koljenima, revolver mu se skotrlja iz ruku, pa padne. Steve okrene svoje zgromljeno lice prema Johnnyju i pomisli: Nisam vidio to što sam vidio. Premotaj vrpcu, ponovno je pusti, i vidjet ćeš. Nisam vidio to što sam upravo vidio. Nitko od nas nije. Ne, čovječe. Ne.

Samo što jest. Dečko, shrvan grizodušjem i užasom zbog toga što je učinio susjedu, upravo je na njegove oči izvršio samoubojstvo bez umišljaja.

“Trebali ste ga spriječiti!” vrisne Dave Reed i baci se na Johnnyja. “Trebali ste ga zaustaviti, zašto niste? Zašto ga niste spriječili?”

Steve pokuša uhvatiti dečka dok je prolazio pokraj njega, ali je bol u njegovim ramenima bio neizdrživ. Jedino je bespomoćno mogao gledati kako je Dave Reed pograbio Johnnyja i srušio ga na zemlju. Dvaput su se prevrnuli, s jedne strane staze na drugu. Johnny se nađe na vrhu, barem zasad. “David, poslušaj me –”

“Ne! Ne! Uspjeli ste ga spriječiti! Uspjeli ste ga zaustaviti!”

Mladić ošamari Johnnyja najprije desnom, pa lijevom rukom. Jecao je, suze su mu se slijevale niz blijede obraze. Steve ponovno pokuša pomoći no uspije jedino zasmetati Johnnyju, koji je pokušavao koljenima pritisnuti dječakove ruke. Dave se snažno zaljulja jednim bokom i odbaci Johnnyja sa staze. Johnny ispruži ruku kako bi ublažio pad no umjesto toga istočka dlan bodljama kaktusa. Zaurla od bola i iznenađenja.

Steve desnom rukom ščepa Davea Reeda za rame – ta je ruka još barem davala znakove života ali je mladić lagano otrese, i ne osvrnuvši se, pa skoči na široka leđa Johnnyja Marinvillea, obujmi mu rukama vrat i počne ga gušiti. Posvuda oko njih, u sutonu koji se brzo spuštao, kojoti su zavijali – besprijekorno zaokruženi urlici, kakve Steve nikad nije čuo u djetinjstvu, iako se rodio i odrastao u Texasu. Zavijanje kakvo se jedino čuje u filmovima.

5

Oba su se muškarca bila ponudila poći s njom, ali Cynthia nije htjela ni čuti – jedan je bio star, drugi pijan. Vrata u dnu travnjaka još su bila otvorena. Čim je prošla kroz nj ih, morala se probijati kroz šipražje prema stazi. Ugleda nekoliko kaktusa prije no što je stigla do staze (sad ih je bilo više i potiskivali su uobičajenu vegetaciju zelenog pojasa), ali ih ona nije primjećivala. Čula je zvukove borbe ispred sebe: dahtavo, mučno disanje, bolni krik, mukli zvuk udarca. I kojote. Nije ih vidjela, ali su zvučali kao da ih ima posvuda.

Kad je stigla na stazu, vitka sitna plavuša protrči pokraj nje i ne pogledavši je. Cynthia je znala tko je ona – Cammie Reed, majka blizanaca. Slijedio ju je – sopćući – Brad Josephson. Niz njegove obraze curkao je znoj; na kasnoj svjetlosti izgledao je kao da plače krvavim suzama.

Sunce zapada, pomisli Cynthia kad je skrenula na stazu i potrčala za ostalima. Ne izađemo li odavde uskoro, izgubit ćemo se. A kako bi to bilo zabavno!

Uto se začuje vrisak točno ispred nje. Zapravo ne vrisak nego krik. Pomiješani užas i bol. Reedova. Cynthia začuje kad je Brad rekao: “Jebi ga!” baš kad ga je sustigla.

Na trenutak su joj se Josephsonova široka leđa ispriječila da vidi što se događa, a tad se on sagne pokraj Cammie i Cynthia ugledu dva tijela kako leže sa svake strane staze. U sve gušćim sjenama nije mogla raspoznati o kome je riječ – samo da su muškarci i da izgledaju kao da su umrli neugodnom smrću – ali ugleda Stevea kako stoji s jedne strane krkljanca, s lijeve strane staze, i bude joj drago kad ga je ugledala. Njemu bezmalo ispod nogu, bilo je truplo nemani kojoj je bilo raznijeto pola glave.

Cammie Reed klečala je pokraj jednog leša. Nije ga dodirivala nego je ispružila ruke iznad njega, gore okrenutih dlanova i naricala. Na licu je imala izraz ubojite smrtne boli. Cynthia ugleda kratke hlačice i shvati da je riječ o jednom od njezinih sinova.

Ali imaju tako besprijekorne zube, budalasto pomisli Cynthia. Sigurno su nju i njezina supruga koštali pravo bogatstvo.

Brad je pokušavao skinuti onog drugog blizanca (Davea, Cynthiji se učini da se on tako zove, ili možda Doug) s Johnnyja Marinvillea. Gorostasni crnac podvukao je ruke ispod mladićevih i spojio krupne dlanove na Daveovu potiljku – zahvatom ‘dvostruki nelson’. No mladi se Reed nije tako lako predavao.

“Pustite me!” tulio je. “Pustite me, šupku! Ubio mi je brata! Ubio je Jimmyja!”

Kuknjava gospođe Reed prestane. Ona podigne pogled i spokojni, upitni izraz na njezinu bijelom licu uplaši Cynthiju. “Što?” reče ona, tako tiho kao da govori samoj sebi. “Što si rekao?”

“On je ubio Jimmyja!” zatuli Dave Reed. Glava mu se bolno svinula prema naprijed pod pritiskom kojem je Brad izložio njegov vrat, ali je još nepogrešivo prstom upirao u Johnnyja, koji je ustajao. Krv je curila iz jedne piščeve nosnice.

“Ne”, Johnny reče s naporom. Žena ga nije slušala, Cynthia je to jasno vidjela na njezinu bijelom i skamenjenom licu, ali Marinville nije. “Shvaćam kako se osjećaš, David, ali –”

Žena spusti pogled. Cynthia također. Obje istodobno ugledaju revolver na stazi i obje posegnu za njim. Cynthia se baci na koljena i dohvati ga prva, ali joj to nije pomoglo. Prsti hladni poput mramora a snažni poput orlovih kandži sklope se oko njezine ruke i Cammie ugrabi revolver.

“– to je bio užasan nesretni slučaj”, mumljao je Johnny. Činilo se da se obraća uglavnom Davni. Izgledao je loše, kao da će se svakog časa onesvijestiti. “Moraš tako o tome razmišljali. Kao –”

“Puzi!” vikne Steve u zatim: “Isuse, gospođo, ne! Nemojte!”

“Ti si ubio Jimmyja?” upita žena mrtvački hladnim glasom. “Zašto? Zašto bi to učinio?”

Ali se činilo da ju ne zanima odgovor. Podigne revolver, nacilja točno posred glave Johnnyja Marinvillea. U Cynthijinoj glavi nije bilo sumnje da ga namjerava ubiti. Bila bi ga ubila da nije pristigao još netko i stao između Cammie i njezine mete trenutak prije no što je uspjela povući obarač.

6

Brad je prepoznao zombija unatoč njegovu mucavom, gegavom hodu i izobličenom licu. Nije znao kakva je sila odgovorna za promjenu ljubaznog sveučilišnog profesora engleske književnosti iz njihove ulice u stvora u kojeg je sad gledao, a i nije želio znati. I vidjeti ga bilo je odveć. Kao da je netko, čiju je začudnu snagu nadmašivala jedino njegova sadistička okrutnost, rukama čvrsto uhvatio Petera Jacksona i stisnuo. Njegove su oči iskočile iz duplji; lijevo je, štoviše, prsnulo i ležalo na njegovu obrazu. Još je užasniji bio njegov cer, nakazan rasporak od uha do uha koji Brada podsjeti na Jokera iz stripova o Batmanu.

Svi su se prestali micati; kao da je u njihovu družinu stupio Coleridgeov Starina pomorac sa svojim iskričavim, zatravljenim pogledom. Brad osjeti kako su mu prsti, još isprepleteni na Daveovu potiljku, popustili stisak, ali se Dave ne potrudi izvući. Onaj dugokosi u krvlju zamrljanoj majici stajao je Peteru djelomice na putu i na trenutak Dave pomisli da će doći do sudara. U posljednji trenutak, hipi uspije učiniti jedan drhtav korak natrag, načiniti prostora. Peter okrene svoju neobično izduljenu glavu prema njemu. Blijedeća svjetlost osvijetli njegove iskolačene jabučice i iskežene zube.

“Naći... svog... prijatelja”, Peter reče hipiju. Glas mu je bio slab i piskutav, kao da je dovoljno drogiran da ga sjebe, ali nedovoljno da ga usmrti. “Počinuti... s... prijateljem.”

“Samo naprijed, čovječe, natankaj se do vrha”, reče hipi nesmiljenim glasom, pa izmakne rame, dalje od iscerenog čovjeka. Hipi je bio ranjen i očito ga je zaboljelo kad je to učinio, ali je to ipak učinio. Brad mu se nije čudio. Ni on ne bi želio da ga taj stvor dotakne, makar i u prolazu.

Stvor krene dalje niza stazu, udarivši nogom o nogu ispružene životinje i Brad primijeti nešto čudno: životinja – neka vrsta mačke – rastakala se brzinom ubrzane fotografije, njezino je krzno crnjelo i počinjalo ispuštati vitice smrdljive pare ili dima.

Oni ostanu nepomični – hipi pogrbljenih krvavih ramena; blagajnica kleči na jednom koljenu; Cammie stoji ispred djevojke uperena revolvera; Johnny podignutih ruku, kao da namjerava pokušati uhvatiti metak; Brad i Dave Reed uhvaćeni u hrvačkom zahvatu – dok je Peter odglavinjao po stazi prema jugu, okrenuvši im leđa. Večer se potpuno smirila, održava ravnotežu na sve tanjoj žici svjetlosti. Čak su i kojoti utihnuli, barem na trenutak.

A tad Dave osjeti popuštanje snage u rukama koje su ga držale oko vrata i on se istrgne iz Bradova stiska. No mladić ne pokaže nikakvo zanimanje za Johnnyja. Umjesto toga on nasrne na majku.

“I ti!” drekne on. “I ti si ga ubila!”

Ona se okrene prema njemu, lica sablažnjena i zgranuta.

“Zašto si nas poslala ovamo, mama? Zašto?”

On zgrabi revolver iz njezine neopiruće ruke, na trenutak ga podigne ispred očiju, a tad ga zavitla daleko u šumu... samo što više nije bilo šume. Promjene su se nastavile posvuda oko njih dok su se oni natezali jedni s drugima, i sad su stajali u bodljikavoj, nepoznatoj šumi kaktusa. Čak se i miris goruće kuće promijenio; sad je mirisalo na gorući saguaro ili možda žalfiju.

“Dave... Davey, ja...”

Ona zašuti, samo ga je gledala. On je zurio u nju, jednako blijed, jednako patničkog lica. Brad pomisli kako je do maločas taj mladić stajao na svojem travnjaku, smijao se i bacao frizbi. Daveovo se lice počne grčiti. Usta mu se ovjese i uz drhtaj otvore. Sjajne niti sline rastegnu mu se između usnica. Počne tuliti. Njegova ga majka zagrli i zaljulja. “Nemoj, sve je u redu”, reče ona. Njezine su oči bile poput glatkog crnog kamenja u presušenom riječnom koritu. “Nemoj, sve je u redu. Nemoj, dušo, sve je u redu, mama je ovdje, sve je u redu.”

Johnny ponovno zakorači na slažu. Pogleda nakratko u mrtvu životinju, koja je sad svjetlucala poput nečeg u što se gleda kroz treperavi zrak iznad jare peti, a iz nje su cinkali potočići guste ružičaste tekućine. On tada pogleda u Cammie i njezina preostalog sina.

“Cammie”, reče on. “Gospođo Reed. Ja nisam ubio Jima. Kunem se da nisam. Dogodilo se da je –”

“Tiho”, reče ona, ne gledajući u njega. Dave je bio petnaestak centimetara viši od majke a najmanje trideset pet kilograma teži, ali ga je ona sad ljuljala u naručju jednako lako kao što je činila kad mu je bilo osam mjeseci i imao grčeve. “Ne želim čuti što se dogodilo. Briga me što se dogodilo. Želim samo da se vratimo. Želiš li se vratiti, David?”

Plačući, me podižući pogleda, on kimne u njezino rame.

Ona okrene svoje užasne suhe oči prema Bradu. “Ponesi mog drugog sina. Nećemo ga ostaviti ovdje s tim stvorom.” Ona pogleda u isparavajuće, usmrađeno truplo planinskog lava, pa ponovno u Brada. “Donesi ga, jesi li me razumio?”

“Da, gospođo”, reče Brad. “Potpuno.”

7

Tom Billingsley stajao je kod kuhinjskih vrata, virio u gusnući suton prema otvorenim vratima svog stražnjeg dvorišta i pokušavao uhvatiti za rep ili za glavu zvukove i glasove koji su dopirali iza njih. Kad su mu po ramenu zatamburali prsti, umalo je doživio srčani napad.

Svojedobno bi se gipko okrenuo i raspalio uljeza šakom ili laktom prije no što bi ijedan od njih shvatio što se događa, ali onaj vitki mladić koji je imao takvu brzinu i gipkost odavno je nestao. On zamahne, ali je crvenokosa žena u plavim kratkim hlačicama i bluzi bez rukava imala dovoljno vremena da ustukne korak, pa Tomovi artritisom okvrgavljeni zglobovi na prstima raspale samo zrak.

“Ženo, za Boga miloga! “vikne on.

“Oprosti.” Audreyno lice, inače lijepo, sad je bilo patničko. Na lijevom je obrazu imala masnicu u obliku ruke, nos joj je natekao, a nosnice se obložile zgrušanom krvi. “Namjeravala sam nešto reći, ali sam mislila da bih te još više prestrašila.”

“Što ti se dogodilo, Aud?”

“Nije važno. Gdje su ostali?”

“Neki u šumi, neki u susjednoj kući. Čini se –” Treperav urlik vine se u zrak. Ona crvena svjetlost sad je izblijedjela iz zraka, a ostao je samo pepeo narančaste boje. “Čini se da se onima koji su vani ne piše dobro. Puno vrištanja.” On se sjeti nečeg, “Gdje je Gary?”

Ona se odmakne i upre prstom. Gary je ležao u prolazu između kuhinje i dnevnog boravka. Onesvijestio se dok je još držao supruginu ruku. Sad kad su vriska i dernjava iz zelenog pojasa prestale – barem privremeno – Doc ga je čuo kako hrče.

“To je Marielle ispod pokrivača?” upita Audrey.

Tom kimne glavom.

“Tom, moramo se pridružiti ostalima. Prije nego što ponovno počne. Prije no što se vrate.”

“Aud, znaš li što se događa ovdje?”

“Mislim da nitko ne zna točno što se događa ovdje, ali da, nešto znam.” Ona pritisne donji dio zapešća na čelo i zatvori oči. Tomu je izgledala kao studentica matematike koja razbija glavu nad nekom dugačkom jednadžbom. Tad spusti ruke i ponovno ga pogleda. “Pođimo u susjednu kuću. Trebamo svi biti na okupu.”

On podigne bradu prema zahrkalom Garyju. “A što ćemo s njim?”

“Ne možemo ga nositi, a još manje prebaciti preko stražnje ograde Davida Carvera čak i kad bismo ga ponijeli. Bit ćemo sretni ako ti uspiješ prijeći preko nje.”

“Snaći ću se”, reče on, malko uvrijeđeno. “Ne brini za mene, Aud, snaći ću se.”

Iz zelenog pojasa začuje se povik, pa još jedan pucanj, pa hropac-urlik neke životinje. Taj urlik isprate urlici – činilo se – tisuću kojota.

“Nisu trebali otići ondje”, reče Audrey. “Znam zašto su to učinili, ali je to bila loša zamisao.”

Doc kimne glavom. “Mislim da to sad i oni znaju”, reče on.

8

Peter stigne do račvišta na stazi i zagleda se u pustinju, bjelokosnu na pripcci mjeseca koji se dizao iza nje. Tad spusti pogled i ugleda čovjeka u kaki hlačama sa zakrpama, pribodenog na kaktus.

“Bok... prijatelju”, reče on. Odmakne skitničina kolica kako bi mogao sjesti pokraj njega. Kad se namjestio na bodlje kaktusa i osjetio kako mu klize u leđa, on začuje vrisak, metak i bolan urlik. Sve to u daljini. Nevažno. On položi ruku na rame mrtvog beskućnika. “Bok... prijatelju”, ponovi nekadašnji stručnjak za djela Jamesa Dickeya.

Pogleda na jug. Skoro posve je ostao bez vida, ali je još uspio vidjeti kako se besprijekorno okrugli mjesec diže između rubova planina nacrtanih crnom masnom bojicom. Bio je srebrn poput stražnjeg dijela starinske džepne ure, a na njemu je bilo nasmiješeno lice gospodina Mjeseca koji namiguje na jedno oko, iz knjige dječjih stihova o Majci Guski.

Samo što se činilo da ova inačica gospodina Mjeseca nosi kaubojski šešir.

“Bok... prijatelju”, reče Peter mjesecu i još se ugodnije nabode na kaktus. Nije osjećao kako mu pretjerano velike bodlje probijaju pluća, ili kako mu se prvi potočići krvi cijede iz iscerenih usta. Bio je sa svojim prijateljem. Bio je s njim i sad je sve kako valja, gledaju u gospodina Mjeseca-Kaubojka i sve je na svom mjestu.

9

Svjetlost je iščezla iz dana brzinom koja Johnnyja podsjeti na tropske krajeve i uskoro je bodljikavi krajolik oko njih bio samo crna mrlja. Staza je bila prohodna, barem zasad – siva vrpca širine otprilike pola metra vijuga kroz sjene – ali da mjesec nije izašao, vjerojatno bi se našli u dubljim govnima no što su sad. Jutros je gledao vremensku prognozu i znao je da je mjesec mlađak, da nije razdoblje punog mjeseca, ali ta mala proturječnost nije mu se činila jako važnom u sadašnjim okolnostima.

Hodali su po stazi dvoje po dvoje, poput životinja koje se penju po drvenom mostiću u Nojevu arku: Cammie i njezin preživjeli sin, pa on i Brad (a između njih klati se leš Jima Reeda), pa Cynthia i hipi, koji se zove Steve. Djevojka je podigla sačmaricu sa staze, i kad je kojot – noćna mora još nakaznija od planinskog lava – iskočio iza kaktusa istočno od staze, djevojka je sredila račune s njim.

Mjesec je posvuda izvlačio fantastična vrzina kola sjena i na trenutak Johnny pomisli da je i kojot jedna od njih. Tad Brad vikne: “Hej” i djevojka opali skoro istog trenutka. Od povratnog udarca puške o rame ona bi se izvrnula na leđa poput čunja da je hipi nije zgrabio za stražnji dio hlača.

Kojot zakevta i prevrne se na leđa. Njegove noge nejednake duljine grčile su se. Bilo je dovoljno mjesečine da bi Johnny mogao vidjeti kako mu šape završavaju visuljcima koji užasno sliče ljudskim prstima i kako umjesto ogrlice ima redenik s mecima. Njegovi kolege podignu grdnu larmu i počnu zavijati kao da nariču ili se smiju.

Stvor se počne odmah raspadati, kandže-prsti pocrne, rebra se spuste, oči upadnu u glavu poput pikula. Krzno mu se počne pušiti, a tijelo zaudarati. Trenutak potom, oni gusti ružičasti potočići počnu curiti iz gnjecavog trupla.

Johnny i Brad obzirno polože Jimovo tijelo na stazu. Johnny posegne za sačmaricom i s cijevi odgurne kojota. Iznenađeno (umjereno iznenađeno žmirne; njegov kapacitet za bilo kakvu izraženiju emocionalnu reakciju kao da je presušio) kad cijev klizne kroz tamneće krzno bez ikakva otpora.

“Kao da probadaš dim cigareta”, reče on i vrati pušku Cynthiji. “Mislim da taj stvor uopće nije ovdje. Mislim da zapravo ništa od ovog nije ovdje.”

Steve Ames se primakne, uhvati Johnnyja za ruku i položi je na rame svoje majice. Johnny osjeti niz rupa oštrih rubova koje su načinile kandže planinskog lava. Krv je promočila kroz pamuk pa materijal gnjecavo mljasne pod Johnnyjevim prstima. “Stvor koji mi je ovo učinio nije bio dim cigarete”, reče Steve.

Johnny zausti da će odgovoriti, no tad mu pozornost privuče neobičan čegrtavi zvuk. Podsjeti ga na šejkere za spravljanje koktela u bi-bop barovima njegove mladosti. To je bilo davnih pedesetih godina, kad se, ako si bio član otmjenih klubova, nisi mogao naljoskati bez kravate. Taj je zvuk proizvodio Dave Reed, koji je ukočeno stajao pokraj majke. Bili su to njegovi zubi.

“Krenimo”, reče Brad. “Vratimo se u zaklon prije no što naiđe još nešto. Možda šišmiši – vampiri ili –”

“Da ste odmah prestali”, reče Cynthia. “Upozoravam vas.”

“Oprosti”, reče Brad. A potom blago: “Kreni, Cammie, može?”

“Nemoj ti meni da krenem!” otpovrne ona ljutilo. Ruka joj je bila oko Daveova struka. Po Johnnyjevu mišljenju, mogla je zagrliti i željeznu priliku. Samo je drhtio. I neobično cvokotao zubima. “Zar ne vidiš da je nasmrt prestrašen?”

Još nekoliko urlika doplovi kroz tamu. Smrad kojota kojeg je Cynthija ustrijelila brzo je postajao nepodnošljiv.

“Da, Cammie, vidim”, reče Brad. Glas mu je bio tih i ljubazan. Johnny pomisli da bi Brad mogao zaraditi bogatstvo kao psihijatar. “Ali morate krenuti. Ili ćemo mi morati nastaviti svojim putem a vas ostaviti ovdje. Moramo ući u kuću. Moramo stići do zaklona. To shvaćaš, zar ne?”

“Samo pazi da mi doneseš i drugog sina”, reče ona oštro. “Nećeš ga ostaviti pokraj staze da... nećeš ga ostaviti pokraj staze i točka. Nećeš!”

“Donijet ćemo ga”, reče Brad tim istim tihim, umirujućim glasom. Sagne se i ponovno uhvati Jima Reeda za noge. “Zar ne, John?”

“Da”, reče Johnny, pitajući se što će ostati od sirotog Collieja Entragiana do jutra... pod pretpostavkom da bude jutra. Collie nije imao majku koja bi se borila za njegova prava.

Cammie ih je gledala kako njih dvojica podižu leš njezina sina, pa stane na prste i šapne nešto Daveu u uho. Sigurno nešto primjereno, jer se dečko ponovno pokrenuo.

Načine tek nekoliko koraka kad ispred sebe začuju prigušen štropot, nečije korake kako škripe na šljunku kojim je odnedavna bila pokrivena površina tla, pa prigušen vrisak razdraženog bola. Dave Reed krikne prodorno poput starlete u filmu strave. Zbog tog zvuka, više no zbog onog nepoznatih ljudi u šumi, Johnnyju se muda pripiju uz prepone. Kutom oka ugleda kako je hipi zgrabio cijev puške kad ju je Cynthia podigla. Steve je gurne prema dolje, promrmlja Cynthiji da pričeka, neka pričeka.

“Ne pucajte!” zazove glas iz legla sjena ispred njih slijeva. Bio je to glas poznat Johnnyju. “Prijatelji smo, samo polako. U redu?”

“Doc?” Johnny, koji je skoro ispustio svoj kraj Jima Reeda, sad i obnovi stisak unatoč bolu u rukama i ramenima. Prije no što su se začuli ti zvukovi ispred njih, sjetio se nečeg iz romana Uljez u prašini. Ljudi otežaju kad umru, napisao je Faulkner. Kao da je smrt jedini način na koji taj glupi lupež – sila teža – umije veličati svoje postojanje. “Doc, ti si?”

“Aha.” Dva se obrisa pomole u tami i oprezno krenu prema njima. “Vraški sam se uho na prokleti kaktus. Što kaktusi rade u Ohiju?”

“Jako dobro pitanje”, reče Johnny. “Tko je to s tobom?”

“Audrey Wyler, susjeda od prekoputa”, odgovori žena. “Molim vas, izađimo iz ove šume.”

Johnny postane svjestan da neće moći nositi svoj kraj tijela Jima Reeda natrag do kuće Carverovih, a kamoli pomoći Bradu prebaciti ga preko ograde. Osvrne se. “Steve? Može li malo kolegijalne pomoći da –” On prekine usred rečenice, sjetivši se Steveova plesa s Picassovim planinskim lavom. “Jebi ga, ne možeš, zar ne?”

“Isu... se.” Glas Toma Billingsleya načini stanku u toj riječi, pa prepukne na trećem slogu kao da mutira. “Koji je to blizanac?”

“Jim”, reče Johnny. A tad, kad mu Tom priđe: “Ne možeš, Tom. Otkazat će ti srce ili nešto takvo.”

“Ja ću pomoći”, reče Audrey, pristupivši im. “Pođimo.”

10

Steve je primijetio da su stari veterinar i žena s druge strane ulice zakoračili na stazu na istom mjestu na kojem su na nju zakoračili on i Entragian. Na mjestu istrošenih baterija sad je ležala kravlja lubanja napola zakopana u zemlji, a na mjestu vrećice od čipsa stara zahrđala konjska potkova, ali je omot bejzbolskih sličica još bio ondje. Steve se sagne, podigne ga i postavi tako da svjetlost mjesečine padne na nj. Skuplja sličice. Albert Belle zamahuje palicom iza leđa a u očima mu grabežljiv pogled. Steve shvati nešto neobično: ovo, a ne kaktusi, kravlja lubanja ili nakazna mačka koja se skrivala u usjeku izgleda kao anakronizam. A i mi, pomisli on. Sad smo možda mi abnormalni.

“O čemu razmišljaš?” upita Cynthia.

“Ni o čemu.”

On pusti da mu omot sklizne iz prstiju. Na pola puta do zemlje, omot se odjednom raširi, nadme poput jedra i promijeni boju iz nečeg otprilike svijetlozelenog (bilo je teško reći na svjetlosti mjesečine) u kričavo bijelo. On zapanjeno udahne. Cynthia, koja se bila okrenula da provjeri ima li koga iza njih na stazi, strelovito se okrene natrag. “Što je?”

“Jesi li vidjela?”

“Nisam. Što?”

“Ovo.” On se sagne i podigne papirić. Omot bejzbolskih sličica sad je bio list hrapava papira. S njega je zurilo banditsko lice očerupane brade i ne odveć bistrih očiju, ovješenih vjeđa. TRAŽI SE, orilo se s potjernice. ZBOG UBOJSTVA, PLJAČKE BANKE, PLJAČKE VLAKA, PLJAČKE INDIJANSKOG FONDA, ZLOSTAVLJANJA I ZASTRAŠIVANJA, TROVANJA VODOCRPILIŠTA, KRAĐE STOKE, KRAĐE KONJA, OTIMAČINE ZEMLJIŠTA. I to sve iznad slike. A ispod slike, velikim crnim slovima, zločinčevo ime: JEBEDIAH MURDOCK.

“Ma nemoj me zezat”, tiho će Cynthia.

“Kako to misliš?”

“Ovo nije zločinac, nego glumac. Vidjela sam ga na televiziji.”

Steve podigne pogled i shvati da su ostali odmakli. On uhvati Cynthiju za ruku i oni požure za njima.

11

Tak je lebdio u lučnom dovratku između radne i dnevne sobe tako da su Sethovi prljavi nožni prsti jedva dodirivali tepih. Oči su mu bile užegle i grozničave; služio se dječakovim plućima u brzim, tegobnim soptajima. Sethove su dlake stršale uvis, ne samo na njegovoj glavi nego posvuda po tijelu. Kad bi se neka njegova paperjasta dlačica očešala o zid, začulo bi se jedva čujno pucketanje. Mišići na dječakovu tijelu nisu samo treperili nego i brenčali.

Policajčeva je smrt otrgla Taka iz njegove televizijske omame i on je munjevito posegnuo za policajčevim bićem, nagonski, sasvim se primaknuo granici svog dometa... a i dalje od njega, jurnuo za zgoditkom poput vanjskog igrača koji se ispružio za loptom koja je već prešla preko ograde. I dohvatio je! Snaga je grunula u njega poput napalma, još jedna prepreka je pala, i našao se bliže no ikad neponovljivoj srčiki Setha Garina. Još nije ondje – ne posve – ali jako blizu.

A i njegova percepcija je doživjela procvat. On ugleda dječaka koji je u ruci držao revolver iz kojeg se dimilo, shvati što se dogodilo. S ove udaljenosti nije mogao upravljali njegovim tijelom, ali su svi osigurači koji su štitili dječakov emocionalni oklop privremeno pregorjeli i ostavili širom otvorena vrata tog dijela njegove osobe. Tak je imao na raspolaganju samo sekundu – najviše dvije – da uđe i okrene kazaljke na najviše vrijednosti, da preoptereti mladića povratnom spregom, ali je sekunda bila dovoljna. Možda je mladić sam to učinio. Tak je morao samo pojačati postojeće emocije.

Energija koja se oslobodila samoubojstvom Jima Reeda užegla je Taka poput svijetleće rakete i napela njegove posuđene živce do usijanja. Svježa energija – mlada energija – preplavi ga i nadomjesti goleme količine dosad utrošene. A sad je visio u zraku ispod dovratka, zujao, nabijen energijom do balčaka, spreman dovršiti započeto.

Najprije hrana. Skapavao je od gladi. Tak odjedri do polovice dnevnog boravka no tad stane.

“Teta Audrey?” zazove on Sethovim glasom. Umilnim glasićem, možda i stoga što je bio tako malo potrošen. “Teta Audrey, ovdje si?”

Nije. Osjećao je da nije. Teta Audrey kadšto je mogla – uz Sethovu pomoć – blokirati svoj um, ali ne i pravilne otkucaje postojanja tog uma, njegovo tustvo. Toga sad nije bilo, ali samo u kući. Možda je s ostalim susjedima, vjerojatno i jest, ali nije otišla dalje. Jer je sad Topolska ulica okružena nevadskom pustinjom... iako ne pravom Nevadom, više Nevadom iz glave, Nevadom koju je Tak zamišljanjem pretvorio u zbilju. Dakako, uz Sethovu pomoć. Ništa od ovog ne bi uspio učiniti bez Setha.

Tak ponovno krene prema kuhinji. Odlazak tetke Audrey vjerojatno je blagovremen. Bit će mu lakše kontrolirati Setha, smanjiti vjerojatnost da će u odsudnom trenutku postati smetnja. Teško da bi mališan mogao predstavljati velik problem; jest bio moćan, ali u mnogim bitnim stvarima bespomoćan. Isprva je odnos između njih bio nadmetanje ravnopravnih protivnika u obaranju ruke... samo što zapravo nisu bili ravnopravni. Na duge pruge, sirova snaga nikad nije dorasla vještini, a Taku su stajala na raspolaganju tisućljeća tijekom kojih je usavršavao razne stupice i smicalice. Malo-pomalo, pojačavao je svoju premoć, iskoristivši izvanredne sposobnosti Setha Garina protiv njega samog poput lukavog učitelja karatea koji se bori sa snažnim no glupim protivnikom.

Seth? upita on lebdeći prema hladnjaku. Seth, gdje si, kompa?

Na trenutak pomisli da je Seth možda otišao... samo što je to bilo nemoguće. Sad su bili potpuno isprepleteni, partneri u saprofitskom odnosu poput onog sijamskih blizanaca spojenih kralježnicom. Kad bi Seth napustio ovo tijelo, svi parasimpatički sustavi – srce, pluća, lučenje, nastajanje tkiva, moždani valovi – prestali bi funkcionirati. Tak ih ne bi mogao održavati, kao što ni astronaut ne može održavati tisuće složenih sustava koji ga najprije lansiraju u svemir a potom održavaju ondje u stabilnom okružju. Seth je bio računalo, a bez njega bi računalski korisnik umro. Ali samoubojstvo nije bila opcija za Setha Garina. Tak ga može odvratiti od tog čina kao što je Jima Reeda natjerao na nj. Usto je osjećao da Seth ne želi počiniti samoubojstvo. Zapravo, dio Setha ne želi se osloboditi Taka, ne zapravo. Jer je Tak sve promijenio. Tak mu je dao Turbo Tutače koji nisu bili puke igračke; Tak mu je dao filmove koji su bili zbiljski; Tak je izašao iz Kineske jame s parom kaubojskih čizama od sedam milja kao salivenima po nozi usamljenog malog kauboja. Tko bi poželio da takav prijatelj- čarobnjak ode? Posebice ako bi ponovno bio zatvoren u gulagu vlastite lubanje nakon odlaska pouzdanog sugoniča stoke?

Seth? ponovno upita Tak. Gdje si, stari moj konjiću, ha?

Duboko u mreži špilja i tunela i prokopa koje je dječak načinio (onaj njegov dio koji nije želio Taka, dio koji se užasavao neznanca koji je živio u njegovoj glavi), Tak spazi svjetlucanje, jedva primjetan puls, koji prepozna.

Tustvo!

Bio je to Seth, tako je. Skriva se. Uvjeren da ga Tak ne može vidjeti, čuti ili namirisati. Zapravo i ne može. Ali su otkucaji postojali, neka vrsta sonarnog signala, i ako Taku Seth bude potreban, moći ce ga uloviti i izvući na površinu. Seth to nije znao, pa iako je bio vrijedan gonič stoke, ne mora to nikad doznati.

Tako je, pomisli Tak i otvori hladnjak, ja sam prava mala jednočlana potjera. Ali čak i potjere moraju jesti. One silno ogladne, te potjere, goneći pljačkaše banaka i kradljivce stoke.

Na gornjoj polici bilo je svježeg čokoladnog mlijeka. Tak uzme visoki bijeli plastični vrč Sethovim blatnim rukama, stavi ga na radnu plohu, pa pregleda sadržaj ladice s mesom. Bilo je tu hamburgera, ali Tak nije znao kuhali, a u Sethovoj memoriji nije bilo pothranjenih podataka o toj temi. Tak nije imao ništa protiv sirovog mesa – zapravo ga je volio jesti – ali dvaput, ili triput, kad je pojeo sirovi hamburger, Sethovu je tijelu pozlilo. Odnosno teta Audrey je rekla da mu je pozlilo od sirova mesa i Taku se činilo da ona nije lagala (iako s tetom Audrey nikad nisi mogao biti siguran). Posljednji je put bilo najgore – povraćanje i proljev cijele noći. Tak je napustio mjesto događaja dok to nije prošlo, samo bi zavirio svako malo provjeriti za svaki slučaj da se ne bi dogodila kakva glupost. Mrzio je funkcije izlučivanja Sethova tijela kad su bile uobičajene, a te su noći bile sve osim normalnih.

Dakle, ništa od hamburgera.

No, ima bolonjeških kobasica i nekoliko kriški sira – žutih, kakve osobito voli. Posluži se Sethovim rukama da stavi hranu na radnu plohu, a izvanrednim umom, koji su on i Seth dijelili, da mu, iz ormarića, doleti plastična čaša sa znakom McDonaldsa. Dok si je pripremao sendvič i nabacivao meso i sir na bijeli kruh namazan debelim slojem gorčice, plastični se vrč podigne i napuni McDonaldsovu čašu, na kojoj se nalazila isprana slika Charlesa Barkleya u igri čovjek na čovjeka protiv Tasmanijske nemani.

Tak popije pola čokoladnog mlijeka u četiri velika gutljaja, podrigne se, pa iskapi mlijeko. Snagom uma natoči si drugu čašu dok je zarivao zube u sendvič, ne obazirući se na gorčicu koja je kapala iz sendviča i raspljaskavala se na Sethovim prljavim stopalima. Tak proguta, zagrize, mljasne, proguta, otpije, podrigne se. Zavijanje u njegovim crijevima počne jenjavati. Problem s televizijom – poglavito kad bi se prikazivali Stegovnici ili MotoCajci 2200 – bio je da bi se Tak zainteresirao, zapao u svoje moćne snove i zaboravio nahraniti Sethovo tijelo. A tad bi, iznebuha, oboje postali gladni kao vuci, tako da bi Tak jedva uspijevao misliti, a kamoli djelovati ili planirati.

Tak ispije i drugu čašu čokoladnog mlijeka, zadrži je iznad usta kako bi iscijedio posljednjih nekoliko kapi, pa baci čašu u sudoper s ostalim prljavim posuđem. “Tata, nema ništa bolje od klope uz logorsku vatru!” vikne on najboljom imitacijom Malog Joea Cartwrighta. Tad ponovno otplovi prema kuhinjskim vratima, prljavi dječak-balon, s ostacima sendviča u ruci.

Mjesečina se slijevala kroz prozore dnevne sobe. Iza njih, Topolske je ulice nestalo. Zamijenila ju je Glavna ulica gradića Desperationa u Nevadi, kakva je bila 1858. godine, dvije godine nakon što je nekoliko preostalih kopača zlata shvatilo da je nepoćudna plava glina koju su kopali iz svojih parcela zapravo živo srebro... i grad su ponovno oživjeli razočarani špekulanti-kopači iz kalifornijskih rudnika zlata. Drukčije tlo, ista ambicija: iščeprkati laku zaradu iz usnule zemlje. Tak nije znao ništa o tome a nije o tome doznao ni iz filma Stegovnici (koji se događao u Coloradu a ne Nevadi); doznao je to iz činjenica koje je Seth doznao od čovjeka po imenu Allen Symes malo prije susreta s Takom. Prema Symesovim riječima, 1858. je bila godina kad se urušio rudnik Rattlesnake broj jedan.

Prekoputa ulice, gdje su se prije nalazile kuće Toma Billingsleya i Jacksonovih, bile su Kineska praonica rublja Lushan i Worrellova trgovina. Gdje je bila kuća Hobartovih sad je trgovina živežnih namirnica, pa iako Tak još osjeća dim, na trgovini se ne vidi jedne jedine pocrnjele daske.

Tak se okrene i na podu ugleda jedan Turbo Tutač. Virio je, skoro stidljivo, iza kauča. Tak ga bez ruku podigne u zrak i on otplovi preko sobe. Zaustavi se ispred Sethovih tamnosmeđih očiju, lebdeći u zraku. Kotači su mu se polako okretali dok je Tak jeo ostatak sendviča. Bio je to PravdoTutač. Tak bi kadšto poželio da je riječ o PravdoTutaču Malog Joea Cartwrighta umjesto Brigadira Henryja. Tad bi se šerif Streeter iz Stegovnika mogao preseliti u Virginia City i voziti plavi Slobodar umjesto jahati na konju. Streeter i Jeb Murdock – za kojeg bi se ispostavilo da je samo ranjen a ne mrtav – sprijateljili bi se... a sprijateljili bi se i s Cartwrightovima... a tad bi se doselili Lucas McCain i njegov sin sa svog ranca u New Mexicu... i... ovaj...

“A ja bih bio Tata”, šapne Tak. “Šef Ponderose i najvažniji čovjek na području Nevade. Ja.”

Smiješeći se, on učini da PravdoTutač dvaput polako obiđe oko Setha Garina u savršenim krugovima. Tad odagna te maštarije iz glave. Premda su to bile divne tlapnje. Možda čak i ostvarljive maštarije, kad bi uspio ugrabiti dovoljno srčike od preostalih ljudi iz kuće prekoputa – onog što izlazi iz njih kad umru.

“Približava se vrijeme”, reče on. “Vrijeme za opkoljavanje stoke.”

Tak zatvori oči, služeći se komunikacijskim sklopovima Sethove memorije da zorno zamisli Turbo Tutače... poglavito Hladnjaču, koja će predvoditi ovaj napad. Bezličnik će voziti. Grofica Lili bit će kopilot a Jeb Murdock u tornjiću-puškarnici. Jer je Murdock najpodliji.

Zatvorenih očiju, pun svježe snage koja mu rasvjetljava um poput vatrometa koji se rasprskava na noćnom nebu za Dan nezavisnosti, Tak se počne napajati energijom. Potrajat će, ali sad kad su događaji stigli do ove točke, ima vremena.

Uskoro, stegovnici će stići.

“Spremite se, narode”, šapne Tak. Sethove su šake bile stisnute na završecima njegovih ruku, čvrsto stisnute i uzdrhtale. “Spremite se, jer ćemo sravniti ovaj grad sa zemljom.”

Allen Symes je za rudarsku tvrtku Deep Earth u svojstvu geološko-rudarskog inženjera radio dvadeset šest godina, od 1969. do kraja 1995. Malo prije Božića 1995. godine, otišao je u mirovinu i preselio u Clearwater na Floridi, gdje je umro od srca 19. rujna 1996. Ovaj je dokument u njegovu radnom stolu pronašla njegova kćerka. Bio je u zapečaćenoj omotnici s naznakom U VEZI S NEOBIČNIM DOGAĐAJEM U KINESKOJ JAMI i MOLIM PROČITATI POSLIJE MOJE SMRTI. Slijedi integralni tekst dokumenta.

27. listopada 1995. Svima kojih se to tiče:

Pišem ovo iz tri razloga. Prvi je da želim razjasniti nešto što se dogodilo prije petnaest mjeseci, u ljeto 1994. Drugo, nadam se da ću olakšati savjest, koja se donekle bila smirila, ali koja se silno uzburkala nakon što mi je ona Wylerova pisala iz Ohija a ja joj lagao u odgovoru. Ne znam može li čovjek olakšati savjest zapisujući nešto u nadi da će poslije biti pročitano, ali je vjerojatno vrijedno pokušati; a možda ću poželjeti to nekome i pokazati – možda čak i toj Wylerovoj – nakon što odem u mirovinu. Treće, ne mogu zaboraviti način na koji se onaj dječak cerio. To kako se cerio.

Lagao sam gospođi Wyler da zaštitim tvrtku i svoje radno mjesto, ali ponajviše zato što sam mogao lagati. Dana 24. srpnja 1994. bila je nedjelja, mjesto je bilo pusto, i ja sam ih jedini vidio. Ni ja ne bih bio ondje da nisam bio u zaostatku s papirologijom. Svi koji misle da rudarski inženjer znači uzbuđenja i putovanja trebao bi vidjeti brdo izvješća i formulara kroz koje sam se morao mučno probijati tijekom radnog vijeka!

Dakle, upravo sam završavao s poslom kad ispred iz Volvoa izađe čitava obitelj.

Bilo ih je petero: tata (brat one žene iz Ohija), mama, veliki braco, velika sestrica i mali braco. Mali braco je izgledao kao da mu je otprilike četiri godine, iako, nakon što sam pročitao pismo one Wylerove (koje je poslala u srpnju ove godine), sad znam da je bio malo stariji, samo malen za svoju dob.

Dakle, ugledam ih kroz prozor pokraj radnog stola na kojem sam raširio svoje papire. Vidio sam ih jasno kao dan. Minutu-dvije vrzmali su se oko automobila, pokazivali prstom prema nasipu južno od grada, uzbuđeni poput pilića u prolomu oblaka, a tad onaj mališan odvuče tatu prema uredskoj prikolici.

Sve se to događalo u nevadskom uredu kompanije Deep Earth, dvostrukoj prikolici smještenoj otprilike tri kilometra od glavne prometnice (Autoceste 50), na periferiji Desperationa, gradića poznatog po vađenju srebra u vrijeme Građanskog rata. Danas se uglavnom rude vade iz Kineske jame, gdje izlužujemo bakar. Naravno, zeleni to nazivaju ‘podrivanjem’, ali nije tako strašno kako to oni žele prikazati.

Dakle, mali braco dovuče tatu do stuba prikolice i začujem ga kako kaže: “Kucaj, tata, netko je kod kuće, znam da jest.” Tata se na to vraški iznenadi, iako nisam znao zašto, budući da mi je automobil bio sparkiran ispred prikolice, ‘velik da se vidi iz aviona’. Uskoro sam shvatio da to nije zbog toga što je mali klinac rekao nego da je uopće nešto rekao!

Otac pogleda u ostatak svog klana, i svi rekoše isto, pokucaj navrata, pokucaj navrata, hajde pokucaj navrata! Cepte od uzbuđenja! I smiješno i dražesne obuzela me znatiželja, iskreno priznajem. Vidio sam njihovu registraciju i nisam mogao shvatiti što obitelj iz Ohija radi ovdje, u Desperationu, bogu iza nogu, u nedjeljno poslijepodne. Da tata nije skupio hrabrost i pokucao, bio bih izašao sam i malo proćaskao s njim. Znate ono: ‘Znatiželja je ubila mačku, ali ju je zadovoljstvo oživjelo!’

Ali je on pokucao i čim sam otvorio vrata, onaj klinac šmugne pokraj mene! Ode ravno do zida, one iste oglasne ploče na koju je Sally stavila pismo gospođe Wyler kad je stiglo, s oznakom MOŽE LI NETKO POMOĆI OVOJ GOSPOĐI, napisano velikim crvenim slovima. Klinac kucne prstom po snimkama Kineske jame iz zraka koje smo držali pribodene na oglasnu ploču, redom. Možda ste trebali biti ondje da biste razumjeli kako je to bilo neobično, ali mi vjerujte na riječ. Kao da je već bio u uredu nekoliko puta.

“Evo ga, tata!” reče on, lupkajući po fotografijama. “Evo ga! To je on! To je rudnik, rudnik srebra!”

Ja rekoh, smijući se – recimo: “Sinko, to je bakar, nisi jako pogriješio. “

Gospodin Garin me pogleda, rumen u licu, i reče: “Oprostite, nismo namjeravali upasti.” A tad upadne i on u ured i pograbi dječarca. Pomalo me to zabavljalo. Kako i ne bi.

On odnese klinca natrag do stuba, gdje je zaključio da on i njegov sin spadaju. Budući da je bio iz Ohija, vjerojatno nije znao da se ovdje u Nevadi upadanje uzima zdravo za gotovo. Klinac se nije ritao niti bacao po podu, ali mu pogled nije silazio s fotografija na oglasnoj ploči. Izgledao je ljupko, poput indijanskih bebača, zirkao preko tatinog ramena svojim živahnim očicama. Ostatak obitelji zbio se u podnožju stuba i zurio u njih. Starija su djeca skoro pukla od uzbuđenja a i mama je izgledala kao da je u sličnom emocionalnom raspoloženju.

Otac reče da su iz Toleda, pa predstavi sebe, svoju suprugu i dvoje starije djece. “A ovo je Seth”, završi on s predstavljanjem. “Seth je posebno dijete.”

“A ja pomislio da su sva djeca posebna”, rekoh i gurnem glavu kroz vrata. “Daj šapu, Seth; ja sam Allen Symes.” Rukovao se sa mnom žustro. Ostatak obitelji gledao je zaprepašteno, posebice njegov tata, iako nisam shvaćao zašto. Mene je tata naučio rukovati se kad sam imao tri godine; nije teško, kao što je teško naučiti žonglirati.

“Rudnik! Seth želi vidjeti rudnik! Seth želi vidjeti rudnik srebra! Hoss! Mali Joe! Adam! Hop Sing!”

Ja sam na to prasnuo u smijeh, prošlo je tako puno vremena otkad sam čuo ta imena, ali oni se nisu nasmijali. Samo su nastavili gledati u tog dječaka kao da je Isus koji dijeli lekcije mudracima u hramu.

“Pa sinko”, kažem ja, “želiš li pogledati ranč Ponderosu, uvjeren sam da možeš, ali je prilično daleko odavde prema zapadu. A organiziraju i obilaske rudnika, neki te čak odvezu pod zemlju u pravim vagonetima. Najbolji organizator je vjerojatno Betty Carr iz Fallona. Ali nema obilazaka Kineske jame. To je rudnik u eksploataciji i nije zanimljiv poput starih rudnika zlata i srebra. Ona padina koja izgleda poput planine samo je jedna strana velike rupe u zemlji.”

“Gospodine Symes, on ne može shvatiti puno toga što govorite”, reče njegov veliki brat. “On je dobar braco, ali nije jako brz na pameti.” I kvrcne se po glavi.

No klinac je ipak shvatio, što se lako moglo zaključiti po tome što se rasplakao. Ne glasno i razmaženo, nego tiho, kako djeca plaču kad izgube nešto što zaista jako vole. Ostatak obitelji se pokunjio čuvši to, poput obitelji kojoj je umro pas. Curica je čak rekla nešto o tome da Seth nikad ne plače. Pa je to još više pobudilo moju ljubopitljivost. Nisam mogao povezati konce glede toga što se događa s njima i to me vraški zagolicalo. Da barem nisam u to dirao, ali jesam.

Gospodin Garin upita bi li mogao kratko sa mnom nasamo porazgovarati i ja rekoh nema problema. On preda klinca ženi – dječak je još plakao onako tiho, graške suza kotrljale mu se niz obraze, i neka me vrag odnese ako velika sestrica nije počela cmoljiti zajedno s njim. Tad Garin uđe u prikolicu i zatvori vrata.

U malo vremena ispričao mi je puno o Sethu, no najvažnije što je rekao bilo je koliko ga oni svi vole.

Kad je s ceste ugledao sjevernu padinu Kineske jame, počeo je brbljati kao mahnit i upirati prstom prema njoj.

“Isprva smo ga samo smirivali i nastavili voziti”, reče Garin. “Seth najčešće šuti, ali s vremena na vrijeme spopadne ga napad brbljanja. June to naziva njegovim propovijedima.

Ali kad je shvatio da se mi ne okrećemo, pa čak i ne usporavamo, počeo je govoriti. Ne samo pojedine riječi, nego rečenice. Vratite se, molim vas. Seth želi vidjeti rudnik, Seth želi vidjeti Hossa i Adama i Malog Joea.”

Znam ponešto o autizmu; moj najbolji prijatelj ima brata u Sierri Four, državnoj umobolnici u Boulder Cityju (nedaleko od Vegasa). Bio sam ondje s njim nekoliko puta, vidio autizam iz prve ruke i nisam siguran da bih povjerovao to što mi je Garin govorio da nisam vidio svojim očima. Puno onih iz Sierre ne samo da ne govore, čak se i ne miču. Najgori slučajevi izgledaju poput mrtvaca, zastakljenih očiju, a grudni koš jedva primjetno im se diže i spušta. “Obožava vestern filmove i televizijske serijale “, reče gospodin Garin, “i jedino što mogu zaključiti jest da ga padina jame podsjeća na nešto što je vidio u jednoj od epizoda Bonanze.” Pomislih, možda ju je doista i vidio u nekoj od epizoda Bonanze. Iako se ne sjećam da sam to rekao Garinu. Eksterijeri za mnoge od tih starih serijala (ono što nazivaju ‘druga ekipa’) snimljeni su ovdje, a Kineska jama postoji od 1957, pa je sve moguće.

“Dakle “, reče on, “ovo je za Setha golem napredak – samo što bi najprimjerenija riječ bila čudo. A to što je progovorio tako kako je progovorio nije sve.”

“Da”, rekoh ja, “za promjenu, on je doista u svijetu, zar ne?”

Mislio sam na ljude u Lacota Hallu, gdje boravi prijateljev brat. Ti ljudi nisu nikad bili u svijetu. Čak i kad su plakali ili se smijali ili ispuštali neke druge zvukove.

Kako bi bilo da nas odvedete u rudnik, gospodine Symes? Znam da ne biste smjeli, i kladim se da bi vaše osiguravajuće društvo dobilo napad kad bi doznalo za to, ali bi to Sethu puno značilo. Puno bi značilo svima nama. Budžet nam je tanak, ali bismo vam mogli dati četrdeset dolara za vaše vrijeme.”

“Ne bih to učinio ni za stotinu”, rekoh. “Takvo što ili čovjek učini besplatno ili ne učini. Dođite. Poći ćemo jednim od svenamjenskih vozila. Ako nemate ništa protiv, može voziti vaš stariji sin. I to je protiv propisa, ali ako moram visjeti, neka visim zasluženo.”

Oni koji budu ovo čitali možda će pomisliti da sam budala (i k tome nepromišljena budala), želio bih da su mogli vidjeti kako se ozarilo lice Billa Garina. Vraški mi je žao zbog onoga što se dogodilo njemu i ostalima u Kaliforniji – a o čemu sam doznao samo kroz pismo njegove sestre – ali mi vjerujte na riječ kad vam kažem da je tog dana bio sretan i drago mi je da sam imao priliku usrećiti ga.

Poslijepodne je bilo napeto i prije naše ‘male prepasti’. Garin je dopustio svojem starijem sinu, Johnu, da nas odveze do padine rudnika. Kako je dječak bio uzbuđen! Mislim da bi Jack Garin u tom trenutku glasao za mene da sam se kandidirao za mjesto Boga. Bili su simpatična obitelj i odani dječarcu. Čitavo pleme. Bilo je prilično zapanjujuće to što je tako iznebuha počeo govoriti ali – koliko bi ljudi promijenilo sve svoje planove zbog nečeg takvog, donijelo odluku tako naprečac? A oni jesu, i to, koliko sam mogao zaključiti, da nitko nije ni pisnuo. Klinac je trabunjao cijelim putem do rudnika, koji smo prevaljivali brzinom od kilometra u minuti. Uglavnom besmislice, ali ne sve. Nije prestajao govoriti o likovima iz Bonanze, o Ponderosi, o odmetnicima, i rudnicima srebra. A po glavi mu se motao i neki crtić. Mislim da se zvao MotoCajci. Pokazao mi je figuricu iz tog filma, žensku crvene kose s laserskim revolverom koji je mogao izvaditi iz njezine futrole i tutnuti joj ga u ruku. Usto, stalno je milovao malo terensko vozilo i nazivao ga ‘PravdoTutačem’.

Bio sam toliko uzbuđen, da mi je tek poslije sinulo što je zapravo u jednom trenutku rekao. Neprestano je govorio o ‘starom rudniku’. Ako sam uopće na to obratio pozornost, vjerojatno sam pomislio da je to nešto iz Bonanze. Nije mi palo na um da on govori o Rattlesnake broj jedan, jer nije mogao za nj znati! Čak ni stanovnici Desperationa nisu znali da smo ga ponovno otkrili, prije tjedan dana, dok smo minirali. Pa zato sam se i morao ‘uhvatiti u koštac’ s toliko puno papirologije u nedjelju poslije podne, jer sam pisao izvješće za centralu o tome što smo našli i nabrajao različite ideje o tome što učiniti glede toga.

Kad mi je pomisao da je Seth Garin govorio o Rattlesnake broj jedan najzad pala na um, sjetio sam se kako je utrčao u uredsku prikolicu kao da je ondje već bio milijun puta. Uputio se ravno do fotografija na oglasnoj ploči. Od tog sam protrnuo, ali je tu bilo još nečeg, nečeg što sam vidio nakon što je obitelj Garin otišla u Garson, a od tog me je podišla još jača jeza. Doći ću i do tog.

Kad smo stigli do podnožja nasipa, zamijenim mjesta s Jackom i odvezem nas do servisne ceste, koja je uredno pokrivena šljunkom i šira od nekih autocesta. Prijeđemo preko vrha i spustimo se na drugu stranu. Oni su svi počeli uzdisati i suzdisati – rudnik vjerojatno ipak jest nešto više od rupe u zemlji. Najveća dubina jame je više od tri stotine metara a presijeca kroz slojeve stijena od kojih neke potječu iz paleozoika, stare tri stotine i dvadeset pet milijuna godina. Neki slojevi porfira su prelijepi, prošuarani iskričastim ljubičastim i zelenim kristalima. S vrha, strojevi za odstranjivanje izgledaju veličine igračaka. Gospođa se našalila kako ne voli visine i da će možda povratiti, ali zapravo to i nije šala. Neki ljudi zaista povrate kad prijeđu preko ruba i ugledaju nutarnji nagib!

“Vi ćete znati držati jezik za zubima. Hoćete, zar ne? U protivnom bih mogao imati neprilika s tvrtkom.”

Oni obećaju a ja pomislim da je tajna sigurna ako im kažem, jer su samo na proputovanju i tako to. A i pomislio sam da bi dječak rado o tome nešto čuo, kad toliko luduje za Bonanzom i sličnim. Kao što rekoh, tek mi je poslije palo na um da je on već znao za to. A zašto bi mi i palo na um?

“To je stari Rattlesnake broj jedan”, rekoh. “Barem tako mislimo. Otkrili smo ga dok smo minirali. Prednji dio Rattlesnakea urušio se 1858.”

Jack Garin želio je znati što ima unutra. Rekoh da ne znamo, da nitko nije bio unutra zbog MSHA-inih propisa. Gospođa Garin (June) pitala je hoće li je kompanija poslije istražiti, i ja rekoh možda, uspijemo li nabaviti potrebne dozvole. Nisam im lagao, ali sam malo zaobišao istinu. Postavili smo vrpce za zabranu pristupa kako nalaže MSHA, ali to nije značilo da MSHA zna za naš nalaz. Otkrili smo je pukim slučajem – postavili smo mine na uobičajen način a kad se zemlja prestala kotrljati i prašina se slegla, ugledamo je – ali nitko u kompaniji nije bio siguran želimo li da se o takvoj vrsti nezgode piše u tisku.

Izvjesno je da bi ta vijest pobudila prilično zanimanje kad bi procurila u javnost. Ako je vjerovati pričama, četrdeset ili pedeset Kineza ostalo je zatrpano unutra kad se rudnik urušio, a ako je bilo tako, oni su još unutra, sačuvani poput mumija u egipatskoj piramidi. Zaljubljenicima u povijest curile bi sline i zbog njihove odjeće i rudarske opreme, a da ne spominjem njihova tijela. I većina nas terenaca se prilično zainteresirala, no nismo mogli vršiti veća istraživanja bez srčane podrške glavonja iz središta Deep Eartha iz Phoenixa, a nitko od mojih kolega s posla nije smatrao da ćemo je dobiti. Deep Earth nije nedohodovna ustanova, što sam uvjeren da će svatko tko pročita ovaj tekst shvatiti, a vađenje rude, poglavito u naše doba, je visokorizična grana privređivanja. Kineska jama počela je donositi zaradu tek 1992. i djelatnici nikad ujutro ne mogu biti posve sigurni da će ih radno mjesto još čekati kad stignu na posao. Puno tog ovisi o cijeni bakra (izluživanje rude nije jeftino), ali su još važniji problemi vezani uz okoliš. U posljednje se vrijeme situacija malo poboljšala, ali još postoji otprilike šest tužbi kojima se traži ‘sudska zabrana’, a koje su podnijeli ljudi (uglavnom ‘zeleni’) koji nas žele zatvoriti. Puno je ljudi – uključujući i mene, mogao bih dodati koji su smatrali da uprava tim problemima neće htjeti natovariti još i ovaj – objaviti svijetu da smo našli stari rudnik, vjerojatno od velike povijesne važnosti. Kao što je rekla Yvonne Bateman, jedna moja kolegica inženjerka, nakon što je ono punjenje mina otkrilo rupu: “Zatražiti od savezne ili državne vlade da proglasi cijeli rudnik povijesnom znamenitošću bila bi voda na mlin stabloljupcima: mogao bi to biti način da nas zatvore zauvijek, prilika na koju oduvijek čekaju.” Možete takvo mišljenje nazvati paranoičnim ako želite (mnogi to i čine), ali kad čovjek poput mene zna da stotinjak muškaraca ovisi o rudniku kako bi prehranili svoju obitelj, način gledanja ti se mijenja i čini te opreznim.

Kćerka (Louise?) reče da njoj jama izgleda jezivo, a ja rekoh i meni. Ona upita bih li ušao u nju za okladu a ja rekoh nema teorije. Ona me upita bojim li se duhova i ja rekoh ne, ali se bojim urušavanja. Bilo je pravo čudo da je i dio tog okna još bio čitav. Prokopali su ga ravno kroz hornfels i kristalni riolit – ostatke vulkanske erupcije koja je ispraznila područje Great Basina – a to je prilično klimav sastav čak i kad se uokolo ne aktiviraju ANFO naboji. Rekoh joj da ne bih ušao ondje čak ni za dvostruku okladu ako – i dok – ne bi bila svaka dva metra poduprta armiranim betonom. A nisam imao pojma da ću prije isteka dana zaći tako duboko u nju da neću vidjeti ni sunce!

Odvedem ih u terenski ured i uzmem kacige za njih, pa ih odvedem u obilazak – rudokopa, jalovine, korita za izluživanje, sortirki i teške opreme. Imalo se što obići. Mali je Seth uglavnom prestao pričati, ali su mu oči sjajile poput granata na koji nailazimo u jalovim!

Toliko sam to premetao po glavi dok sam bio u Peruu (gdje sam se nalazio, u potrazi za naslagama boksita, kad je zamolba Audrey Wyler stigla u poštanski sandučić Deep Eartha u Desperationu), sanjao sam je desetak puta. Možda zbog vrućine. U rudniku Rattlesnake bilo je vruće. U svom radnom vijeku bio sam u puno rudarskih okana i u njima je najčešće svježe ili studeno. Pročitao sam da je u nekim dubokim rudnicima zlata u Južnoj Africi toplo, ali u njima nikad nisam bio. No u ovom oknu nije bilo toplo nego vruće. A i vlažno, kao u stakleniku.

Ali trčim pred rudo, a to ne želim. Ono što želim, jest ispričati tu priču od početka do svršetka i hvala Bogu da se ništa slično više neće ponoviti. Početkom kolovoza, ni dva tjedna nakon što se sve to dogodilo, cijelo se okno survalo. Možda je u devonskom sloju došlo do laganog podrhtavanja, ili je možda svježi zrak korozivno djelovao na izložene potporne stupove. Nikad neću znati pouzdano, ali se sve srušilo, milijuni tona ilovače, škriljevca i vapnenca. Kad pomislim koliko su gospodin Garin i njegov mlađi sin bili blizu da ih to sve poklopi (a da ne spominjem gospodina Allena Symesa, geologa ekstraordinarijusa), spopadnu me grčevi u želucu.

Stariji dječak, Jack, želio je vidjeti Malu Mo, našu najveću kopačicu. Ona se pokreće na gusjenicama i obrađuje unutarnje stijenke nasipa, uglavnom kopa terase na razmacima od dvadesetak metara. Početkom sedamdesetih godina, Mala Mo je bila najveća kopačica na planetu Zemlji i većina se djece – poglavito dječaka – očara njome. A i veliki dječaci, bogme! Garin ju je želio pogledati ‘izbliza’ jednako kao i mali Jack, pa sam pretpostavio da će i Seth osjetiti istu želju. Ali sam se prevario.

Pokazao sam im ljestve koje vode uz bočnu Moinu stranu do vozačke kabine, koja se nalazi skoro trideset metara iznad zemlje. Jack me upita smiju li se popeti i ja rekoh ne, ali se mogu prošetati po gusjenicama ako žele. To je prilično uzbudljivo, svaka je gusjenica široka poput gradske ulice a svaka pojedina čelična ploča od kojih su sastavljene ima metar u promjeru. Gospodin spusti Setha na zemlju i oni se popnu.

Padnu li, u slučaju sudske parnice, najvjerojatnije će mene raspeti na križ. June Garin se odmaknula kako bi nas mogla fotografirati kako stojimo gore zagrljeni i smijemo se.

Kreveljili smo se i gluparili ispred objektiva i ludo se zabavljali no tad curica vikne: “Seth, vraćaj se! Ne bi smio biti ondje!”

Nisam ga vidio jer mi je, s obzirom na mjesto na kojem sam stajao na Moinoj gusjenici, ostatak kopačice zaklanjao vidik, ali sam jako dobro vidio njegovu majku i kako je prestrašeno izgledala kad ga je spazila.

“Seth!” viknula je ona. “Da si se vratio ovamo!” Viknula je to dvaput ili triput, pa bacila fotoaparat na zemlju i potrčala. Menije to bilo dovoljno, to kako je bacila svoj skupi Nikkon kao da je riječ o praznoj kutiji cigareta. Spustio sam se niz ljestve u najviše tri skoka. Čudo da nisam pao i slomio vrat. Još je veće čudo da se to nije dogodilo Garinu ili njegovu starijem sinu, ali tad o tome nisam uopće razmišljao. Uopće nisam na njih ni pomislio, iskreno govoreći.

Dječarac se već penjao uz obronak prema otvoru starog rudnika, koji je bio samo sedam metara od dna jame. Kad sam to vidio, shvatim da ga njegova majka neće uspjeti sustići prije no što on uđe u okno. Nitko ga neće uhvatiti prije no što uđe, ako to namjerava učiniti. Srce samo što mi nije palo u čizme, ali mu nisam dopustio. Umjesto toga, potrčim koliko me noge nose.

Pretekao sam gospođu Garin baš kad je Seth stigao do ulaza u okno. On stane ondje na trenutak i ja sam se nadao da možda ne namjerava ući. Ponadao sam se da postoji mogućnost da će ga od ulaska odvratiti (kad već mrak nije) miris – sličan mirisu logorske vatre, poput izgorene kave i komada starog mesa.

No on ipak uđe oglušivši se na moju dernjavu da se okani toga.

Rekoh njegovoj majci da se ne približava, da je molim kao Boga, da ću ja ući i vratiti ga.

Zvuk u oknu zvuči poput vjetra ili udaljenog vodopada. Ne znam zašto je to tako, ali mi se to ne sviđa, nikad nije. Ne znam nikog kome bi se to sviđalo. To je sablastan zvuk.

No tog dana začujem drugi zvuk koji mi se još manje svidio – tiho, šaputavo cičanje. Nisam ga čuo u nekoliko navrata kad sam zavirio u okno nakon što smo ga otkrili, ali sam odmah znao o čemu je riječ – hornfelsi i riolit taru se jedni o druge. Kao da tlo govori. Od tog bi zvuka u staro doba rudari beziznimno potprašili pete i izjurili iz okna, jer je to značilo da bi se okno moglo urušiti svakog trenutka. Kinezi koji su radili u Rattlesnake 1858. godine ili nisu znali što taj zvuk znači, ili im nisu dopustili da obraćaju pozornost.

Tlo pod nogama mi se izmakne čim sam raskinuo vrpce i ja ljosnem na koljeno. Tad ugledam nešto na tlu. Bila je to njegova plastična figurica, ona crvenokosa s laserskim revolverom. Jamačno je ispala dječaku iz džepa prije no što je ušao u okno. Figurica koja leži na toj usitnjenoj stijeni – otpadu koji nazivamo jalovinom – učini mi se najzlokobnijim znakom i od tog me podiđe jeza. Podignem figuricu, gurnem je u džep i zaboravim na nju, a kad su uzbuđenja prošla ja je vratim njezinu zakonitom vlasniku. Opisao sam je svojem mladom nećaku i on reče da je to Cassie Stilska (piše li se tako?), iz serije MotoCajci o kojoj je onaj klinac toliko klepetao.

Iza leđa začujem otklizavanje kamena i soptanje, osvrnem se i ugledam Garina kako se vere uz obronak. Ostalo troje stajalo je u podnožju, zbijeni. Curica je plakala.

“Vratite se!” rekoh. “Ovo bi se okno moglo svakog časa srušiti! Staro je stotinu trideset godina, do vraga! I više!”

“Briga me da je staro i tisuću”, otpovrne on i dalje se primičući. “To je moj sin i ja idem za njim.”

Nisam namjeravao stajati ondje i prepredati se s njim; ponekad jedino što možeš učiniti jest krenuti dalje, ne zastajkivati, i nadati se da će Bog pridržati strop okna. I tako smo i učinili. Tunel se protezao u dubinu pod priličnim nagibom i nismo zašli u nj ni dvadeset metara kad je počela jenjavati svjetlost. Miris u oknu – hladni pepeo, stara kava, zagorjelo meso – hitro je jačao, a i to je bilo neobično. Kadšto stari rudnici imaju ‘mineralni’ miris, ali je to uglavnom sve. Tlo pod našim nogama bilo je srušeni krš i morali smo paziti kamo stajemo kako ne bismo natukli nožne prste i pali na nos. Potporni stupovi i poprečne grede bili su pokriveni kineskim pismom, neka su pisma bila urezana u drvo, no uglavnom su bila nacrtana čađom od svijeća. Kad ugledaš nešto takvo, shvatiš da se sve o čemu si čitao u udžbenicima iz povijesti zapravo dogodilo. Nije nimalo izmišljeno.

Gospodin Garin izvikivao je dječakovo ime, govorio mu da se vrati, da nije sigurno. Razmišljao sam da li da mu kažem kako je zvuk njegova glasa dovoljan da sruši strop, kao što ljudi vikom mogu u planinama kadšto izazvati lavinu, ali nisam. Ne bi ga ionako prestao zvati. Jedino na što je mogao misliti bio je dječak.

Na privjesku za ključeve držim nožić na rasklapanje, povećalo i baterijicu. Skinem baterijicu i posvijetlim ispred nas. Nastavimo hodati niz okno – olabavljeni hornfelsi škriputali su oko nas, u ušima nam je zvonila ona tih rika, a u nosnicama smo osjećali onaj miris. Osjetih kako u oknu postaje sve toplije, a kako je postajalo toplije, tako je onaj miris logorske vatre postajao svježiji. Samo što naposljetku više nije mirisalo na logorsku vatru. Mirisalo je na neki gnjilež. Na nekakvo truplo.

Tad počnemo nailaziti na kosti. Mi – pritom mislim na nas iz Deep Eartha – osvjetljavali smo okno jakim baterijama, ali nismo puno vidjeli. Često smo razgovarali o tome ima li zapravo nečeg unutra ili nema. Yvonne je tvrdila da nema, da nitko ne bi odlazio u okno iskopano u takvu tlu, pa čak ni družba Kineza-kmetova. Rekli su da je to sve pusta priča – stvaranje legendi, rekla je Yvonne – ali kad smo Garin i ja zašli nekoliko stotina metara, moja slaba baterijica bila je dovoljna da nam pokaže kako se Yvonne prevarila.

Onaj miris je sad bio jači no ikad, i osjetim kako mi se niz lice slijeva znoj. Kao da sam u kotlovnici a ne rudniku. A tek zidovi! Nisu napisali samo imena ili inicijale pri dnu gdje smo mi stajali; ispisali su zidove od poda do stropa čađom od svijeća. Kao da su, kad se tunel urušio a oni shvatili da su uhvaćeni u stupicu, redom odlučili napisati svoje oporuke na potpornim stupovima.

Zgrabim Garina za rame i kažem: “Otišli smo predaleko. Stao je u stranu i mi smo prošli pokraj njega.”

“Mislim da nismo”, reče on.

“Zašto?” upitam.

“Jer ga još osjećam ispred nas”, reče on a tad glasno vikne. “Seth! Molim te dušo! Ako si dolje okreni se i vrati nam se!”

Od onog što nam se vratilo naježe mi se dlačice na zatiljku. Dublje u tom oknu, čiji je pod bio načinjen od zdrobljene ilovače i lubanja i kostiju, čuli smo kako netko pjeva. Ne riječi, nego samo kako dječakov glas pjevuši ‘la-la-la’ i ‘šubi-dubi’. Ne baš napjev, ali dovoljno da prepoznam glazbenu temu iz Bonanze.

Garin me pogleda, razrogačene su mu se oči bijeljele u tami, i upita mislim li još da smo ga prošli. Ja nisam na to imao što reći, pa ponovno krenemo.

Počeli smo nailaziti na komade opreme među kostima – šalice, pijuke zahrđalih glava i smiješno kratkih držaka, i limene kutijice s kožnim remenčićima koje sam prepoznao iz Rudarskog muzeja u Elyju. Kerozinke, tako su ih nazivali rudari. Nosili su ih na čelu poput ranokršćanskih kutijica s relikvijama, a ispod njih bi ugurali bandane da ne bi opekli kožu. A i primijetio sam da po zidovima ima i crteža a ne samo kineskih riječi. Stravična stvorenja – kojoti s glavama pauka, planinski lavovi kojima škorpioni jašu na leđima, šišmiši s dječjim glavama. Pitao sam se često otad, jesam li ja doista vidio sve to, ili je zrak duboko u tom oknu bio tako loš da mi se to pričinilo.

Klincu je zapela noga pa ju je on jednostavno izvukao iz čizme. Gospodin Garin je podigne kako bi je mogao pogledati na svjetlosti moje baterijice, pa je gurne pod košulju. Još smo čuli la-la-la i šubi-dubi, pa smo tako znali da je još ispred nas. Zvuk se sad činio bližim, ali si nisam dopuštao ponadati se. Ispod zemlje se nikad ne može pouzdano reći. Zvuk se čudno širi. Hodali smo i hodali, ne znam kako daleko, ali se tlo spuštalo a zrak postajao sve vrući. Na tlu je bilo manje kostiju ali više kamenja. Mogao sam posvijetliti baterijom da vidim u kakvu je stanju strop, ali se nisam usudio. Nisam se usudio ni misliti o tome koliko smo duboko. Sigurno smo bili najmanje pola kilometra od mjesta na kojem su eksplozije zasjekle u okno i otvorile ga. A vjerojatno i dalje. A bio sam sve uvjereniji da nikad nećemo izaći iz okna. Krov će se srušiti i to će biti to. Barem će biti brzo, brže no što je bilo za kineske rudare koji su se pogušili ili umrli od žeđi u tom istom oknu. Neprestano sam mislio na to kako kod kuće imam pet ili šest knjiga posuđenih iz knjižnice i tko će ih vratiti i hoće li netko odbiti globu za prekoračenje od moje skromne imovine. Smiješno što čovjeku prolazi glavom kad je u škripcu. Trenutak prije no što je moja baterija osvijetlila dječaka, on promijeni ploču. Nisam prepoznao tu novu melodiju, ali mi je njegov tata rekao nakon što smo izašli da je to glazbena tema MotoCajaca. Spominjem to samo zato što je na trenutak-dva zazvučalo kao da netko drugi pjeva la-la-la i šubi-dubi s njim, hvata tercu. Uvjeren sam da je bila riječ samo o onom tihom huku koji sam spominjao, ali da znate, prestravio sam se. I Garin je to čuo; nazirao se na svjetlosti moje baterije i izgledao je prestrašeno koliko sam se ja osjećao prestrašeno. Znoj mu se slijevao niz lice a košulja mu se slijepila za grudni koš kao ljepilom.

Tad on upre prstom i reče: “Mislim da ga vidim! Vidim ga! Eno ga! Seth! Seth!” On potrči za njim. Posrtao je preko kamenja i pijano teturao, ali je uspio zadržati ravnotežu. Jedino što sam mogao učiniti bilo je pomoliti se Bogu.

A tad i ja ugledam malog – bilo bi teško ne primijetiti traperice i crvenu majicu koje je imao na sebi. Stajao je ispred mjesta gdje je okno završavalo. Vidjelo se da nije riječ o još jednom urušavanju jer su stijene bile glatke – ono što nazivamo ‘odron’ – a ne hrpa kamenog krša. Posred se protezala pukotina i pomislio sam da se dječak namjerava zavući u nju. To me silno uplašilo, jer je izgledao dovoljno malen da to učini nakani li, a dvojica krupnih muškaraca poput nas nikad ga ne bi mogli ondje slijediti. No nije pokušavao to učiniti. Kad sam se približio, shvatim da on stoji potpuno mirno. Sigurno su me prevarile sjene koje je bacala moja baterija, to je jedino objašnjenje koje mi pada na um.

Njegov tata stigne prvi do njega i čvrsto ga privuče u zagrljaj. Naslonio je lice na dječakova prsa pa nije vidio ono što sam ja vidio, a i ja sam to vidio samo na trenutak. Ovaj put to nije bila optička varka. Dječak se cerio a nije se cerio simpatično. Kutovi njegovih usta kao da su bili povučeni prema njegovim ušima i vidio sam mu sve zube. Lice mu je bilo tako istegnuto da su mu oči izgledale kao da su iskočile navrh glave. Tad ga otac odmakne kako bi ga poljubio i onog cera nestane. Bilo mi je drago. Dok mu je taj osmijeh bio na licu, jedva da je sličio onom dječarcu kojeg sam upoznao.

“Što te spopalo?” upita ga otac. Vikao je ali nije to bio oštar prijekor, jer bi dječaka poljubio bezmalo između svake riječi. “Majka ti je umrla od straha! Zašto si to učinio? Zašto si zaboga ušao ovamo?”

Ono što je odgovorio bilo je posljednja suvisla rečenica koju je rekao i dobro je se sjećam. “Brigadir Henry i Bojnik Štuka rekli su mi da to učinim”, reče on. “Rekli su mi da mogu vidjeti Ponderosu. Ondje unutra.” Pokaže prema pukotini koja se protezala duž odrona. “Ali nisam. Ponderose nema.” Tad položi glavu na očevo rame i sklopi oči, kao da je iznuren. “Vratimo se”, rekoh. “Hodat ću iza vas, s desne strane, i osvjetljavati vam tlo ispod nogu.

Kad smo se dokopali dječaka, ono stenjanje u zemlji kao da se pojačalo. Učinilo mi se čak i da čujem škripu drvenih greda. Najčešće nisam maštovit, ali mi se činilo kao da pokušavaju progovoriti. Reći nam da izađemo dok još možemo.

No nisam izdržao da prije odlaska baterijom ne posvijetlim u onu pukotinu. Kad sam se prignuo, osjetio sam zapah zraka, što znači da to nije bila tek pukotina u odronu, nego da je s druge strane bila nekakva rupa. Možda i špilja. Zrak koji je izlazio kroz nju bio je vruć poput zraka koji izlazi kroz rešetku peći, a vonjao je do neba. Jedan zapah i ja sam zadržao dah da ne bih povratio. Bio je to onaj miris stare logorske vatre, samo tisuću puta jači. Napinjao sam mozak ne bih li se sjetio kako nešto tako duboko podzemno može tako vonjati, ali sam ostao praznih ruku. Takav se smrad stvara jedino u dodiru sa svježim zrakom, a to ukazuje na neku vrstu oduška. No Deep Earth ruje po ovom području od 1957. godine, pa ako postoji ispuh veličine dovoljne da se proizvede takav smrad, sigurno bi ga već pronašli pa ga ili zatvorili ili ispitali kamo vodi.

Pukotina je izgledala poput nareckanog slova S ili munje, i činilo se da se u njoj nema bogzna što vidjeti, samo stijenka – najmanje šezdeset centimetara, a možda i devedeset. Ali sam osjetio da se s druge strane otvara prostor iz kojeg je kuljao taj vrući zrak. Učinilo mi se da sam vidio kako ondje poigrava grozd crvenih točkica poput ugljevlja, ali sam si to jamačno samo zamislio, jer kad sam trepnuo okom, nestalo ih je.

Okrenem se Garinu i kažem mu neka krene.

“Trenutak, samo sekundu”, kaže on. Izvadio je dječakovu crnu kaubojsku čizmicu iz košulje i navlačio na njegovo stopalce. Bio je to silno nježan prizor. Sve što se ikad moglo doznati o očinskoj ljubavi bilo je u načinu na koji je to učinio. “U redu”, reče on kad ju je namjestio. “Krenimo.”

“Tako je”, rekoh ja. “Samo pazite kamo stajete.”

Hodali smo što smo brže mogli, ali se svejedno činilo sporo. U snovima koje sam spomenuo, uvijek vidim krunu moje baterije kako klizi preko lubanja.

Tepison lubanja koje strše u zrak poput jaja u kutijama, i sve su iscerene baš poput dječaka kad ga je njegov tata podigao na ruke, a u njihovim dupljama vidim sićušne crvene mrlje kako obigravaju, poput iskri koje pršte iz žutog fosfora.

Sve u svemu, bila je to prilično užasna šetnja. Uporno sam gledao preda se ne bih li ugledao dnevnu svjetlost ali nikako da je ugledam. A tad, kad naposljetku jesam (isprva tek sićušnu pačetvorinu koju sam mogao pokriti jagodicom palca), činilo se da je zvuk hornfelsa jači no dotad pa sam zaključio da će okno pričekati dok mi budemo pred otvorom, a tad se survati na nas poput ruke koja gnječi muhe. Kao da rupa u zemlji može misliti! Ali kad se nađete na takovu mjestu, mašta vas zavede na stranputicu. Zvukovi se čudno šire, ali i misli.

A trebao bih i reći da mi se još po glavi vrzmaju smiješne misli u vezi s Rattlesnake broj jedan. Neću reći da je okno bilo ukleto, čak ni u ‘povjerljivu izvješću’ koje možda nitko neće pročitati, ali neću reći ni da nije. Koje bi mjesto bilo pogodnije za duhove od rudnika punog mrtvaca? Ali glede druge strane onog odrona, ako sam zaista nešto ondje vidio – onaj vihor crvenih iskri – to nisu bili duhovi.

Posljednjih tridesetak metara bili su najteži. Morao sam se silno svladavati da se ne proguram pokraj gospodina Garina i jurnem prema otvoru, a vidio sam na njegovu licu da se on jednako osjeća. Ali nismo to učinili, vjerojatno jer smo oboje znali da bismo još više prestrašili ostatak obitelji kad bismo uspaničeno izjurili iz okna. Prohodali smo ostatak puta kao muškarci, Garin držeći svog sina na rukama, usnulog.

To je bila naša ‘mala prepast’.

Gospođa Garin i oba starija djeteta su plakali, i svi su se štrcali oko Setha, milovali ga i ljubili kao da nisu mogli povjerovati da je zaista ovdje. On se probudi i nasmiješi im se, ali više nije ništa rekao, samo je “gugutao”. Gospodin Garin otetura do skladišta eksploziva, male metalne šupe gdje držimo eksploziv za miniranje, i sjedne leđa naslonjenih na zid. Ispreplete prste između koljena pa spusti na njih čelo. Znao sam kako se osjeća. Žena ga upita je li mu dobro, on reče da, samo mu je potrebno malo počinka, da povrati dah. Ja rekoh da je i sa mnom isti slučaj. Zamolim gospođu Garin da odvede djecu u terensko vozilo. Rekoh da bi Jack možda želio bratu pokazati Malu Mo. Ona se nasmije kako se ljudi smiju kad ništa nije smiješno i reče: “Mislim da smo za jedan dan imali dovoljno pustolovina, gospodine Symes. Nadam se da me nećete pogrešno shvatiti, ali ja jedino želim otići odavde.”

Rekoh da razumijem, i mislim da je ona shvatila da ja moram porazgovarati s njezinim čovjekom prije no što pokupimo krpice i objavimo fajront. Ne da se i ja nisam morao pribrati! Noge su mi bile kao gumene. Odem u skladište eksploziva i sjednem pokraj gospodina Garina.

“Prijavimo li ovo, bit će jada”, rekoh. “I za tvrtku a i za mene. Vjerojatno me ne bi otpustili, ali bi i mogli.”

“Neću reći ni riječi”, reče on i podigne glavu s ruku pa me pogleda u oči. Mislim da mu nitko neće zamjeriti ako dodam da je plakao. Mislim da bi se svaki otac rasplakao, nakon što bi se naužio takvog straha. I ja sam bio na rubu suza a nisam dotad nikad vidio Garinove. Svaki put kad se sjetim kako je Garin nježno izgledao dok je navlačio onu čizmicu na dječakovu nožicu, u grlu me nešto stegne.

“Neizmjerno bih to cijenio”, rekoh.

“Gluposti”, reče on. “Ne znam kako bih vam zahvalio. Ne znam ni odakle bih počeo.”

Tad mi je već postalo neugodno. “Nemojte”, rekoh. “Učinili smo to zajednički i sve je dobro što se dobro svrši.”

Pomognem mu ustati i krenemo natrag prema ostalima. Prevalili smo veći dio puta kad on položi ruku na moju i zaustavi me.

“Ne biste smjeli nikome dopustiti ulazak u okno”, reče on. “Čak ako i inženjeri kažu da ga se može podbočiti. Nešto ondje nije u redu.”

“Znam”, rekoh. “Osjetio sam.” Pomislim na iscereno dječakovo lice – čak i sad, poslije tolikih mjeseci, zadrhtim kad se tog sjetim – i skoro mu rekoh da je i njegov sin to osjetio. No tad se predomislim.

“Kad bi bilo po mojem”, reče on, “ubacio bih nekoliko punjenja iz skladišta eksploziva i sve srušio.”

Upravo to. Ondje dođe do eksplozije. Koliko je meni poznato, nije ustanovljen njezin uzrok. Garin se otužno nasmije, odmahne glavom i reče: “Dva sata vožnje i više neću moći ni vjerovati da se to dogodilo.”

Rekoh mu da je možda tako i najbolje.

“Ali jedno neću zaboraviti”, reče on, “a to je da je Seth danas govorio. Ne samo riječi ili fraze koje jedino njegova obitelj može razumjeti. On je zaista govorio. Ne znate kako je to zapanjujuće, ali mi znamo.” On mahne svojoj obitelji, koja se dotad već vratila u terensko vozilo. “A ako je mogao to učiniti jednom, moći će ponovno.” A možda i jest, nadam se. Rado bih to doznao. Znatiželjan sam u vezi s tim dječakom, i to iz više razloga. Kad sam mu vratio onu njegovu žensku figuricu, nasmiješio mi se i poljubio u obraz. Sladak poljubac iako mi se učinilo da sam mu na koži osjetio natruhu rudničkog mirisa... pepeo, meso i hladnu kavu.

‘Sa štovanjem se zabilježimo’ Kineskoj jami i odvezem ih natrag do uredske prikolice gdje im je bio automobil. Koliko sam uspio primijetiti, nitko nas nije vidio, iako sam se provezao kroz Glavnu ulicu. Desperation je nedjeljom poslije podne poput napuštenog grada.

Sjećam se kako sam stajao u podnožju stuba naše prikolice i mahao im dok su oni kretali prema tom užasu za koji je Garinova sestra rekla da ih je čekao na svršetku njihova puta – besmislena pucnjava iz prolazećeg automobila. Oni mi svi odmahnu... zapravo svi osim Setha. Što god da je bilo u tom rudniku, mislim da smo imali sreće da smo izašli... a Seth da je jedini preživio tu pucnjavu u San Joseu! Skoro kao da ima ono što se naziva ‘sedam života’, zar ne? Kao što rekoh, sanjao sam o tome u Peruu – uglavnom o lubanjama i o tome kako baterijom svijetlim u onu pukotinu – ali nisam o tome puno razmišljao dok nisam pročitao pismo Audrey Wyler, ono koje je bilo pribodeno za oglasnu ploču kad sam se vratio iz Perua. Sally je izgubila omotnicu, ali je rekla da je bilo naslovljeno na ‘Rudarsku kompaniju iz Dosperationa’. Nakon što sam pročitao pismo, ono ma učvrstilo u uvjerenju da se nešto dogodilo dok je Seth bio ispod brda (kako se govori u naftom zanimanju), nešto o čemu možda nije uputno lagati, ali sam ipak lagao. Kako i ne bih, kad nisam čak ni znao što je to nešto bilo?

No ipak, onaj iskeženi smiješak.

To cerenje.

On je bio simpatičan dječarac i drago mi je da nije smrtno nastradao u Rattlesnakeu (a mogao je; svi smo mogli) ili kad i ostali članovi njegove obitelji u San Joseu, ali...

Onaj iscereni osmijeh kao da uopće nije pripadao dječaku. Kad bih se barem mogao bolje izraziti, ali je ovo najpreciznije što mogu.

Želio bih još nešto razjasniti. Možda ste zapamtili da nam rekao kako je Seth spominjao ‘stari rudnik’ ali to nisam povezao s oknom Rattlesnake jer jedva da je u gradu itko za njega znao, a kamoli putnici na proputovanju. Dakle, ponovno sam počeo razmišljati o tome što je rekao dok sam stajao ondje i gledao kako se sliježe prašina koju je podigao njihov automobil. To, i kako je protrčao kroz prikolicu, ravno do fotografija Kineske jame na oglasnoj ploči, kao da je već ondje bio tisuću puta. Kao da je znao. Tad se nečeg dosjetim, i prožme me ona studen. Vratim se u prikolicu pogledati fotografije, znajući da je to jedini način na koji ću se riješiti tog osjećaja.

Bilo je ukupno šest fotografija iz zraka koje je tvrtka načinila u proljeće. Skinem malo povećalo s privjeska za ključeve i prođem njime iznad fotografija, od jedne do druge. Utroba mi se kvrčila, poručivala mi što ću vidjeti i što sam to vidio. Fotografije su snimljene kudikamo prije miniranja kojim se otkrilo okno Rattlesnake, pa na njima nije bilo ni traga tog okna. Sjećate se da sam napisao kako je lupkao po oknu i rekao: “Evo ga, ovo hoću vidjeti, evo rudnika”.

Šest – dokaz. Znam da taj dokaz ne bi izdržao na sudu, ali to ništa ne mijenja. Kao da je nešto u tom rudniku osjetilo da Seth prolazi autocestom i zazvalo ga. A od svih mojih pitanja, možda je samo jedno doista važno: je li Seth Garin dobro? Pisao bih Garinovoj sestri i pitao, jednom ili dvaput sam se latio pera da to učinim a tad bih se sjetio da sam lagao, a meni je teško priznati laž. Usto, želim li ja bockati psa koji spava a za kojeg bi se moglo pokazati da ima velike zube? Mislim da ne, ali...

Trebalo bi reći još nešto, ali nemam što. Sve se svodi na ono cerenje.

Ne sviđa mi se način na koji se cerio.

Ovo je istinita izjava o tome što se dogodilo: Bože, kad bih barem znao što sam to vidio!

JEDANAESTO POGLAVLJE

1

Doc je bio prvi koji se prebacio preko stražnje ograde Carverovih. Iznenadio ih je sve (uključujući i sebe) time kako se lako popeo preko nje. Bilo mu je potrebno da ga Johnny samo jednom pogurne u stražnjicu da bi se odrazio. Zastao je na vrhu trenutak-dva, da si namjesti ruke. Bradu Josephsonu sličio je na mršavog majmuna na mjesečini. On doskoči na drugu stranu. Začuje se tiho gunđanje s druge strane kolčane ograde.

“Dobro si, Doc?” upita Audrey.

“Aha”, reče Billingsley. “Kao ptica. Zar ne, Susi?”

“Nego što”, nervozno potvrdi Susi Geller. A zatim, kroz ogradu: “Gospođo Wyler, to ste vi? Odakle ste vi došli?”

“To sad nije važno. Moramo –”

“Što se dogodilo ondje? Jesu li svi živi i zdravi? Mojoj mami rade živci. Prekovremeno.”

Jesu li svi živi i zdravi? Na to pitanje Brad nije želio odgovoriti. A i nitko drugi, koliko je on mogao zaključiti po izrazu njihova lica.

“Gospođo Reed?” upita Johnny. “Najprije Dave, pa vi?”

Cammie ga suho pogleda, pa se okrene Daveu. Ponovno promrmlja nešto u njegovo uho, pritom ga milujući po kosi. Dave je slušao uznemirena lica, pa i on promrmlja njoj u uho, dovoljno glasno da bi ga Brad čuo: “Neću.” Ona ponovno promrmlja, ovaj put glasnije. Brad dočuje posljednje riječi tvoj brat. Tad Dave podigne ruke, uhvati se za vrh ograde – i glatko se prebaci na drugu stranu. Učinio je to, koliko je Brad mogao vidjeti, bezizražajna lica, osim te jedva primjetne nelagode. Cammie krene za njim, a Audrey i Cynthia su joj pomagale. Kad se uhvatila za vrh, Daveove se ruke ispruže da je prihvate. Cammie ukliže u njih, ne trudeći se za svaku sigurnost pridržati za ogradu. Bradu se učini da bi joj u ovom trenutku pad, pa čak i skrhani vrat, dobro došli. Zašto si nas poslala ondje, mama? dreknuo je mladić, vjerojatno naslutivši da njegova silna želja da ode – a i Jimova – nikad neće za nju predstavljati olakotnu okolnost. Cammie će uvijek okrivljavati sebe, a on će joj vjerojatno uvijek biti voljan to dopustiti.

“Brad?” Bio je to glas koji mu je bilo drago čuti, iako ga je rijetko čuo tako blaga i zabrinuta. “Dušo, tu si?”

“Ovdje sam, Bee.”

“Dobro si?”

“Dobro. Slušaj Bee, i nemoj se usplahiriti. Jim Reed je mrtav. Kao i Entragian, susjed s kraja ulice.”

Začuje se paničan uzdah, a tad Susi Geller počne vrištati Jimovo ime. U Bradu, emocionalno i tjelesno iscrpljenom, ti su krikovi izazvali negodovanje umjesto sažaljenja... i strah da bi mogli privući nešto još neugodnije od one velike mačketine ili kojota s ljudskim prstima.

“Susi?” Uzbunjeni glas Kim Geller iz kuće. A tad i ona počne vrištati. Taj zvuk kao da je presjekao mjesečinom obasjani zrak poput rotirajuće oštrice: “Suuuuu-siiiii! Suuuuu-siiiii!”

“Začepi!” drekne Johnny. “Boga mu, Kim, ZAČEPI!”

I – čuda li – ona to i učini, ali djevojka nije prestajala, kričala je poput sluđene Julije iz petog čina.

“Dobri Bože”, promrmlja Audrey. Poklopi uši dlanovima a prste zavuče u kosu.

“Bee”, reče Brad kroz ogradu, “ušutkaj Kalimericu. Nije važno kako.”

“Ne”, zavapi Susi. “OOOO BOOOŽE, JIM! OOO BOOOŽE NE! OOOO –”

Začuje se šamar. Vriska prestane kao odsječena. A potom:

“Ne možeš mi udariti kćer! Ne možeš mi udariti kćer, gaduro, ne znam što si si umislila zbog te... te crnačke ravnopravnosti! Ti debela crnačka kujo...

“Jebu me u mozak”, reče Cynthia. Ona se počupa za svoju dvobojnu kosu i čvrsto stisne oči poput djeteta koje ne želi gledati posljednjih nekoliko minuta filma strave.

Brad je svoje ostavio otvorene i zadržao dah, očekujući da Bee grune para na uši. No umjesto toga, Bee se ogluši na ženine riječi, i tiho upita kroz ogradu: “Bradley, sad ćete prebaciti njegovo tijelo?” Zvučala je potpuno pribrano za što joj je Brad bio potpuno zahvalan.

“Aha. Ti, njegova majka i njegov brat uhvatite ga kad ga mi prebacimo.”

“Hoćemo.” Još hladna kao santa leda netom doplutala sa Sjevernog pola.

“Kim?” Brad zazove kroz letvice ograde. “Gospođo Geller? A da uđeš u kuću?”

“Da!” prijazno će Kim. “Mislim da je to dobar prijedlog. Ući ćemo u kuću, zar ne, Susi? Malo hladne vode na licu će nas osvježiti.”

Začuju se koraci. Šmrcanje utihne, što je bilo dobro. Tad ponovno počnu zavijati kojoti, što je bilo loše. Brad pogleda preko ramena i ugleda u guštari tame zelenog pojasa pokretne iverke srebrne svjetlosti. Oči.

“Moramo požuriti”, reče Cynthia.

“A ne znate ni polovicu”, reče Audrey.

Brad pomisli: Toga se i bojim. Okrene se i uhvati za ramena Jima Reeda. Osjeti blijedi miris šampona i losiona poslije brijanja koje je mladić upotrijebio danas ujutro. Vjerojatno je mislio na djevojke dok ih je nanosio. Johnny se nervozno osvrne i pogleda – u one pokretne iverke svjetla, pretpostavi Brad – pa spusti ruku niz Jimovo tijelo dok njome nije obujmio mrtvog mladića oko struka a drugu ruku podvuče ispod njegove stražnjice. Audrey i Cynthia uhvate ga za noge.

“Spremni?” upita Johnny.

Oni kimnu glavom.

“Na tri. Dakle, jedan... dva... tri.”

Podignu tijelo poput kvarteta koji skupno podiže klupu za rezerve. Jedan užasan trenutak Bradu se činilo da će ga zaštekati u leđima, koja su posljednjih desetak godina morala nositi sramotno velik trbuh. No tad podignu Jimovo tijelo na vrh ograde. Ruke mrtvog mladića objese se s obje strane, položaj tijela cirkuskog akrobata koji želi iskamčiti pljesak na vrhuncu neke blistave akrobacije. Njegovi otvoreni dlanovi bili su puni mjesečine.

Pokraj Brada, Johnny je zvučao na rubu srčanog udara. Jimova se glava mlohavo zaklatila prema natrag. Kap napol zgrušane krvi padne i zahvati Brada po obrazu. To ga, iz nekog glupog razloga, podsjeti na žele od metvice i želudac mu se stisne kao ruka u glatkoj rukavici.

“Pomozite nam!” zasopće Cynthia. “Za Boga miloga, neka nam netko –”

Pojave se ruke, na trenutak zalamataju iznad otupljenih letvica ograde, pa se rasprše u prste koji dohvate Jimovu košulju i pasicu njegovih kratkih hlača. Baš kad je Brad shvatio da neće moći ni sekundu dulje držati njegovo tijelo (dosad nije potpuno shvaćao pojam težine mrtvog tijela), netko mu to tijelo uzme iz ruku. Začuje se mukli udarac mesa, a nedaleko od njih (sa stražnjeg trijema Carverovih, pretpostavi Brad), Susi Geller ispusti još jedan kratki vrisak.

Johnny ga pogleda i Brad je bio skoro uvjeren da se on smiješi. “Sudeći po zvuku, pao im je iz ruku”, Johnny reče tiho. Rukom obriše svoje znojno lice, pa je spusti. Onog smiješka – ako ga je uopće i bilo – nestalo je.

“Ups”, reče Brad.

“Aha. Ups na kvadrat.”

“Hej, Doc!” zazove Cynthia tiho. “Hvatajte! Ne brinite, zapor je podignut!” Ona podigne sačmaricu, kundaka okrenutog prema naprijed, stojeći na nožnim prstima kako bi je prebacila preko ograde.

“Imam je”, reče Billingsley. A zatim, tišim glasom: “Ona žena i njezina blesava kćerka najzad su ušle u kuću.”

Cynthia se uzvere preko ograde i lako prebaci preko vrha. Audrey je bilo potrebno da je netko gurne i rukom uhvati za kuk zbog ravnoteže, a tad se i ona nađe s druge strane. Zatim prijeđe Steve, posluživši se Bradovim i Johnnyjevim isprepletenim rukama kao s remenom. Nakratko sjedne na vrh ograde, pričekavši da bol u njegovim kandžama izranjavanim ramenima mine. Kad je bol popustio, on se prebaci preko ograde na stranu Carverovih. Odgurne se i skoči radije nego da pokuša skliznuli niz ogradu.

“Ne mogu se popeti preko ograde”, reče Johnny. “Nema teorije. Kad bi u garaži bile ljestve.”

Up-up-UPSSSSS!... Up-up-UPSSSSSSS!

Skoro točno iza njihovih leđa. Njih dvojica polete jedan drugom u zagrljaj, nesvjesno poput male djece. Brad okrene glavu i ugleda kako im se sjene primiču. Svaka je bila zgurena iza para tih svjetlucavih polukružnih mjesečevih rbaka.

“Cynthia!” vikne Johnny. “Pucaj!”

Kad je njezin glas prešao preko ograde, učinio je to ustrašeno i nesigurno. “Da se vratim preko –”

“Ma ne! Samo opali u zrak!”

Ona dvaput povuče okidač i pucnji osinu zrak kao bičem. Gorki i jetki miris baruta procijedi se kroz letvice. Oni obrisi koji su im se primicali kroz zeleni pojas zastanu. Nisu se povukli, ali su barem stali.

“Još ti se tresu gaće, John?” tiho upita Brad.

Johnny je gledao preko ramena u obrise u sjenama. Na njegovim je usnama titrao neobičan, nesiguran smiješak. “Ne”, reče on. “Dobio sam novu snagu. Ja... što to radiš?”

“A što ti se čini da radim?” upita Brad. Spustio se na sve četiri u podnožju ograde. “Požuri, tatice.”

Johnny stane na njegova leđa. “Isuse”, reče on. “Osjećam se kao južnoafrički predsjednik.”

Brad kao da isprva nije shvatio. A kad je shvatio, počne hihotati. Leđa su ga vraški boljela, Johnny Marinville kao da je težio najmanje dvije stotine pedeset kilograma, njegove pete kao da su otkidale busenje trave iz Bradove zlostavljane kralježnice, ali se hihot svejedno slijevao iz njega; nije se mogao obuzdati. Američki bijelac, intelektualac, obrazovan u boljim školama do besvijesti korektno prema manjinama – pisac koji je u svoje vrijeme lumpao sa članovima Black Panthers u staniški Lennyja Bernsteina – služi se crncem kao podnožnom klupicom. Upravo prizor kakav bi liberali mogli zamisliti u paklu. Mogao bi početi stenjati i zapomagati: “Požurite, skrhat ćete me, jadnika!” i njegovo se cerekanje pretvori u smijeh. Užasno se bojao da će morati prepustiti komad svoje mekane naprćene stražnjice jednom od onih šuljala u šumi, ali se svejedno smijao. Otpjevat ću mu refren iz ‘Old Black Joe’, pomisli on, i zatuli poput kojota. Suze mu briznu na oči. Udari šakom po zemlji.

“Brad, što se događa?” Johnny šapne odozgo.

“Nema veze!”, reče on, još hihoćući. “Samo mi silazi s leđa! Za Boga miloga, što imaš u tim cipelama? Čavle?”

A tad, hvala budi Bogu, težine nestane. Čulo se stenjanje dok se Johnny mučio prebaciti nogu preko ograde. Brad ustane, proživi jedan užasan trenutak kad mu se ponovno učinilo da će ga u leđima zaštekati, no tad mesnatim ramenom čvrsto podboči Johnnyjevu stražnjicu. Trenutak potom začuje kako je Johnny ponovno zastenjao od napora i prigušeno viknuo kad se spustio na drugu stranu.

Pa je tako ostao sam i bez podnožne klupice.

Brad je mjerkao vrh ograde koja mu se sad učini trideset metara visoka. Tad pogleda iza sebe. Oni su se obrisi ponovno pokrenuli i stegnuli obruč oko njega u obliku nepravilnog polumjeseca.

On dohvati dvije letvice i u tom trenutku nešto iza njega zareži. Grmlje zaškrguće. On pogleda preko ramena i ugleda stvorenje koje je više sličilo divljoj svinji nego kojotu... samo što je zapravo izgledalo poput lošeg dječjeg crteža, žurno našvrljane risarije koja je nekako oživjela. Noge su mu bile različite duljine i završavale tupim čvornatim izraslinama nenalik šapama ili prstima. Rep kao da mu je stršao ravno iz leđa. Oči su mu bile prazni srebrni krugovi. Nos svinjski zatubast. Samo su mu zubi izgledali stvarni, goleme skrbe koje su šikljale na sve strane beštijinih usta.

Adrenalin zapljusne Bradov živčani sustav poput konjske injekcije starog veterinara. On zaboravi na svoja leđa, uhvati se za ogradu i brzo podigne, pa podvine koljena između grudnog koša i ograde kad je začuo da ga neman napada. Spodoba udari ispod njegovih nogu, dovoljno jako da se zatrese cijela ograda. Tad ga Johnny uhvati za jedno zapešće, a Dave Reed za drugo i Brad se uspentra na vrh ograde, ostavljajući za sobom izdašne količine kože. Pokuša prebaciti lijevu nogu preko vrha no umjesto toga zvekne gležnjem o jednu letvicu otpiljena vrška. A tad počne padati, razderavši košulju čitavom duljinom s jedne strane i uzaludno se pokušavajući desnom rukom držati za vrh ograde. Pusti se na vrijeme da ne slomi ruku, ali kad je prizemljio (djelomice na Johnnyja, a djelomice na svoju ugodno popunjenu suprugu), osjeti kako mu krv curka ispod pazuha.

“A da siđeš s mene, ljepoto?” ugodno popunjena supruga upita, bez daha. “Ako ti ne bi bilo teško?”

Brad spuzne s njih oboje, sklupča se pa se prevali na leđa. Pogleda u nebo, u neke čudne nabubrene zvijezde, koje su se palile i gasile poput božičnih žaruljica koje bi žitelji malih gradova nanizali duž Glavnih ulica svake godine dan poslije Dana zahvalnosti. Ako su to u što je gledao bile zvijezde, onda je on pruski kralj... ali su ipak bile na nebu. Da, bile su, njemu iznad glave, pa kakve imaš izglede kad je i nebo dio urote?

Brad zatvori oči kako više ne bi u njih gledao. Budno oko njegova uma – ono koje bi bilo najbudnije kad bi zatvorio oba oka – ugleda kako mu Cary Ripton dobacuje njegov primjerak Shoppera. Ugleda svoju ruku, onu koja nije držala crijevo za polijevanje vrta, kako se podigla i uhvatila ga. Dobar potez, gospodine Josephson! doviknuo je Cary, iskreno zadivljen. Dopro je izdaleka, taj glas, poput nečeg što odjekuje niz kanjon. Bliže sebe, čuo je urlike sa strane ograde bliže zelenom pojasu (samo što je to sad bio pustinjski pojas). Nakon njih uslijedio je niz snažnih muklih udaraca kad su se veprovi-kojoti počeli zalijetati u ogradu.

Isuse.

“Brad”, reče Johnny tihim glasom, naginjući se nad njega.

“Što je?”

“Dobro si?”

“Super.” Još ne otvara oči.

“Brad.”

“Što je!”

“Pala mi je na um ideja. Za film.”

“John, ti si manijak.” Oči još zatvorene. Tako je bolje. “Ali zagrist ću. Kako će se zvati taj film, u kojem bih ja mogao glumiti?”

“Crnci se ne znaju penjati preko ograda”, reče Johnny i prasne u smijeh. Smijeh je zvučao izmoždeno, sluđeno. “Za redatelja ću angažirati Maria Van Peeblesa. A Larry Fishburne će glumiti tebe.”

“Nego što”, reče Brad i tegobno se uspravi u sjedeći položaj. Obožavam Larryja Fishburnea. Vrlo je proživljen. Ponudi mu milijun unaprijed. Tko bi mogao odbiti?”

“Tako je, tako je”, složi se Johnny, smijući se tako jako da je jedva mogao govoriti... samo što su mu se niz lice slijevale suze, a Bradu se činilo da to nisu suze radosnice. Prije nepunih deset minuta Cammie Reed mu je zamalo raznijela glavu i Brad je sumnjao da je Johnny to zaboravio. Brad je sumnjao da Johnny išta zaboravlja. Prirodni dar koji bi, kad bi mu se ukazala prilika, vjerojatno zamijenio za neki drugi.

Brad ustane, uhvati Bee za ruku pa joj pomogne ustati. S druge strane ograde čulo se još muklih udaraca, urlika, pa gloženje, kao da su ti izgladnjeli izrodi pokušavali progristi put kroz kolčanu ogradu.

“Pa, što misliš?” upita Johnny i dopusti da Brad pomogne i njemu. Zatetura, povrati ravnotežu, obriše svoje suzne oči.

“Mislim da sam se sasvim dobro popeo kad je zagustilo”, reče Brad. On jednom rukom obujmi suprugu, pa pogleda u Johnnyja. “Kreni, bijeli brate. Popeo si se do uspjeha preko svog prvog crnca, sigurno padaš s nogu. Uđimo u kuću.”

2

Stvor koji je trampavo dovrludao kroz vrata stražnjeg dvorišta Toma Billingsleya, bio je dječja inačica Gila guštera kojeg je Jeb Murdock, u dvoboju s Candyjem negdje na polovici filma Stegovnici, metkom raznio u komadiće. No glava mu je bila kao u odbjeglog primjerka iz Jurskog parka.

Stvor doskakuće uza stražnje stube, spuzne do zaštitnih vrata i gurne ih njuškom. Ništa se ne dogodi; vrata se otvaraju prema van. Gila istegne svoju dinosaursku glavu i počne zubima komadati donju dasku vrata. Bila su mu potrebna tri ugriza a tad se nađe u veterinarovoj kuhinji.

Gary Soderson postane nejasno svjestan smrdljivog zapaha koji mu puše u lice. Pokuša ga otjerati rukom, ali se smrad pojača. On podigne ruku, dotakne nešto što je na dodir sličilo cipeli od krokodilske kože – jako velikoj cipeli od krokodilske kože – i otvori oči. Ono što ugleda da se priginje nad njega iz blizine poljupca i zuri u nj skoro ljudskom ljubopitljivošću, bilo je tako groteskno da nije mogao ni vrisnuti. Oči tog gušterolikog stvora bile su narančaste.

To je to, pomisli Gary, moj prvi pravi napad delirium tremensa. Ahoj, prijatelji moji, ‘Klub liječenih alkoholičara’ na vidiku.

On zatvori oči. Pokuša se uvjeriti da ne osjeća miris močvarne truleži i da ne čuje bezvučni klik-klak repa koji se vuče po linoleumu. Uhvati hladnu ruku svoje mrtve supruge. Reče: “Nema tu ničeg. Nema tu ničeg. Nem –”

Prije no što je uspio dovršiti treće opetovanje (a svatko zna da je treća sreća), čudovišni gušter zarije zube i razdere ga.

3

Johnny ugleda nožice kroz otvorena vrata ostave i zaviri u nju. Ellie i Ralphie su ležali ondje, zagrljeni, na nečemu što je sličilo japanskoj prostirci-madracu. Čvrsto su spavali, unatoč pucnjavi iza kuće, ali čak i tako usnuli nisu posve izbjegli to što se događalo; lica su im bila blijeda i napeta, disali su vodnjikavo, što ga podsjeti na prigušene jecaje, a Ralphiejeva su se stopalca trzala, kao da sanja da trči.

Johnny zaključi da je Ellen vjerojatno našla prostirku i odnijela je u ostavu kako bi on i njezin mali braco legli na nju; Kim Geller to sigurno nije učinila. Kim i njezina kći zauzele su svoje staro mjesto uza zid, samo što su sad sjele u kuhinjske stolce umjesto na pod.

“Je li Jim zaista mrtav?” upita Susi i pogleda u Johnnyja vlažnim, sjajnim očima kad je Johnny ušao iza Brada i Belinde. “Ne mogu vjerovati, igrali smo frizbi kao uvijek, i trebali smo večeras ići u kino –”

Johnny nije imao nimalo strpljenja za nju. “A da odeš na stražnji trijem i uvjeriš se na svoje oči?”

“Zašto ste tako poganog jezika?” ljutito upita Kim. “Moja kćerka možda nikad neće preboljeti ovako ozbiljnu traumu. Doživjela je strašan šok!”

“Nije jedina”, reče Johnny. “A kad smo već kod toga –”

“Prekini, čovječe, ne treba nam se početi gložiti”, reče Steve Ames.

Bez sumnje istina, ali Johnnyju je sad već bilo svejedno. Upre pistom u Kim, koja se zapilji u njega užarenim, srditim očima niz cijelu duljinu njegove ruke. “Kad smo već kod toga, idući put kad nazoveš Belindu Josephson crnačkom gadurom, sprašit ću ti zube u grlo.”

“Ma vidi ti njega, nemoj misliti da tvoje govno miriše”, reče Kim i teatralno prevrne očima.

“Prestani, John”, reče Belinda i uhvati ga za ruku. “Odmah. Imamo važnijih stvari za –”

“Debela crnačka gadura”, reče Kim Geller. Nije gledala u Belindu dok je to izgovarala, nego u Johnnyja. Oči su joj se još žarile, ali se sad smiješila. To mu se učini najotrovnijim smiješkom koji je vidio u životu. “Debela crnačka crnja od gadure.” Rekavši to, uperivši u svoja usta i zube koji su se vidjeli, poput žene koja pokušava objasniti riječ samoubojstvo u igri pogađanja. Kćerka ju je gledala zapanjeno. “U redu? Jesi li čuo? Da te vidimo. Spraši mi zube u grlo. Baš bih voljela to vidjeti.”

Johnny krene prema njoj, namjeravajući učiniti upravo to. Brad ga uhvati za jednu ruku. Steve za drugu.

“Odlazi odavde, glupačo”, reče veterinar, glasom promuklim i suhim. No nekako je dopro Kim do svijesti i ona zaprepašteno blene u njega. “Odmah odlazi odavde.”

Kim ustane sa stolca i povuče Susi iz njezina. Na trenutak se činilo da će zajedno otići u dnevni boravak, ali Susi se istrgne. Kim posegne za njom, ali je Susi i dalje uzmicala.

“Što ti to pada na pamet?” upita Kim. “Odlazimo u dnevni boravak! Odlazimo od ovih –”

“Ja ne”, reče Susi, brzo odmahujući glavom. “Ti možda da. Ali ne i ja. A-a.”

Kim se zapilji u nju, pa ponovno pogleda u Johnnyja. Lice joj se zgrčilo od zgađene pomutnje.

“Odlazi, Kim”, reče Johnny. Još si je zamišljao kako joj nabija šaku u usta, ali ga je bijes minuo i glas mu je bio skoro priseban. “Nisi pri sebi.”

“Susi? Dolazi ovamo. Odlazimo od ovih mrskih ljudi.”

Susi okrene majci leđa, tresući se cijelim tijelom. To nije promijenilo Johnnyjevo mišljenje o toj djevojci, da je riječ o plitkom, prevrtljivom stvorenju... ali se činilo da je u prehrambenom lancu nekoliko karika više od svoje majke.

Polako, poput zahrđalog robota, Dave Reed podigne ruke i zagrli je. Cammie je bila na rubu da negoduje, ali se smiri.

“Dobro”, reče Kim. Glas joj je ponovno jasan i pribran, glas nekog tko drži govor u snu. “Kad me budeš trebala, bit ću u dnevnom boravku.” Svrne pogled na Johnnyja, u kojem kao da je vidjela izvor sve svoje bijede. “A ti –”

“Prestani”, oštro će Audrey. Oni se svi kosnu i pogledaju u nju, osim Kim, koja je šmugnula u tamu dnevnog boravka. “Nemamo vremena za ovo sranje. Možda imamo šansu da se izvučemo iz ovog – malu – ali budete li vi budale samo tako stajali i prepucavali se, svi ćemo umrijeti, eto što ćemo.”

“Tko ste vi, gospođo?” upita Stevi.

“Audrey Wyler.” Bila je visoka, imala duge noge ždrebice, prilično seksi, ispod plavih kratkih hlačica, ali joj je lice bilo blijedo i napaćeno. To je lice podsjetilo Johnnyja na to kako su mali Carverovi izgledali dok su spavali jedno drugom u naručju i odjednom shvati da se pokušava prisjetiti kad je posljednji put vidio Audrey, proveo s njom neko vrijeme. Nije se mogao sjetiti. Kao da se potpuno povukla iz neusiljenog, svakidašnjeg života njihove ulice.

Mali zloćko ne varaj tetu Mikicu, pomisli on iznenada. Ugrizo si mamu za cikicu. Tad se sjeti kombija koji su bili na podu radne sobe Wylerovih onog poslijepodneva kad je proveo nekoliko sati gledajući sa Sethom Bonanzu. A kad se prisjetio toga, u glavi kao da mu se pokrenula lavina. Odmetnici koji sliče filmskim zvijezdama. Bojnik Štuka, dobri izvanzemaljac koji se pozločestio. Krajolici iz vesterna. To ponajviše od svega. Obožava stare vesterne, rekla je Audrey tog dana. Podigla je pritom nekoliko njegovih igračaka, kako ljudi čine kad su nervozni. Bonanza i Najbrža puška Divljeg zapada su mu najomiljeniji, ali će pogledati sve što repriziraju na kabelskoj. Ako u tome ima konja.

“Tvoj nećak, Audrey. Zar ne? Ovo je sve Sethovo djelo.” “Ne.” Ona podigne ruku i obriše njome oči. “Nije Sethovo.

Već od onoga što je u Sethu.”

4

“Ispričat ću vam koliko mogu, ali nema puno vremena. Turbo Tutači će se uskoro vratiti.”

“Tko je u njima?” upita Doc. “Znaš li, Aud?”

“Stegovnici. Odmetnici. Futuristički policajci. A mjesto gdje smo mi sad je djelomice stari Divlji zapad kakav postoji na televiziji, a djelomice mjesto koje se naziva Turbo Koridor, a koji postoji jedino u animiranoj televizijskoj inačici dvadeset trećeg stoljeća.” Ona duboko udahne i provuče ruke kroz kosu. “Ne znam sve, ali –”

“Ispričaj nam koliko znaš”, reče Johnny.

Ona pogleda na sat i načini kiselo lice. “Stao je.”

“I moj”, reče Steve. “Pretpostavljam kao i svima.”

“Mislim da ima vremena”, reče Audrey. “Što znači da mislim da je još prerano za bilo kakvu... bilo kakav pokret.” Ona se naglo nasmije i Johnny se lecne. Svi se lecnu, koliko se moglo vidjeti. Nije to bilo zbog histerične potke smijeha, nego zbog premaza iskrenog veselja. Ona primijeti njihove poglede i povrati kontrolu. “Žao mi je – To je neka vrsta dosjetke. Nema razloga da razumjete. Barem ne još. Moramo pričekati. Dovede li u međuvremenu ponovno stegovnike, morat ćemo ih... pregrmjeti.”

“Postaju li jači?” odjednom će Cammie. “Ti stegovnici, postaju li moćniji?”

“Da”, reče Audrey. “A ako je stvor koji ovo sve čini usisao energiju od ljudi koji su umrli u šumi, idući će juriš biti najžešći. Molim se Bogu da se to nije dogodilo, ali mislim da vjerojatno jest.”

Ona ih pogleda redom, duboko udahne pa počne.

5

“Stvoru u Sethu ime je Tak.”

“Je li to zloduh, Aud?” upita Doc. “Neka vrsta demona?”

“Ne. Nema... nema vjersku prirodu, mislim da bi se tako moglo reći. Osim ako se televizija ne računa. Mislim da je više poput tumora. Onog koji ima svijest i naslađuje se okrutnošću i nasiljem. Sad je u njemu skoro dvije godine. Jednom sam čula priču o ženi iz Vermonta koja je u svom sudoperu našla crnu udovicu. Po svemu sudeći, stigla je u kuću u praznoj kutiji koju je njezin suprug donio iz super-marketa u kojem je bio zaposlen. Kutija je prvotno bila puna banana iz Južne Amerike. Pauk se zavukao u kutiju dok su ih pakirali. Mislim da je Tak otprilike tako stigao u Topolsku ulicu. Samo što je ovdje riječ o crnoj udovici koja govori. Dozvao je Setha kad su on i njegova obitelj prolazili kroz pustinju. Prolazili kroz Nevadu. Tak ga je osjetio, nekoga tko mu može poslužiti, kako prolazi nedaleko i dozvao ga.”

Ona ponikne pogledom na svoje ruke, čvrsto isprepletene u krilu. Kim Geller je sad stajala na vratima dnevnog boravka, privučena Audreynom pričom. Audrey ponovno podigne pogled. Obraćala se svima, ali je svraćala pogled na Johnnyja.

“Mislim da je isprva bio slab, ali ne odveć slab da bi shvatio kako mu Sethova obitelj predstavlja prijetnju. Ne znam koliko su znali ili sumnjali, ali znam da je moj posljednji telefonski razgovor s bratom bio jako neobičan. Mislim da bi mi Bili mogao puno tog reći... da mu je Tak dopustio.”

“On to može?” upita Steve. “Tako se nametnuti ljudima?”

Ona pokaže svoja natečena usta. “Moja je ruka ovo učinila”, reče, “ali nije bila vođena mojom voljom.”

“Isuse”, reče Cynthia. Pogleda nervozno u noževe koji su visjeli na magnetiziranim čeličnim držačima iznad kuhinjske radne plohe. “To je loše. Veoma.”

“No moglo je biti gore”, reče Audrey. “Tak može tjelesno nadzirati ljude samo na kratke udaljenosti.”

“Koliko kratke?” upita Cammie.

“Najčešće ne više od sedam ili deset metara. Izvan tog, njegov se tjelesni utjecaj brzo gubi. Najčešće. No sad se u najboljem slučaju samo može nagađati. Jer nikad nije bio tako nabijen energijom.”

“Dopustite joj da ispriča sve”, reče Johnny. Osjećao je vrijeme skoro kao nešto opipljivo, kako mu curi kroz prste. Nije znao prima li tu poruku od Audrey ili dolazi iz njega, a nije ni hajao. Vremena je malo. U životu nije imao tako snažan predosjećaj. Vremena je malo.

“U tom tijelu se još nalazi dječak”, reče ona, govoreći polako kao da potcrtava riječi. “Milo, posebno dijete koje se zove Seth Garin. Ono što zaslužuje najveći prezir je to da se Tak poslužio onime što to dijete obožava za svoja ubijanja. U slučaju mojeg brata i njegove obitelji to je bila Prateća Strijela, jedan od MotoCajskih Turbo Tutača. Bili su u Kaliforniji, na svršetku puta koji ih je između ostalog odveo i u Nevadu, kad se to dogodilo. Ne znam gdje je Tak skupio toliko energije da prizove Prateću Strijelu iz Sethovih misli i snova u toj fazi njegova razvitka. Seth mu je primarni izvor energije, ali Seth nije dovoljan. Potrebno mu je više da se navije do daske.”

“On je vampir, zar ne?” reče Johnny. “Samo što siše psihičku energiju umjesto krvi.”

Ona kimne glavom. “A energija kojom se služi dostupna je u najobilnijim količinama kad netko pati. U slučaju Billa i ostatka njegove obitelji, možda je netko u susjedstvu umro ili bio ranjen. Ili –”

“Ili je možda postojao netko kome je on mogao osobno nauditi”, reče Steve. “Primjerice, neka priručna skitnica. Neka stara ispičutura koja gura kolica. Tkogod bio, kladim se da je umro sa smiješkom mi licu.”

Audrey ga pogleda, tužna i zgađena lica. “Vi znate.”

“Ne puno, ali ono što znam poklapa se s onim što govorite”, reče joj Steve. “Ondje je netko takav.” On trgne palcem otprilike u smjeru zelenog pojasa. “Entragian ga je prepoznao. Rekao da je od početka ljeta dva-tri puta bio u Topolskoj ulici. Našao se u pecačkom dometu vašeg nećaka, zar ne? Kako?”

“Ne znam”, reče ona tupo. “Sigurno me nije bilo.”

“A gdje biste bili?” upita Cynthia. Zaključila je da je gospođa Wyler nekakav samotnjak.

“Nije važno”, reče Audrey. “Negdje kamo odlazim. Ne biste razumjeli. Važno je da je Tak ubio mog brata Billa i ostatak njegove obitelji. I da se poslužio jednim od Turbo Tutača da to učini.”

“Možda je tad mogao svirati na jednom usamljenom trombonu, ali sad mu trešti cijeli orkestar, nije li tako?” upita Johnny.

Audrey sad nije gledala u njih. Grickala je usne koje su izgledale suhe i ispucane. “Herb i ja smo ga prigrlili i na neki način – zapravo na puno načina – nikad nisam požalila. Mi nismo mogli imati djece. On je bio umilan dječak, dušica od dječaka –”

“Netko je vjerojatno volio i Tifusarku Mary”, reče Cammie Reed oporim, hrapavim glasom.

Audrey je pogleda, i dalje se grizući za usne, pa ponovno pogleda u Johnnyja, preklinjući ga očima za razumijevanje. On nije želio razumjeti, ne nakon svega što se dogodilo, poglavito ne nakon što je vidio kako se lice Jima Reeda jezivo iskrivilo kad mu se metak zabio u mozak, ali je ipak malko razumio. Sviđalo se to njemu ili ne.

“Prvih šest mjeseci bilo je najbolje. Iako smo, dakako, čak i tad znali da nešto nije u redu.”

“Jeste li ga odveli k liječniku?” upita Johnny.

“Od tog ne bi bilo nikakve koristi. Tak bi se tad sakrio. Pretrage ne bi ništa pokazale. Skoro sam uvjerena u to. A tad bi... poslije... kad bismo se vratili kući...”

Johnny se zagleda u njezina natečena usta i reče: “Bio bi vas kaznio.”

“Da. Mene i –” Njezin se glas zaguši od ganuća i prepukne, pa nastavi govoriti tek malo glasnije od šapta. “Mene i Herba.”

“Herb se nije ubio, zar ne?” upita Tom. “Taj Tak ga je ubio.”

Ona ponovno kimne glavom. “Herb je želio da pobjegnemo od njega. Tak je to osjetio. I otkrio da se može Herbom poslužiti za... za nešto što je želio. Imati snošaj... iskusiti seks... sa mnom. Herb to nije dopuštao. To je Taka razljutilo.”

“Bože moj”, reče Brad.

“Ubio je Herba i napunio baterije. Nakon toga, Seth je bio njegov jedini talac... ali je Seth bio sve što mu je bilo potrebno da mene drži na uzdi.”

“Jer ga volite”, reče Johnny.

“Da, tako je, jer ga volim.” U njezinu glasu Johnny nije čuo prkos nego čudnu i užasnu posramljenost. Cynthia joj pruži papirnati ubrus, ali ga je Audrey samo držala u ruci, kao da nema pojma što bi s njim. “I tako je na neki način moja ljubav krivac za sve ovo što se dogodilo. To je užasno, ali je vjerojatno istina.” Ona svrne suzni pogled prema Cammie Reed, koja je sjedila na podu i rukom zagrlila svog preostalog sina. “Nikad nisam vjerovala da će doći do ovog. Morate mi to vjerovati. Čak i nakon što je otjerao Hobartove i ubio Herba, nisam shvatila kakve moći ima. Kakve njegove moći mogu biti.”

Cammie je pogleda, ne govoreći ništa i ne pokazujući nikakve osjećaje na svom kamenu licu.

“Otkad je Herb umro, Seth i ja smo vodili miran život”, reče Audrey. Johnny pomisli kako je ovo prva bjelodana laž koju im je rekla, iako je vjerojatno jednom ili dvaput zaobišla istinu na putu do te laži. “Seth ima osam godina, ali škola nije problem. Ja zadovoljavam određene zahtjeve za kućno školovanje i jednom mjesečno šaljem obrazac ministarstvu za odgoj i obrazovanje države Ohio. To je zapravo smijurija. Seth gleda svoje filmove i televizijske serijale. To je njegovo stvarno školovanje. Igra se u pješčaniku. Jede – uglavnom hamburgere i špagete – i popije sve čokoladno mlijeko koje mu pripravim. Uglavnom je Seth bio Seth.” Ona pogleda u njih zaklinjućim pogledom. “Uglavnom je bio. Samo što je... cijelo to vrijeme... Tak bio umilni. Rastao. Puštao korijenje sve dublje. Osvajao ga.”

“A ti nisi znala da se to događa?” Kim upita s vrata. “Trenutak, zaboravila sam. Ubio ti je muža. Ali si ti preko toga olako prešla, zar ne? Vjerojatno kao preko nesret –”

“Ne shvaćaš!”, Audrey bezmalo vrisne. “Ne znaš kako je bilo živjeli s njim, i s tim stvorom u njemu! U jednom bi trenutku bio Seth, a tad bi mi pala na um neka misao koju nisam dovoljno dobro zabašurila i u idućem bih lupala glavom o zid, kao da sam igračka za navijanje a dijete čija igračka jesam me želi razbiti na komadiće. Ili bih se šakom udarala po licu ili bih si sukala... kožu...”

Sad se posluži papirnatim ubrusom ne da obriše oči nego da upije kapi znoja s čela.

“Jednom me skotrljao niza stube”, reče ona. “Oko Božića, prošle godine. A samo sam mu rekla da prestane drmati pakete ispod božićnog drvca. Znate, mislila sam da govorim Sethu, da je Tak negdje duboko. Da spava. Sniva zimski san. Ili što već čini. Tad shvatim da su mu oči pretamne, da to nisu uopće Sethove oči, ali je tad bilo prekasno. Ustanem iz stolca i uspnem se uza stube. Ne mogu vam reći kako je to, kako je to užasno... kao da si putnik u automobilu koji vozi manijak. Na vrhu se okrenem i... zakoračim s odmorišta. Kao s odskočne daske. Nisam ništa slomila jer je on ublažio pad u posljednjem trenutku. Ili je to možda učinio Seth. Ovako ili onako, bilo je ipak pravo čudo da nisam slomila ruku ili nogu.”

“Ili vrat”, reče Belinda.

“Aha, ili vrat. Zapravo pokušavam reći – da, voljela sam ga – Setha – ali sam se užasavala Taka.”

“Seth je bio topli a Tak hladni tuš”, reče Johnny.

“Tako je. A i imala sam kamo otići. Kad bi zavladao metež. Seth mi je doista pomogao u tome, to pouzdano znam. I tako je vrijeme... prolazilo. Kao što možda prolazi za ljude koji imaju rak. Nastavljaš živjeti jer se nema drugog izbora. Navikneš se na stanovitu razinu bola i straha i misliš da će se na tome zaustaviti, da tu mora prestati. Nisam znala da namjerava učiniti ovo. Morate mi to vjerovati. Uglavnom sam uspijevala sakriti svoje misli od njega. Nikad mi nije palo na um da bi Tak mogao imati misli – planove – koje bi skrivao od mene. Čekao je... a tad se vjerojatno onaj skitnica pojavio u kući dok me nije bilo... dok sam bila u posjeti svojoj prijateljici, Jan... a zatim...”

Ona zašuti, skoro se vidljivo pribere, smiri.

“Ova noćna mora u kojoj smo se zatekli, kombinacija je njegova omiljena vesterna, i MotoCajaca 2200, njegova omiljena crtića. I to poglavito jedne epizode, one o Turbo Koridoru. Pogledala sam je mnogo puta; Seth je ima snimljenu ne samo na jednoj, nego na tri svoje kompilacijske videovrpce. Jako je, jako jeziva za jedan crtić. Jako žestoka. Seth se silno prestrašio te epizode – popiškio se u krevet tri noći zaredom nakon što ju je gledao prvi put – ali je bio i oduševljen. Ponajviše zbog načina na koji se glavni likovi te serije, i dobri i loši, udružuju kako bi uništili strašne uljeze koji se skrivaju u Turbo Koridoru. Ti su uljezi u čahurama koje Brigadir Henry isprva pogrešno proglasi generatorima, i dio kad se oni ispile iz tih čahura i napadnu MotoCajce, prestrašio bi svakoga. Samo što mislim da su u ovoj inačici priče o ‘Turbo Koridoru’ čahure naše kuće. A mi...”

“Mi smo užasni uljezi”, reče Johnny. Zakima glavom. Sve se zastrašujuće poklapalo. “A ono što se, pretpostavljam, najviše sviđa i Sethu i Taku je ta ideja prisilne suradnje. Ili ćemo se dogovoriti ili... Djeci se sviđa ta koncepcija jer ih oslobađa prosuđivanja, čemu ih većina ionako nije vična.”

I Audrey kima glavom. “Da, to zvuči logično. Kao što su se likovi iz Stegovnika, i dobri i loši, uvijek dobro slagali s MotoCajcima u Sethovim maštarijama iz pješčanika. U njegovim maštarijama, čak se i šerif Streeter i Jeb Murdock dobro slažu, iako su u filmu smrtni neprijatelji.”

“Je li ovo što se događa za Setha još igrarija?” upita Johnny. “Što misliš ti, Aud?”

“Ne bih mogla reći”, reče ona, “jer je teško znati gdje završava Tak a počinje Seth... za to se mora imati razvijen osjećaj. Pod tim mislim da na određenoj razini Seth sve zna, kao što djeca prestanu vjerovati u Djeda Božićnjaka kad navrše osam ili devet godina... ali svejedno nam je mrsko odreći se nekih od tih privida, zar ne? Ima u njima –” Ona na trenutak zašuti. Donja joj usna zadrhti, pa se ponovno smiri. “Ima u njima neke dražesti, nečeg što nam pomaže prebroditi teške trenutke. Tak je omogućio Sethu da iživi svoje maštarije na većem ekranu nego što se događa većini nas, to je sve.”

“Ma što ekran! Iživljava ih u prividnoj stvarnosti”, reče Steve. “Jer to je ono što vi opisujete – igru prividne stvarnosti dovedenu do krajnjih granica.”

“Postoji i druga mogućnost objašnjenja”, reče Audrey. “Seth možda više ne može zaustaviti ili obuzdati Taka. Tak je možda svezao Setha, zapušio mu usta i bacio ga u ormar.”

“Kad bi Seth mogao zaustavili Taka, bi li on to učinio?” upita. “Što misliš, Aud? Što ti se čini?”

“Sigurna sam da bi”, reče Audrey. “Uvjerena sam da je on, negdje u duši, prestravljen. Poput Mickey Mousea u Fantaziji, kad metle polude?”

“Recimo da si u pravu. Recimo da Tak sam upravlja time što nam se događa. Zašto to čini? Što time dobiva? U čemu je njegov interes?”

“Stvorov”, reče ona, a usta joj se objese u izrazu koji se Johnnyju učini potpuno nesvjesnim moga gađenja. “Stvorov, a ne njegov.”

“No dobro, stvorov. Za Setha, Topolska ulica je Turbo Koridor, naše kuće čahure, a mi zli uljezi koji u njima žive. Međugalaktička inačica obračuna kod OK korala. Ali što Tak dobiva od tog?”

“Nešto svoje”, reče Audrey i Johnnyju padne na um jedan stari stih Beatlesa: What do you see when you turn out the light? I can’t tell you, but I know it’s mine. “Mislim da su maštarije uvijek bile namijenjene isključivo Sethu – one su način na koji Tak isisava Sethove moći, koje nadopunjuju njegove. A Tak... mislim da se Tak jednostavno naslađuje time što nam se događa.”

Tajac u sobi.

“Naslađuje”, reče naposljetku Belinda, tihim, zamišljenim tonom. “Kako to misliš, naslađuje?”

“Kad nanosi bol. Nešto isijavamo kad patimo, nešto što Tak... poliže, kao sladoled. A kad umremo, to je za njega još bolje. Tad ne mora lizati. Jednostavno proguta sve u jednom zalogaju.”

“Znači, mi smo večera”, reče Cynthia. “To želite reći, je li tako? Sethu smo videoigrica, a tom Taku smo... večera.”

“Nešto više od tog”, reče Audrey. “Sjetite se što je nama hrana: izvor energije. Tak zida, tako mi je Seth rekao. Zida i gradi. Mislim da pustinja u kojoj ga je Seth pokupio nije bila njegov dom; mislim da mu je bila zatvor. Njegovo je obitavalište ono što možda pokušava iznova sagraditi ovdje.”

“Temeljem dosad viđenog ne želim posjetiti njegovo susjedstvo, a kamoli živjeti ondje”, reče Steve. “Zapravo –”

“Prestanite”, reče Cammie, glasom oporim i nestrpljivim. “Kako da ga ubijemo? Rekla si da možda postoji način.”

Audrey je pogleda, zgranuto. “Setha se neće ubiti”, reče ona. “Nitko neće ubiti Setha. To si možete odmah izbiti iz glave. On je samo bezazlen dječarac –”

Cammie skoči na nju i pograbi je za ramena. Učinila je to prije no što je Johnny stigao i pomisliti pomaknuti se. Njezini palčevi utonu duboko u vrhove Audreynih grudi. “Reci to Jimmyju!” drekne ona u Audreyno zapanjeno lice. “Mrtav je, sin mi je mrtav, pa mi nemoj tu cmoljiti kako je tvoj nećak nedužan! Da se nisi usudila! Taj stvor u njemu je poput trakavice u konjskom trbuhu! U njemu! A ako neće izaći –”

“Ali hoće!” reče Audrey. Počela se pribirati i glas joj se ponovno smiri. “Hoće!”

Cammie polako popusti stisak, no pogled joj je bio nepovjerljiv. “Kako? Kad?”

Prije no što je Audrey uspjela odgovoriti, Kim reče: “Čujem zujanje. Poput električnih motora.” Glas joj se pojača, zadrhti. “Bože moj, vraćaju se.”

Sad ga je i Johnny čuo. Isto ono električno brundanje koje je čuo prije, samo što je sad bilo glasnije. Nekako silovitije. Pogubnije. On pogleda prema vratima podruma i zaključi da je vjerojatno odveć kasno pokušati dočepati se podruma, poglavito s dvoje usnule djece u ostavi.

“Na pod”, reče on. “Svi na pod.” Primijeti kako je Cynthia uhvatila Stevea za ruku. Johnny upre prst koji nije bio posve miran u otvorena vrata ostave. Steve kimne glavom i oni uđu kako bi pokrili dječja tijela svojima.

Ono se zujanje pojača.

“Pomolite se”, odjednom će Belinda. “Pomolite se svi.”

Johnny se odveć bojao da bi molio.

Iz dnevnika Audrey Wyler:

7. veljače 1996.

Primijetila sam nešto zanimljivo, što bi moglo biti bitno u razlikovanju toga koji od njih, u određenom trenutku, vlada tijelom koje dijele. Obojici je silno stalo do figurice Cassandre Stilske, ali je Takovo zanimanje skoro isključivo puteno, Tak miluje njezine plastične dojke i trlja njezine plastične noge. Prije dva dana vidjela sam ga kako sjedi na stubama, liže između nogu njezinih plavih kratkih hlačica ukrućena uda teško je to ne primijetiti kad uglavnom jedino što nosi jesu gaćice. I, dakako, to što želi da nosim odjeću sličnu Cassienoj i što me natjerao obojiti kosu u crvenu boju Cassie Stilski (užasna nijansa), nije prošlo neprimijećeno.

Seth pak... kad je Seth, kadšto zagrli Cassienu figuricu, ili pomiluje njezinu strunastu crvenu kosu ili je poljubi u obraz. Pretvara se da joj je majka. Ne znam kako to znam, ali znam.

Moram sad prekinuti. Ponovno plačem.

DVANAESTO POGLAVLJE

Glavna ulica, Desperation/Stegovničko vrijeme

Kao i pri prethodnim jurišima, kombiji su se pojavili poput utvara, samo što ovaj put nisu izronili iz maglice već uskovitlane pustinjske prašine koja na žaru gospodina Mjeseca Kaubojka ljeska poput lamea.

Prvi stiže Cassien ružičasti SanjoPlov, za čijim upravljačem sjedi Candy u svojem konjičkom šeširu, a Cassie – glavom – sjedi pokraj njega. Na krovu, živahno se okreće radarska antena u obliku srca. Poput reklame na krovu javne kuće, možebit bi rekao Johnny Marinville da ju je vidio, ali nije; leži na podu kuhinje Carverovih pokraj Doca, ruku isprepletenih na potiljku i čvrsto stisnutih očiju; na njegovu je licu izraz čovjeka koji očekuje smak svijeta, i to uskoro.

SanjoPlov nije skrenuo u prašnjavu Glavnu ulicu Desperationa iz Zumbulske; Zumbulske ulice nema. Gdje je jednoć ona prolazila sad je samo utabana pustinja, skoro bezlična... budući da je nebo u tom smjeru gotovo potpuno bez zvijezda. Kao da je, kad je svrnuo pogled prema jugu i bespućima iza ove šačice zgrada, Stvoritelj izgubio veći dio svog božanskog nadahnuća.

Zatubasta krilca SanjoPlova su izbačena, njegovi kotači djelomice uvučeni; sječe zrak oko metar iznad tragova koje su kotači kola utisnuli u kolnik. Njegov motor otkucava pravilnim ritmom. Dok prolazi pokraj salona Lady Day na uglu, okašca njegovih puškarnica se otvore. Kroz njih se nagne Laura DeMolt iz filma Stegovnici. U njezinim nježnim ručicama nije Deringer nego puška. Obična dvocijevka, ali kad ona opali iz nje zagrmi kao da je ispaljen projektil iz prenosive lansirne rampe. Iza praska slijedi kratak, kreštav fijuk, a tad pročelje saluna bukne. Krila ulaznih vrata odlete u zrak i na trenutak silovito zalepršaju pa su izgledala poput pravih šišmiševih krila. Nešto nakratko zatreperi iznad ostataka pročelja saluna i kad bi netko promatrao taj prizor, vidio bi da iza gorućeg saluna, poput zgrade-sablasti ili dvostruke ekspozicije, gori i trgovina E-Z Stop, jednako tako napol uništena.

Iza SanjoPlova pristiže Prateća Strijela, a iza Prateće Strijele dolazi Slobodar. Zatamnjeni vjetrobran na Slobodaru ponovno se spusti. Bojnik Štuka, dobri Kanopaleanac koji je postao zločest, trenutačno je za upravljačem Glavolovčeva kombija, ali više nema južnjačke uniforme i šešira (sad je Candy nataknuo taj šešir na glavu; stegovnici uvijek među sobom razmjenjuju odjevne detalje i dijelove uniforme, to je dio zabave). Bojnik ponovno nosi svoju svijetleću MotoCajsku uniformu i, bez šešira, njegova plava mohikanska frizura lijepo se ističe. U navigacijskoj kabini pokraj njega sjedi sjedokosi traper kojeg je Johnny već primijetio: narednik Mathis, desna ruka Jeba Murdocka nakon što su satnika Candella premlatili i uhvatili.

Kuću Collieja Entragiana zamijenila je kitničarska trgovina Dvije sestre, gdje se može nabaviti najbiranija ženska odjeća. Narednik se nagne iz vozila, uzme na nišan svoje dvocijevke pročelje kitničarije i povuče obarače. Začuje se još jedan zaglušujuć dvostruki prasak pa ponovno taj dugi, fijukavi vrisak, kao da bomba pada ravno na nultu točku niz tunel sila teže prema cilju.

“Zaustavite ga!” vrisne Susi. “Molim vas neka ga netko zaustavi!”

Gornja polovica trgovine Dvije sestre kao da je poletjela u svemir u kovitlacu dasaka i šindre, stakla i čavala. Ponovno ono treperenje, brzo skoro poput kolibrićeva krila, i u tom trenutku vidi se Entragianova kuća, pa čak i bicikl Caryja Riptona i najlonom pokriveno tijelo, kako ljeskaju poput fatamorgane u koju su se pretvorili. Tad kuća iščezne i ostanu samo Dvije sestre (gdje u Stegovnicima prvi put ugledamo Lauru DeMott, salunsku damu zlatnog srca, kako kradomice kupuje sukno za pristojnu haljinu za crkvu), bez pola krova i porazbijanih prozora.

Iz pravca jalove zemlje (grmlje kadulje i provaljene gromade stijena okruglih kao u crticu) sjeverno od Topolske ulice, gdje više nema Medvjedske ulice, pojavi se srebrni GrokTutač. Grok je za volanom, oči mu žmigaju poput semafora; Mali Joe Cartwright je na sjedištu pokraj njega, na licu mu titra obijestan osmijeh, a u rukama drži kromiranu dvocijevku futurističkih linija i dodataka. Odmah iza Grokova Tutača dolazi PravdoTutač, a iza njega se pomalja zujav električni užas. Na mjesečini boje kosti, Hladnjača izgleda omotana crnom svilom. Bezličnik je u vozačkoj kabini. Grofica Lili je u navigacijskoj kabini. Njezine seksi oči žare joj na pepeljastosivom licu vampirove nevjeste. Iznad njih je Jeb Murdock, u Tornjiću Smrti. Na udarnom pucačkom položaju.

Jer je najopakiji.

I tako otpočne posljednji napad Turbo Tutača. Tri kombija skrenu u Turbo Koridor sa sjevera, a još tri s juga. Gromoglasno pojačani odjeci hitaca iz dvocijevke potresaju zrak; ona fijučuća dionica patrona izbačenih iz cijevi tih pušaka zvuči poput čopora vila vjesnica smrti. Hotel Stočar (nekoć kuća Sodersonovih) zaziba se prema natrag na temeljima; lijeva strana se najprije ugne, pa skljoka, pijuckajući uokolo suhe daske i drvenu šindru. Kuća sjeverno od nje – sklepotina od pletera i blata koju Brad Josephson ne bi nikad prepoznao kao svoju s ljubavlju održavanu kuću s poluetažama – kao da se rasprsla i u svim pravcima odapinje škrbaste komade drva i sasušena blata.

S druge strane ulice, lažno pročelje Worrellove trgovine, nekoć kuće Toma Billingsleya; leševi Sodersonovih leže u prolazu od velikih okruglih vreća, sve s oznakom

iščezava pod puščanim rafalima iz PravdoTutača – a svaki rafal grmi poput granate. Brigadir Henry vozi; iz puškarnice viri i puca Chuck Connors, poznatiji kao Najbrža puška Zapada. Njegov je sin pokraj njega, kesi se od uha do uha. “Dobar pogodak, tata”, klikne on kad tinjajuće daske s lažnog pročelja zapale desetogodišnje naslage smeća i prašine skrivene iza njega. Uskoro će čitava zgrada planuti.

“Hvala, sine”, kaže Lucas McCain i svrne svoju vinčesterku koja ispaljuje granate, na Lushanovu kinesku praonicu rublja. Praonicu, nekad dom Petera i Mary Jackson, već je dobrano načeo GrokTutač, ali to nije obeshrabrilo Najbržu pušku Zapada. Pridruži mu se i njegov sin opalivši metak iz revolvera. Revolver je mali, ali svaki hitac iz njega ipak grune poput projektila iz bazuke.

Po svršetku juriša, maglica puščanog dima visi nad Glavnom ulicom. Nekoliko kuća na zapadnoj strani ulice – hacijenda od opeke u kojoj su donedavna živjeli Gellerovi, drvena koliba u kojoj su Reedovi vješali svoje raznolike šešire, kuća od pletera i blata koju su Brad i Belinda nekoć nazivali domom – skoro su potpuno uništene. Hotel se još drži – više-manje – kao i Dvije sestre na istočnoj strani, ali će se Worrellova trgovina uskoro pridružiti Owlu (bivšoj kući Hobartovih) kao pepeo nošen vjetrom.

Samo je jedna kuća na istočnoj strani ulice ostala kakva je bila prije dolaska stegovnika: kuća Carverovih. U bočnoj oplati ima rupa od metaka i prozori su razbijeni u prethodnim napadima, ali je u ovom jurišu ostala neokrhnuta.

SanjoPlov, Prateća Strijela i Slobodar stigli su do sjevernog ruba negdašnje četvrti Topolske ulice, kućnog broja 240. GrokTutač, PravdoTutač i Hladnjača stigli su do južnog ruba. Pucnjava oslabi, pa posvema prestane. Ljudi u kući Carverovih čuju pucketanje vatre s druge strane ograde – trgovina mješovitom robom koje se još sjećaju kao Docove prizemnice – ali inače vlada duboki muk koji je poput melema za njihove uši u kojima im zvoni. U tom zatišju, preživjeli oprezno podignu glave.

“Je li kraj, što mislite?” upita Steve, poput nekog tko ne želi otvoreno priznati da nije bilo strašno kako je očekivao... ali koji tako misli.

“Trebali bismo –” zausti Johnny.

“Ponovno ga čujem!” zavapi Kim Geller iz dnevnog boravka. Njezin je glas kreštav, drhti na rubu histerije, ali ostali nemaju razloga ne vjerovati joj; ta ona je najbliže ulici. “Ono užasno zujanje! Ušutkajte ga!” Ona se zaleti kroz vrata u kuhinju, očiju iskolačenih i pomahnitalih. “Ušutkajte ga!”

“Mama, legni!” vikne Susi, ali se i ne pomakne s mjesta gdje je ležala pokraj Davea Reeda, koji je gornji dio ruke prebacio preko nje a dlan (onaj koji njegova majka od koje je podilazi jeza ne može vidjeti s mjesta na kojem se nalazi) položio na njezinu dojku. Susi njegova ruka nimalo ne smeta; zapravo bi joj smetalo kad bi je maknuo. Njezina prepast i njezina skoro materinska skrb za preživjelog blizanca udružili su se u osjećaj putene želje, prvi put u životu. Jedino što sad zaista želi je biti s Davidom negdje gdje bi mogli skinuti gaćice a da to nitko ne vidi.

Kini se ogluši na kćer. Priđe Audrey, pograbi je za kosu i snažnim trzajem joj podigne glavu “Neka ga ušutka!” drekne u Audreyno blijedo lice. “On ti je rod, ti si ga ovamo dovukla, NEKA GA UŠUTKA!”

Belinda Josephson je munjevito reagirala; ustane s mjesta gdje je ležala, prijeđe preko prostorije i svine slobodnu ruku Kim Geller prije no što je Brad trepnuo.

“Au!” vrisne Kim i odmah pusti Audreynu kosu. “Au, pusti me! Puštaj, ti crnačka ga –”

Belinda je progutala dnevnu dozu te zamorne rasističke kenjaže i sad joj je dosta. Ona povuče Kiminu ruku još više, prije no što je Kim stigla dovršiti rečenicu. Susina mama, koja novčano pomaže udrugu ženskih izviđača i nikad ne otpravi gospođu koja prikuplja priloge za Ligu za borbu protiv raka praznih ruku, zapišti poput tvorničke sirene na svršetku radnog vremena. Tad je Belinda okrene, podboči kukom i odbaci u dnevni boravak. Kim kresne o zid. Posvuda oko nje Hummelove figurice strovale se u propast.

“Tako, to smo sredili”, reče Belinda poslovnim glasom. “To je tražila. Ne moram podnositi takvo –”

“Nije važno”, kaže Johnny. Ono je brundanje sad glasnije, glasnije no ikad: ravnomjerni otkucaji poput biciklističkih žbica ili zvuka glomaznog električnog transformatora. “Legni, Bee. Odmah. Svi. Steve, Cynthia? Zakrilite tu djecu?” Tad pogleda, skoro kao da se ispričava, u tetku Setha Garina. “Aud, možeš li ga zaustaviti?”

Ona odmahne glavom. “Nije to Seth. Sad ne. Ovo je Tak.” Prije no što je ponovno spustila glavu, primijeti kako je Cammie Reed gleda, i u tom trpkom pogledu ima nečeg što je uplaši više od urlanja i potezanja za kosu Kim Geller. To je ozbiljan pogled. Bez histerije, čisto hladnokrvno ubojstvo.

No koga bi Cammie ubila? Nju? Setha? Oboje? Audrey ne zna. Jedino zna da ostalima ne može reći što je učinila prije odlaska, jednostavnu radnju koja bi mogla toliko toga riješiti – ako. Ako se vremenski prozor kojem se ona nada otvori; ako ona učini što treba kad se otvori. Ne može im reći da postoji nada, jer ako Tak može dosegnuti njihove misli, sve nade će propasti.

Ono brenčanje postaje jače. U Glavnoj ulici, Turbo Tutači se ponovno kotrljaju. SanjoPlov, Prateća Strijela i Slobodar bliže su kući Carverovih i prvi do nje stignu. Postroje se jedan do drugog – crvena Prateća Strijela sa Zmijolovcem za upravljačem u sredini. Blokirali su kolni prilaz na kojem gospodar imanja leži mrtav (i koji sad izgleda kudikamo lošije). Ostala tri kombija – GrokTutač, PravdoTutač i Hladnjača – dovezu se s južnog kraja ulice i produlje taj niz vozila.

Kuća Carverovih (sad, možda pomalo ironično, u rančerskom stilu) potpuno je blokirana Turbo Tutačima. Iz puškarnice SanjoPlova, Laura DeMott uperi dvocijevku u razbijeni stakleni zid dnevnog boravka; iz puškarnice Prateće Strijele, i Hoss Cartwright i jako mladi Clint Eastwood – u ovoj je inkarnaciji on Rowdy Yates iz filma Rawhide – također pokrivaju kuću. Jeb Murdock stoji u Tornjiću Smrti Hladnjače s dvije dvocijevke, obje prepiljene deset centimetara iznad okidača, a kundaci podbočeni o njegove zdjelične kosti. Široko se smiješi, a lice mu je ono Roryja Calhouna u zlatnim godinama.

Zaklopna vrata na krovovima otvore se s treskom. Kauboji i izvanzemaljci ispune ostale vatrene položaje.

“Hej, tata, ovo izgleda kao gađanje glinenih golubova!” vikne Mark McCain, pa ispusti kreštav smijeh.

“Grok-grok-grok!”

“KUŠ, GROK!” svi dreknu uglas i smijeh zarazi sve.

Na zvuk tog grohota, nešto u Kim Geller, nešto što je dosad bilo samo upokoreno, naposljetku prepukne. Ona ustane u dnevnoj sobi i zagrabi prema zaštitnim vratima s druge strane kojih još leži Debbie Ross. Kimine tenisice grintaju po razbijenim staklenim krhotinama dragocjenih porculanskih figurica Slatkice Carver. Zvuk rada motora ispred kuće – taj neobični tik-tak-tok, poput električnog srca – izluđuje ju. Pa ipak se lakše usredotočiti na to nego misliti o tome kako joj je ona pokondirena tikva od crnkinje najprije skoro slomila ruku a tad je bacila na drugi kraj sobe kao da je vreća prljavog rublja ili nešto slično.

Ostali nisu svjesni da je otišla dok nisu začuli njezin glas, svadljiv i kreštav: “Odlazite odavde! Prestanite i odlazite odavde ove sekunde! Da znate, policija je već krenula ovamo!”

Na zvuk tog glasa, Susi zaboravi na to kako joj godi da je Dave Reed dira po grudima i kako bi mu rado pomogla zaboraviti na smrt njegova brata tako da ga odvede na kat i ševi se s njim dok mu jetra ne ode tlo vraga. “Mama!” ona propenta i počne ustajati.

Dave je povuče natrag, pa je čvrsto prignječi rukom oko struka kako lii bio siguran da neće ponovno ustali. Izgubio je brata, i čini mu se da bi to bilo dovoljno za jedan dan.

Ma daj, idemo, hajde, pomisli Audrey... samo što joj se čini da je zapravo riječ o molitvi. Oči su joj stisnute tako čvrsto da iza vjeđa vidi vatromet crvenih točkica a ruke je čvrsto stisnula u šake, pa joj se neravni ostaci nokata zasijecaju u dlanove. Hajde, čini što se od tebe očekuje, radi svoj posao, kreni –

“Rukni”, šapne ona, nesvjesna da govori naglas. Johnny, koji je podignuo glavu začuvši Kimin glas, sad pogleda u Audrey. “Rukni, što je! Zaboga, rukni!”

“O čemu to govoriš?” upita on, ali ona ne odgovara.

Ispred kuće, Kim krene niz kolni prilaz prema Turbo Tutačima, parkiranima uz rub pločnika. To je jedini dio bivše Topolske ulice gdje još postoji rub pločnika.

“Pružam vam priliku”, kaže ona, a očima strijelja od jednog čudaka do drugog. Neki su odjeveni u smiješne astronautske maske, a onaj za volanom vozila koje sliči kolima za ručavanje odjeven je u robotski kostim od glave do pete. Zbog tog kostima sliči golemoj inačici R2D2 iz Zvjezdanih ratova. Ostali izgledaju poput prognanika iz plesnog tečaja za kaubojske plesove. Nekoliko ih joj se učini poznatima... ali sad nije vrijeme za rasipanje pozornosti na takve smiješne pomisli.

“Pružam vam priliku”, ponovi ona i zaustavi se poviše točke gdje cementni kolni prilaz Carverovih utječe u preostali komadić pločnika Topolske ulice. “Odlazite dok još možete. U protivnom –”

Klizna vrata Slobodara se otvore i iz njega iskorači šerif Streeter. Njegova šerifska zvijezda ljeska se mutnom srebrnom bojom mjesečine na lijevom reveru njegova prsluka. On pogleda u Jeba Murdocka – starog neprijatelja, novog saveznika – u Tornjiću Smrti na krovu Hladnjače.

“Pa, Streeter?” kaže Murdock. “Što ti misliš?”

“Mislim da bi trebao skinuti tu blebetavu kučku”, kaže Streeter sa smiješkom. Obje Murdockove otpiljene puške grunu i iz njih sukne bijeli plamen. U jednom trenutku Kim Geller stoji na početku kolnog prilaza Carverovih; u idućem je nema. Ne – ne posve. Ondje su još njezine tenisice, a i njezina su stopala u njima.

Djelić sekunde poslije toga, nešto što bi moglo biti kablić tamne, muljevite vode – ali nije – udari o pročelje kuće Carverovih. A potom, dok se zvuk hitaca iz dvocijevki-blizanki još valjao kroz zrak, Streeter drekne: “Pucajte! Pucajte, do miga! Sravnite ih sa zemljom!”

“Lezite!” ponovno vikne Johnny, znajući da to neće ništa pomoći; kuća će biti zbrisana kao pješčana kula plimnim valom, a oni će nestati s njom.

Stegovnici počnu pucati. Takvo što Johnny nikad nije čuo u Vijetnamu. Ovako je, pomisli on, vjerojatno bilo u rovovima u Ypresu, ili u Dresdenu tridesetak godina poslije toga. Buka je nevjerojatna, lančani niz KA-POWA i KA-BAMA jačine nulte točke, pa iako mu se čini da bi trebao odmah oglušiti (ili da bi ga čista jačina decibela trebala na licu mjesta usmrtiti), Johnny još uspijeva čuti zvukove kako se kuća slama oko njih: daske odlijeću, prozori se rasprskavaju, porculanske figurice pršte poput glinenih golubova u streljani, hrskav štropot otkinutih letvica. Jedva čujno, čuje i krikove. Gorki miris baruta štipa ga za nosnice. Nešto nevidljivo ali glomazno prođe kroz kuhinju iznad njih, fijučući pritom, i odjednom je veći dio stražnjeg zida kuhinje tek krš posijan po dvorištu koji pliva po površini plastičnog bazena.

Da, pomisli Johnny. To je to, to je kraj. A možda je tako i bolje.

Ali se tad počne događati nešto neobično. Pucnjava nije prestala, ali je počela jenjavati, kao da netko smanjuje jačinu tona. To ne vrijedi samo za pucnjeve, nego i za fijuk granata dok im prolaze iznad glava. A to se usto događa i brzo. Manje od deset sekundi nakon što je primijetio to jenjavanje – a vjerojatnije samo pet – zvukovi potpuno utihnu. Kao i čudni, zujavi otkucaji motora Turbo Tutača.

Oni podignu glave i pogledaju se. U ostavi, Cynthia primijeti da su i ona i Steve bijeli poput duhova. Podigne ruku i puhne. Oblačići praha dignu se s njezine kože.

“Brašno”, kaže ona.

Steve prograblja kroz svoju dugu kosu i ispruži drhtavu ruku prema njoj. Na dlanu drži grozd nečeg sjajnog i crnog. “Brašno i nije ono najgore”, kaže on. “Ja imam masline.”

Njoj se učini da će se nasmijati, ali prije no što joj se uspjelo nasmijati, dogodi se nešto zapanjujuće i potpuno neočekivano.

Sethovo mjesto/Sethovo vrijeme

Od svih tunelu koje je prokopao za sebe za Takove vladavine – Tak Lopuža, Tak Okrutnik. Tak Despot – ovo je najdulji. Na neki je način ponovno stvorio vlastitu inačicu okna Rattlesnake broj jedan. Okno silazi duboko u crnu zemlju koja je vjerojatno on sam, pa se ponovno penje prema površini poput nade. Na svršetku tunela nalaze se vrata okovana željezom. I ne pokušava ih otvoriti, ali ne zbog bojazni da bi bila zaključana. Naprotiv. To su vrata koja ne smije dirati dok ne bude potpuno spreman; kad jednom kroz njih prođe, više neće biti povratka.

On se pomoli Bogu da tunel vodi kamo on misli da vodi.

Dovoljno svjetla dopire kroz pukotine željeznih okova na vratima i osvjetljava mjesto na kojem stoji. Na neobičnim, baburastim zidovima su fotografije; jedna je grupni portret njegove obitelji na kojem on sjedi između svog brata i sestre, a jedna fotografija na kojoj stoji između tete Audrey i stričeka Herba na travnjaku ove kuće. Smiješe se. Seth, kao i uvijek, je ozbiljan, dalek, i pomalo izvan stvari. A tu je i fotografija Allena Symesa, stoji pokraj (u sjeni) jedne od gusjenica Male Mo. Gospodin Symes ima svoju Deep Earth kacigu i veselo se smiješi. Takva fotografija ne postoji, ali to nije važno. Ovo je Sethovo mjesto, Sethovo vrijeme, Sethov um, i on ga ukrašava po volji. Donedavna bi ovdje, i ne samo ovdje, nego duž čitavog tunela, visjele fotografije MotoCajaca i likova iz Stegovnika. Ali ne više. Za njega su oni izgubili svoj čar.

Prerastao sam ih, pomisli on, i to je istina. Iako autističan, tek osmogodišnjak, postao je odveć star za vesterne s masovnim brojem žrtava i crtice kakvi se prikazuju subotom ujutro. Odjednom shvaća da je to skoro sigurno jedina istina, koju Tak nikad neće shvatiti: prerastao ih je. U džepu ima figuricu Cassie Styles (kad mu zatreba džep, on si ga jednostavno zamisli; to je zgodno) jer je još uvijek malko voli, ali inače? Ne. Jedino je pitanje može li im se othrvati, tim milim maštarijama koje su možda od samog početka začinjene otrovom.

A kucnuo je čas da se to provjeri.

Pokraj fotografije Allena Symesa je mala polica koja jedva da izviruje iz zida. Seth je vidio police u predvorju Carverovih i divio im se – svaka namijenjena samo jednoj Hummelovoj figurici – i ova polica stvorena je po uzoru na njih. Dovoljno svjetla curi kroz pukotine u vratima da bi se vidjelo što je na poličici – ne Hummelov pastir ili mljekarica već crveni PlaySkool telefon.

On podigne slušalicu i brzo okrene dva-četiri-osam na okruglom brojčaniku plastičnog telefona. Kućni broj Carverovih. U njegovu uhu telefon-igračka zazvoni... zvoni... i zvoni. No zvoni li i na drugom kraju? Čuje li ga ona? Čuje li ga itko od njih?

“No, idemo”, šapne on. Potpuno je svjestan i čio; ovdje duboko unutra autističan je koliko i Steve Ames ili Belinda Josephson ili Johnny Marinville... zapravo, ovdje je pomalo genij.

Trenutačno, prestrašeni genij.

“Hajde... molim te, teta Audrey, molim te, čuj ga... molim te javi se...”

Jer vremena nema puno i sad je vrijeme.

Glavna ulica, Desperation/Stegovničko vrijeme

Telefon u dnevnoj sobi Carverovih zazvoni i, kao da je to nekakav signal koji se prenosi izravno do njegovih najdubljih i najosjetljivijih živčanih centara, neponovljiva sposobnost Johnnyja Marinvillea da vidi i niže u slijed, zakaže prvi put u njegovu životu. Njegovo viđenje stvari skrhalo se poput oblika u kaleidoskopu kad se valjak zavrti, pa se oblici rastoče na prizme i kričave krhotine. Ako tako ostali ljudi vide i doživljavaju svijet u trenucima stresa, pomisli on, nije ni čudo da donose toliko pogrešnih odluka kad zagusti. Ne voli tako doživljavati stvari. Kao da imaš vrućicu i vidiš šestero ljudi kako ti stoje oko kreveta. Znaš da četvero zaista stoji ondje... ali kojih četvero? Susi Geller plače i vrišti, izvikuje majčino ime. Carverovi su se ponovno probudili, dakako; Ellen, čiji se kapacitet da sve ovo razmjerno stoički podnosi naposljetku iscrpio, čini se da ima napad emocionalnih grčeva, vrišti iz petnih žila i šakama udara po Steveovim leđima dok je on pokušava zagrliti i utješiti. A Ralphie želi izdevetati svoju stariju sestru! “Prestanite grliti Margrit!” on zagrmi na Stevea dok ga Cynthia pokušava obuzdati. “Prestanite tetošiti Crvulju Margrit! Trebala mi je dati sve čokoladice! Trebala mi ih je SVEEE dati i ništa se od ovog ne bi dogodilo!” Brad krene u dnevnu sobu – vjerojatno se javiti na telefon – ali ga Audrey zgrabi za ruku. “Ne”, kaže ona, a potom, nekako nestvarno pristojno, “to je za mene.” I Susi je sad na nogama, Susi trči kroz predvorje prema ulaznim vratima vidjeti što se dogodilo njezinoj majci (nimalo pametna ideja, po Johnnyjevu skromnom mišljenju). Dave Reed ju je ponovno pokušao zadržali ali ovaj pit ne uspije, pa pođe za njom, zazivajući je. Johnny očekuje da će mladićeva majka zadržati njega, ali ga Cammie pusti, dok iza kuće kojoti kakvih nije bilo pod kapom nebeskom podižu svoje nakazne njuške i pjevaju pomamne ljubavne pjesme mjesecu.

Sve se to događa istodobno, kovitla poput papirnatih otpadaka uhvaćenih ciklonom.

On ustane ne razmišljajući i pođe za Bradom i Belindom u dnevnu sobu, koja izgleda kao da je kroz nju prošao zao div u čizmama od sedam milja kad ga je spopao amok. Djeca se još dernjaju u ostavi, Susi urla u dnu predvorja. Dobro došli u vrli novi svijet stereofonske histerije, pomisli Johnny.

Za to vrijeme, Audrey traži telefon, koji više nije na svom stoliću pokraj kauča. Zapravo ni stolić više nije pokraj kauča, nego u suprotnom kutu, prepolovljen. Telefon leži pokraj njega među staklenim krhotinama. Slušalica je pala iz ležišta i leži daleko od aparata koliko dopušta duljina žice, ali ipak zvoni.

“Pripazi na staklo, Aud”, oštro će Johnny kad je ona krenula prema telefonu.

Tom Billingsley priđe škrbastoj rupi u zapadnom zidu gdje je nekad stajao stakleni zid, prekoračivši pritom preko tinjajućeg i smrskanog krša televizora. “Otišli su”, kaže. “Kombiji.” Zastane, pa doda: “Ali nažalost više nema ni Topolske ulice. Vani izgleda kao u Mrtvoj šumi u Južnoj Dakoti. U doba kad je Jack McCall s leđa ustrijelio Billa Hickoka.”

Audrey podigne telefon. Iza njih, Ralphie Caryer sad krešti: “Mrzim te, Crvuljo Margrit! Vrati mamu i tatu ili ću te mrziti zauvijek! Mrzim te, Crvuljo Margrit!” Iza Audrey, Johnny vidi kako Susini pokušaji da se izmigolji Daveu Reedu slabe; on je zagrljajima odvlači, od užasa, a prema plaču, strpljivošću kojoj se, s obzirom na okolnost i, Johnny jedino može diviti.

“Halo?” kaže Audrey. Ona osluhne, blijeda lica napeta i ozbiljna. “Da”, kaže ona. “Da, hoću. Odmah. Ja...” Posluša još malo, pa podigne pogled koji joj počine na licu Johnnyja Marinvillea. “Da, u redu, samo njemu. Seth? Volim te.”

Ona ne spusti slušalicu u ležište, nego je samo pusti pasti. Zašto ne? Johnny povuče telefonsku žicu i shvati da je potres koji je rascijepio stol i odbacio telefon u ugao, izvukao i utičnicu iz zida.

“Dođi”, reče mu Audre. “Odlazimo na drugu stranu ulice, gospodine Marinville. Samo nas dvoje. Ostali ostaju ovdje.”

“Ali –” zausti Brad.

“Bez rasprava, nema vremena”, kaže mu ona. “Moramo otići odmah. Johnny, jesi li spreman?”

“Da ponesem pušku koju su donijeli od susjeda? U kuhinji je.”

“Puška ne bi koristila. Dođi.”

Ona ispruži ruku. Lice joj je ozbiljno i samouvjereno... osim očiju. One su nasmrt prestrašene, preklinju ga da je ne prisiljava da učini ovo, što god to bilo, sama. Johnny prihvati ponuđenu ruku, dok su mu se noge vukle kroz krš i razbijeno staklo. Koža joj je hladna, a pod prstima osjeća kako su joj zglobovi na ruci malko otečeni. To je ruka kojom ju je malo čudovište natjeralo da se udari, pomisli on.

Oni izađu kroz stražnji ulaz dnevne sobe, pokraj tinejdžera, koji stoje i šutke se grle. Johnny gurne zaštitna vrata i propusti Audrey da izađe i prekorači tijelo Debbie Ross. Pročelje kuće, trijem i leđa mrtve djevojke poprskani su ostacima Kim Geller – prugama i mrljotinama i grudicama koje na mjesečini izgledaju crno – ali nijedno od njih ne reče ništa o tome. Ispred njih, iza kolnog prilaza i kratkog komada ruba pločnika gdje Turbo Tutači više ne stoje, je široka i izrovana neasfaltirana ulica. Dašak vjetrića okrzne Johnnyjevo lice – sa sobom donese miris dima – a pokraj njih odskakuće i kugla korova, kao na skrivenim oprugama. Johnnyju izgleda kao zalutala iz crtanog filma Maxa Fleischera, ali ga to ne iznenadi. Pa u tome i jesu, zar ne? U nekakvu crtanom filmu? Dajte mi polugu i pokrenut ću svijet, rekao je Arhimed; onaj stvor prekoputa ceste vjerojatno bi se s time složio. Naravno, stvor je želio pomaknuti samo dio Topolske ulice a uz pomoć poluge maštarija Setha Garina kojom ga je podbočio, to je postigao bez puno muke.

Bez obzira na to što ih očekuje, već je lakše čim su izvan kuće i dalje od galame.

Trijem kuće Wylerovih izgleda skoro isto, ali to je sve. Ostatak kuće je sad duga, niska zgrada načinjena od trupaca. Ispred su nanizane prečke za vezanje konja. Oblačići dima kuljaju iz kamenog dimnjaka usprkos toploj noći. “Izgleda kao koliba za sezonce”, kaže on.

Audrey kinine glavom. “Koliba za sezonce na Ponderosi.”

“Zašto su otišli, Audrey? Sethovi stegovnici i policajci budućnosti? Što ih je prisililo na odlazak?”

“Na najmanje jedan način Tak je poput nitkova u bajkama braće Grimm”, kaže ona vodeći ga na ulicu. Cipelama odbacuju u zrak oblačiće prašine. Krugovi kotača kola su suhi i tvrdi poput željeza. “Ima Ahilovu petu, nešto na što nikad ne bi pomislio ako nisi živio s njim tako dugo kao ja. Mrzi biti u Sethu kad Seth prazni crijeva. Ne znam je li to nekakva nastrana estetika ili psihološka fobija ili nekakva tjelesna potvrda njegova postojanja – kao što ne možemo ne žmirnuti kad netko zamahne prema nama kao da će nas udariti, na primjer – a i briga me.”

“Koliko si sigurna u to?” upita on. Stigli su na drugu stranu široke Glavne ulice. Johnny pogleda na obje strane, ali ne ugleda kombije, samo masu stjenovite jalove zemlje zdesna i pustoš – nekakvu vrst nedjela – slijeva.

“Jako”, kaže ona mrko. Cementni kolni prilaz koji vodi do kuće u Topolskoj ulici na kućnom broju 247 prometnuo se u stazu popločenu kamenim pločama. Na pola puta, Johnny ugleda kako je na mjesečini zasvjetlucao odlomljeni kotačić s mamuze nekog kauboja. “Seth mi je to rekao – kadšto ga čujem u glavi.”

“Telepatija.”

“A-ha, vjerojatno. A kad Seth razgovara na toj razini, nema nikakvih mentalnih problema. Na toj je razini zastrašujuće pametan.”

“Ali jesi li potpuno sigurna da je Seth bio onaj s kime si razgovarala? Pa čak i da je bio, jesi li sigurna da mu je Tak dopustio reći istinu?”

Ona se zaustavi na pola puta do kolibe za sezonce. Još ga drži za jednu ruku; sad ga uhvati i za drugu i okrene ga prema sebi.

“Slušaj, jer je vremena tek toliko da kažem ovo jednom, a vremena nema da bi ti postavljao pitanja. Kadšto kad Seth razgovara sa mnom, dopušta Taku da prisluškuje... pa je, mislim, Tak zbog tog uvjeren kako on čuje sve naše telepatske razgovore. Ali ih ne čuje.” Vidjela je kako je nešto zaustio pa ga stisne za ruku da ga ušutka. “A znam da Tak odlazi iz njega kad prazni crijeva. Ne samo da se povlači u dubinu, nego izlazi iz njega. Vidjela sam to nekoliko puta. Tak izlazi kroz Sethove oči.”

“Kroz Sethove oči”, šapne Johnny, očaran i užasnut i pomalo strepeći.

“Govorim ti to jer želim da znaš ako budeš vidio”, kaže ona. “Kovitlac crvenih točkica, poput žeravice logorske vatre. U redu?”

“Isuse”, promrmlja Johnny, a potom: “U redu.”

“Seth obožava čokoladno mlijeko”, kaže Audrey, povuče ga i oni ponovno krenu. “Ono koje se pravi od Hersheyeve rastopljene čokolade. A Tak obožava što Seth obožava... još i više, moglo bi se reći.”

“Stavila si laksativ u mlijeko, zar ne?” upita Johnny. “Stavila si mu laksativ u čokoladno mlijeko.” Dođe mu da se pridruži kojotima i zdušno počne zavijati na mjesec. Samo što bi on tulio od smijeha. Čini se da je spremnik nadrealističkih mogućnosti života bunar bez dna; njihova jedina šansa da prežive leži u podvali koja je glavni štos u ljetnim kampovima, a na razini s dekovanjem ili zamjenom kalodonta pjenom za brijanje.

“Seth mi je rekao što da učinim i učinila sam”, kaže ona. “Dođi. Dok on još kenja da se sve puši. Dok još ima vremena. Moramo ga zgrabiti i pobjeći. Odvesti ga izvan Takova dosega prije no što se uspije vratiti u njega. A to se može. Njegov je domet kratak. Spustit ćemo se nizbrdo. Ti ćeš nositi Setha. Kladim se da nećemo ni stići do mjesta gdje je nekad bio E-Z Stop a već ćemo primijetiti silnu promjenu okoliša. Ali zapamti, ključ svega je u brzini. Kad krenemo, nema nikakvog oklijevanja ili zaustavljanja.”

Ona posegne rukom prema vratima, ali je Johnny uhvati za ruku. Ona se zapilji u njega s mješavinom strepnje i bijesa.

“Zar me nisi čuo kad sam rekla da moramo odmah krenuti?”

“Da, ali mi moraš odgovoriti na jedno pitanje, Aud.”

S druge strane ulice, motre ih zabrinute oči. Belinda Josephson odvoji se od motrilačke skupine i vrati u kuhinju vidjeti kako Steve i Cynthia izlaze na kraj s djecom. Sasvim dobro, čini se. Ellen šmrca, ali se inače ponovno pribrala, a Ralphie kao da se ispuhao, poput tornada koji je krenuo prema unutrašnjosti. Belinda se nakratko ogleda po praznoj kuhinji, koja sad ima izlaz u stražnje dvorište, pa kao da će krenuti kroz hodnik k ostalima. Načini jedan korak, pa zastane. Posred njezina čela pojavi se uska okomita bora – Beeina linija razmišljanja, kako je naziva njezin suprug. Ovdje kod zaštitnih vrata nije sasvim tamno, ima mjesečine... a i riječ je o njezinim susjedima. Nije ih teško razlikovati. Brada je lako prepoznati jer joj je on najbliži susjed, tako blizak da već dvadeset pet godina treba noću samo ispružiti ruku i lagano ga gurnuti. I Dave i Susi ne predstavljaju problem jer se još grle. Doca je lako raspoznati jer je tako mršav. Ali s Cammie ima problema. A s Cammie ima problema jer Cammie nema. A nije ni ovdje u kuhinji. Je li otišla na kat ili se provukla kroz rupu u zidu? Možda. A –

“Vas dvoje!” vikne ona u ostavu, odjednom prestrašena.

“Što je?” upita Steve, trunku nestrpljivo. Zapravo je u duši još nestrpljiviji. Najzad im je uspjelo smiriti djecu, a ako ova žena to zariba, mogao bi joj rasuti mozak prvim loncem ili tavom koju dohvati.

“Gospođa Reed je otišla”, kaže Bee. “A ponijela je onu pušku. Je li bila prazna? No, uljepšajte mi dan. Recite mi da je bila prazna.”

“Mislim da nije”, nevoljko kaže Steve.

“Nek sve ide u materinu”, kaže Belinda.

Cynthia je gleda preko jednog Ralphiejeva klonula ramena, a oči joj se šire od zebnje. “Je li to loše?” pita ona.

“Moglo bi biti”, kaže Bee.

Takovo mjesto/Takovo vrijeme

U radnoj sobi gdje je proveo toliko sretnih sati – moglo bi se reći, na grudima uzničke mašte Setha Garina – Tak čeka i osluškuje. Na Zenithovu ekranu, crno-bijeli kauboji odjeveni u sablasne odore jašu preko pustinjskog krajolika. Njihov prolaz je nečujan. Sad bestjelesan kad je izvan Setha, Tak je stišao ton na televizoru najboljim daljinskim upravljačem na svijetu – vlastitim umom.

U kupaonici pokraj kuhinje, čuje dječaka. Dječak ispušta tihe, svinjske roktaje koje Tak povezuje s funkcijom izbacivanja otpadne materije. Tak se gnuša čak i tih zvukova, a sam čin, sa svojim grčevima i osjećaju klizanja, nezadrživog izlaska, je ogavan. Čak je i povraćanje bolje – barem je brzo, uz grlo i van.

Tak sad zna što mu je ona žena učinila: stavila mu u mlijeko nešto što je izazvalo ne jedan čin pražnjenja nego grozničave napade grčenja. Koliko mu je toga stavila? Šaku, sudeći po tome kako se Seth osjećao prije no što je Tak šmugnuo, i sad mu je sve jasno.

Tak svjetluca u tamnom gornjem uglu sobe – Tak Okrutnik, Tak Despot – poput grozda bestjelesnih stražnjih svjetala bicikla koja se vrte jedna oko drugih. Ne čuje tetu Audrey i Marinvillea čak i s potpuno stišanim televizorom, ali zna da su ondje, ispred ulaznih vrata. Kad konačno prestanu razgovarati i uđu, ubit će ih – najprije muškarca, a da bi povratio energiju koju je potrošio (to što je izvan dječakova tijela posebice je iscrpljujuće) Sethovu tetu zbog tog što je pokušala učinili. I njome će se nahraniti, i ona će umirati polako, od vlastite ruke.

A dječaku će kazna za to što je pokušao ustati protiv Taka biti to sve gledati.

No Tak poštuje Setha; dostojan mu je protivnik. (Kako ambalaža koja je sposobna izdržati Taka to ne bi bila?) Nakon što je jučer naišao onaj ispičutura, Tak i dječak igraju otvoreni poker, igru živaca, baš kao Laura i Jeb Murdock u Stegovnicima. A sad je sve na hrpi nasred kartaškog stola i sve su karte, osim posljednjih skrivenih aduta, na stolu, okrenute licem prema gore. Kad se i one skrivene okrenu, Tak zna da će pobijediti. Naravno da će pobijediti. Pa njegov je protivnik ipak samo dijete, bez obzira na blistavost nižih slojeva njegova uma, i dijete je povjerovalo malo više no što je trebalo. Tak je znao da ga Seth namjerava privremeno protjerati iz svog tijela, pa iako ga je način na koji je to učinio iznenadio (jako neugodno), čak je i to saznanje više no što Seth smatra da Tak zna. Ali ima tu još nečeg.

Seth ne vjeruje da bi Tak ponovno ušao u njega dok on izvodi taj gnusni čin kojem je prostorijica pokraj kuhinje namijenjena.

Seth se vara. Tak može ponovno ući. Bit će to neugodno – bolno čak – ali može se vratiti. A kako zna da Seth nije vidio taj posljednji adut, kao što je vidio neke druge koje je Tak držao u ruci, unatoč njegovu silnom trudu da ih sakrije?

Jer je pozvao svoju ljubljenu tetu natrag u kuću da mu pomogne pobjeći.

A kad njegova ljubljena teta najzad prestane postajkivati na trijemu i uđe, bit će... dakle...

Dovedena u red.

Potpuno dovedena u red.

Crvena svjetlašca u sjenama zavrte se brže, od uzbuđenja izazvanog tom pomisli.

Glavna ulica, Desperation/Stegovničko vrijeme

“Zar me nisi čuo kad sam rekla da moramo odmah krenuti?”

Johnny kimne glavom. Nijedno od njih nije primijetilo da je Cammie Reed prešla ulicu pravcem od crkve od sušene opeke, koja je nekoć bila prigradsko utočište Johnnyja Marinvillea, prema ostacima kuće od pletera i blata koja je bila Bladova i Belindina kuća. Hoda pognute glave a u ruci nosi sačmaricu.

“Da, ali imam još jedno pitanje, Aud.”

“Kakvo?” ona bezmalo vrisne. “Za Boga miloga, kakvo?”

“Može li Tak skočiti u nekog drugog? U tebe ili mene, na primjer?”

Njezinim licem preleti izraz nalik olakšanju.

“Ne.”

“Kako možeš biti sigurna? Je li ti Seth to rekao?”

Na trenutak mu se učini da ona neće odgovoriti, i to ne isključivo zato što želi stići do dječaka dok ovaj još sjedi na zahodskoj školjci. On isprva pogrešno protumači njezin izraz lica kao nelagodu, no tad shvati da je riječ o nečem dubljem; nije to nelagoda nego stid.

“Nije mi to rekao Seth”, kaže ona. “A znam to jer je pokušao ući u Herba. Kako bi mogao... no, znaš već... dobiti mene.”

“Želio je voditi ljubav s tobom”, kaže Johnny.

“Ljubav?” kaže ona jedva se suzdržavajući. “Ali ne! Tak ništa ne razumije o ljubavi, briga njega za ljubav. Želio me poševiti, i to je sve. Kad je shvatio da se ne može poslužiti Herbom za tu svrhu, ubio ga je.” Suze se sad slijevaju niz njezino lice. “Ne odustaje lako kad nešto želi. To što je učinio Herbu... zamisli što bi se dogodilo cipelici Ralphieja Carvera kad bi je pokušao navući na svoju veliku nogu odrasle osobe. Kad bi je uporno nabijao i gurao u nju nogu, sve jače i jače, bez obzira na bol, bez obzira na to što joj činiš u svojoj opsjednutosti da je obuješ, hodaš u njoj...”

“U redu”, kaže on. Pogleda u podnožje brežuljka, bezmalo očekujući da će ugledati kombije kako se vraćaju, ali ondje nema ničeg. Pogleda na drugu stranu ulice – ponovno ništa. Cammie stoji izvan njegova vidokruga u sjeni opasno nakrivljenog hotela Stočar. “Shvatio sam poruku.”

“Pa možemo li ući? Namjeravaš li uopće ući? Ili ti je ponestalo hrabrosti?”

“Ne”, kaže on i uzdahne.

Na vratima kolibe je starinski željezni zasun, ali kad ga on pokuša primiti, palac mu prođe kroza nj. Ispod njega se pojavi, poput nečeg što se diže na površinu prljave vode, obična stara prigradska okrugla ručka. Kad je Johnny uhvati, oko nje se stvore prigradska vrata, najprije povrh dasaka i željeznih prečki, a potom ih posve zamijene. Ručka se okrene i vrata se otvore u mračnu prostoriju koja miriše ustajalo poput prljavog rublja. Mjesečina preplavi prostoriju i ono što Johnny ugleda podsjeti ga na priče koje bi s vremena na vrijeme pročitao u novinama, one o ostarjelim milijunašima-pustinjacima koji posljednje godine života provode u jednokrevetnoj sobi, gomilaju hrpe knjiga i časopisa, skupljaju kućne ljubimce, toče Demerol na igle i jedu gotova jela iz limenki.

“Brzo, požuri”, kaže ona. “On će biti na zahodu u prizemlju. Pokraj kuhinje.”

Ona prođe pokraj njega i pritom ga uhvati za ruku pa ga povede u dnevnu sobu. Ovdje nema hrpa knjiga i časopisa, ali dok ulaze dublje, osjećaj samotnjaštva i ludila jača, umjesto da jenja. Pod je ljepljiv od rasipane hrane i sokova; osjeća se kiselkast miris zgrušanog mlijeka; zidovi su zašarani crtežima načinjenima masnim bojicama koji su zastrašujući u svojoj sirovoj zaokupljenosti krvoprolićem i smrću. Podsjete ga na roman koji je nedavno pročitao, knjigu s naslovom Krvavi Meridijan.

Slijeva nešto zatreperi. On se okrene u tom smjeru, ubrzana bila, adrenalin se slijevao u njegov krvotok, ali nema kauboja koji vitlaju revolverima ili zlokobnih izvanzemaljaca, čak ni dječaka koji napadaju nožem. To je tek odbljesak svjetla. Od televizora, pretpostavi on, iako nema zvuka.

“Ne”, šapne ona, “ne ulazi ondje.”

Ona ga povede prema vratima ravno ispred njih. Kroz njih dopire svjetlost i utiskuje žarki četverokut na sag ukoričen hranom. Struja možda još nije stigla u ostatak onog što je nekoć bila Topolska ulica, ali je ovdje ima puno.

Johnny sad čuje stenjanje, prošarano blago otežanim disanjem. Zvuči ljudski – i trenutačno prepoznatljivo – poput hrkanja, kihanja, hripanja, pištanja. Netko je na zahodu. Vrši veliku nuždu, kako su govorili kao djeca. Padne mu na um dvostih iz pučke škole: Mother gives me lemonade, around the corner fudge is made. Ho-ho, pomisli Johnny, ta je na razini s mali zloćko ne varaj tetu Mikicu.

Kad su ušli u kuhinju i on se osvrnuo oko sebe, Johnnyju se učini da dobri ljudi Topolske ulice zaslužuju što im se događa. Ona ovako živi tko zna otkad a mi to uopće nismo znali, pomisli on. Mi smo njezini susjedi, svi smo joj poslali cvijeće kad joj je suprug zagrizao cijev revolvera, većina nas je bila nazočna na sprovodu, Johnny je bio u Kaliforniji, držao govor na susretu knjižničara dječjih knjižnica), ali nismo znali.

Radna ploha krcata je staklenkama, odbačenim omotima, praznim čašama i limenkama bezalkoholnih napitaka. Mnoge od ovih potonjih postale su farme mrava. Ugleda plastični vrč s ostacima zatrovanog čokoladnog mlijeka a pokraj njega koricu Takova sendviča od kobasice i sira. Sudoper je pretrpan prljavim posuđem. Pokraj cjedila za posuđe leži prevrnuta plastična boca deterdženta za pranje posuđa koja je možda kupljena dok je Herb Wyler još bio živ. Oko njezina grlića stvorila se odavno zgrušana lokvica zelene sluzi. Na stolu nove hrpe prljavog posuđa, plastična bočica gorčice, lepeze krušnih mrvica (usred jedne od njih leži Van Halenova kaseta), tučeno vrhnje u spreju, dvije bočice kečapa, jedna pretežito prazna a druga pretežito puna, otvorene kutije pizze zasmećene koricama, najlonske vrećice od kruha, omoti čokoladica te vrećica Doritosa navučena na praznu bocu Pepsi Cole poput nekog neobičnog kondoma. A tu su hrpe i hrpe stripova. Koliko Johnny vidi to su sve Maryelova izdanja serije MotoCajci 2200. Preko naslovnice jednog primjerka rasipani su Sugar Pops. Na naslovnici su Cassie Stilska i Zmijolovac, stoje do boka u baruštini i pucaju iz svojih laserskih revolvera u groficu Lili Barsku, koja ih napada nečim što sliči mlaznom motoskuteru. OBRAČUN U MOČVARI! vrišti naslov. U drugom uglu prostorije je hrpa prepunih plastičnih vreća za smeće, nezavezanih, a iz većine curka napoj po kojem vrve mravi. Na svim limenkama kao da se nalazi nasmiješeno lice Chef Boyardeea. Štednjak je prekriven posudama skorenih Chefovim narančastim umakom. Na hladnjaku – bizarna točka na i – stoji stari plastični kipić Roya Rogersa kako jaše na svom vjernom Triggeru. Johnny ne mora pitati da bi znao da je to dar Sethu od njegova ujaka, nešto čega se Herb Wyler sjetio iz dana svoje mladosti i strpljivo iščeprkao iz neke prašinom pokrivene kutije na tavanu.

Iza hladnjaka su napola otvorena vrata, kroz koja pada klin svjetlosti na prljavi linoleum. Kut pod kojim stoje vrata nije premali a da Johnny ne bi mogao pročitati natpis na njemu:

DJELATNICI MORAJU OPRATI RUKE

POSLIJE UPORABE (A POSJETITELJI BI TREBALI)

“Seth!” Audrey glasno šapne, pusti Johnnyjevu ruku i jurne prema vratima zahoda. Johnny krene za njom.

Iza njih, točkice nemirne crvene svjetlosti sliju se kroz lučni dovratak radne sobe poput zvijezda padalica; bijesnu kroz tamnu dnevnu sobu prema kuhinji. Uto Cammie Reed zakorači kroz vrata. Sad u obje ruke drži pušku i dok stoji i ogledava se po polumračnoj dnevnoj sobi, provuče kažiprst desne ruke kroz štitnik obarača i namjesti ga na obaraču. Oklijeva, ne zna kamo poći. Oko joj privlači treperenje odbljeska televizijskog ekrana iz radne sobe, a uho zvuk ljudi koji hodaju po kuhinji. A glas u njezinoj glavi, onaj koji zahtijeva osvetu za Jimmyja, ušutio je, i ona nije sigurna kojim putem krenuti. Okom registrira kratki žižak crvenog svjetla, ali njezin mozak zanemari taj ulazni podatak; potpuno je zaokupljen pitanjem kuda poći. Marinville i Wylerova su u kuhinji, uvjerena je u to, no je li ono ubojito derište s njima? Ponovno sumnjičavo pogleda prema svjetlucanju televizijskog ekrana. Nema zvuka, ali možda autistična djeca gledaju televiziju isključena zvuka.

Mora biti sigurna, to je najvažnije. U sačmarici su vjerojatno ostale dvije patrone... a oni će joj vjerojatno pružiti najviše jednu ili dvije prilike povući okidač. Poželi da joj se onaj glas ponovno javi i kaže joj što učiniti.

Uto se glas zaista javi.

Prekoputa ulice, na cementnom puteljku između ulaza u kuću Carverovih i pločnika, Cynthia je vidjela kako je Cammie ušla u kuću Wylerovih. Razrogači oči. Prije no što je uspjela nešto reći, Steve je grubo mune laktom. Ona ga pogleda. On drži prst na ustima. U drugoj mu je ruci jedan od noževa s kuhinjskog stalka u kući Carverovih.

“Dođi”, promrmlja on.

“Nećeš se poslužiti time, zar ne?”

“Nadam se da neću morati”, kaže on. “Ideš sa mnom?”

Ona kimne glavom i pođe za njim. Kad su zakoračili s pločnika u Takovu inačicu Divljeg zapada, u kući Wylerovih započne metež vriskova i povika. Izlazi iz njega, začuje Cynthia, ili nešto slično, pa novi povici koje uopće ne može razaznati. Sve ili skoro sve te povike ispušta Wylerova, iako začuje i vrisak Cammie Reed (“Spusti je?” Je li to viče?) i promukli povik, vjerojatno Marinvilleov. A potom dva puščana hica koji zapucketaju poput biča pa krik ili smrtnog bola ili krajnjeg užasa. Cynthia ne može pouzdano reći, a nije ni sigurna da želi znati.

Ali ipak, kad su stigli na drugu stranu Glavne ulice Desperationa, oboje trče.

Sethovo mjesto/Sethovo vrijeme

Sad. Sve se svodi na sad.

On se okrene od police na kojoj se nalazio telefon-igračka. Ugrađena u drugu stijenku tunela je mala kontrolna ploča, veoma slična onima ugrađenima u navigacijske kabine Turbo Tutača.

Iz nje strši sedam prekidača, redom postavljenih u radni položaj. Iznad svakog prekidača u tami žari zelena žaruljica. Ove ploče nije bilo kad je Seth stigao do svršetka tunela; ondje su bile jedino fotografije njegovih dviju obitelji, fotografija gospodina Symesa i telefon. Ali ovo je Sethovo mjesto, Sethovo vrijeme, a ono je poput džepova na njegovim kratkim hlačama: može dodati što god poželi, kad god poželi.

Seth ispruži prema ploči ruku koja malko drhti. U filmovima i na televiziji, likovi kao da se nikad ne boje, a kad tata Cartwright mora nešto učiniti kako bi spasio Ponderosu, uvijek točno zna što učiniti. Lucas McCain, Rowdy Yates i šerif Streeter nikad nisu nesigurni u sebe. Ali Seth jest. Jako nesiguran. Igra se primiče svršetku a on se užasava da će učiniti kobnu pogrešku. Zasad zna što se događa na katu (sad tako razmišlja o Takovu svijetu, kao onom gore, na katu), ali ako spusti te prekidače –

No nema vremena za premišljanje. Audreyje u kupaonici. Audrey juri prema dječaku koji sjedi na zahodu i kojem se s jednog prljavog gležnja klate gaćice, dječaku koji je – barem trenutačno – tek voštani lutak s plućima koja dišu i srcu i koje kuca, ljudski stroj koji su napustile njegove obje duše. Ona klekne ispred njega i čvrsto ga privine na grudi. Počinje ga cjelivati po cijelom licu, ne obazirući se ni na što drugo – prostoriju, okolnosti, Marinvillea koji stoji iza nje na vratima.

Seth osjeti crveni roj koji je Tak munjevito odaslao preko kuhinje opni mnoštva nadnaravnih pčela, i to se mora dogoditi sad, da, mora.

Njegova ruka dotakne ploču i on počinje spuštati prekidače. One zelene žaruljice iznad njih namignu pa zgasnu; crvene žaruljice ispod njih namignu i upale se. Sa svakim spuštenim prekidačem, njegovo znanje o tome što se događa na katu blijedi. On time ne isključuje osjetila one voštane lutke koju njegova teta sad obasipa poljupcima, nije siguran bi li to mogao učiniti da i hoće, ali ih može blokirati... a to i čini.

Naposljetku ostane tek njegov um. To će morati biti dovoljno. I dok rukom pritišće prekidače koje je upravo spustio kako se ne bi vratili u prvotni položaj, Seth poseže za tetom Audrey, nadajući se svim srcem da će je uspjeti naći u toj tami.

Kuća Wylerovih/Stegovničko vrijeme

U trenutku kad je Audrey skinula dječaka sa zahodske školjke i prebacila ga u svoje naručje, nešto grune pokraj Johnnyja Marinvillea, nešto istodobno vruće poput groznice i hladno poput leda. Glava mu se ispuni vrtlogom žarke crvene svjetlosti koja ga podsjeti na barski neon i country glazbu. Kad se razišla, vratila mu se i njegova sposobnost da sve vidi i niže u slijed, čak i preklapajuće događaje. Kao da je to što je prošlo kroz njega bilo elektrošok. I kao da mu je misli oblilo nekakvo boležljivo rumenilo, poput sluzi.

Kad je Audrey ustala sa Sethom u rukama (MotoVeš mu je skliznuo s noge i sad je potpuno gol), Johnny ugleda kako se kovitlac žarke svjetlosti ljulja oko dječakove glave poput svetokruga oko glave malog Isusa na starim slikama. A tad, poput roja termita, svjetlost se slegne i obloži mu obraze, uši, znojnu kosu. Nagura mu se kroz njegove otvorene zacakljene oči i osvijetli mu zube skrletnom bojom.

“Ne!” vrisne Audrey. “Izlazi iz njega! IZLAZI, gade!”

Ona jurne prema kupaoničkim vratima noseći dječaka u naručju. Sethova glava kao da je buktinja. Johnny posegne – za njom? Sethom? Oboje? Ne zna a i nije važno jer je ona projurila pokraj njega u svoju prljavu kuhinju, vrišteći i prstima kao kandžama tjerajući kovitlac svjetlosti oko Sethove glave. Njezina ruka uzaludno klizi kroz to crvenilo. Kad su ona i dječak prošli pokraj Johnnyja, njegovu glavu ispuni užasno mašinsko zujanje. On vrisne i čvrsto poklopi uši rukama. To potraje tek trenutak, dok je Audrey jurnula pokraj njega, ali je to trenutak koji se čini cijela vječnost. Kako ispod tog zvuka može ostati ikakav dječak? pita se on. Kako, zaboga, išta može ostati pod tim zvukom?

“Pusti GA!” vrišti ona. “Pusti ga, PEDERU, pusti ga!”

A tad kuhinjska vrata više nisu prazna. Na njima stoji Cammie Reed držeći sačmaricu u ruci.

Takovo mjesto/Takovo vrijeme

Kad je Tak stigao do Setha i zatekao sve svoje uobičajene ulaze blokirane, nestane njegova prilično snishodljivog poštovanja za dječakove sposobnosti, prvi put nakon što je u prolazu osjetio Sethov izvanredni um i svom snagom ga zazvao. Tu snošljivost najprije zamijeni spoznaja, a ustopice za njom gnjev.

Tak se, čini se, prevario – Seth je stalno znao da se Tak može vratiti u njega, čak i dok prazni crijeva. Znao je, ali je uspješno skrivao to saznanje, kao što lukav kockar skriva pričuvni as u rukavu. No ni to nije važno; svejedno će ući. Nema načina kojim bi ga dječak uspio zadržati. Neće biti opsade; Seth Garin je sad njegovo obitavalište i nitko ga neće spriječiti da uđe u svoj dom.

Dok žena nosi Sethovo tijelo pokraj pisca u kuhinju, Tak napada dječakove oči, ulaznu luku najbližu tom predivnom mozgu. Navalio je na njih poput krupnog policajca koji se naslanja svom težinom na vrata koja drži neki slabašni čovjek. Osjeti trenutak potpuno netipične i panike kad se isprva ništa ne dogodi – kao da gura zid od cigle. Kad cigle počnu mekšati i popuštati. Likovanje bljesne u njegovu hladnom umu. Uskoro... još trenutak... dva, najviše...

Sethovo mjesto/Sethovo vrijeme

Pod njegovom rukom, dva se prekidača miču. Čak i kad je udvostručio svoj pritisak da ih drži spuštene, osjeća kako se migolje pod njegovom rukom poput nečeg živog. Žaruljice još svijetle crveno, ali neće zadugo, u nečemu ima pravo: bez obzira na to kakav bi bio ishod njihovih mentalnih sposobnosti, Seth više nije dorastao Takovoj sirovj snazi. Jednom je to, možda, bio. U poretku. Ali više nije. No, ako je Tak u pravu, to možda i nije važno. Ako je u pravu i bude li imao sreće.

Na trenutak čežnjivo pogleda u PlaySkool telefon – ono što teta Audrey naziva Takovim telefonom – ali, dakako, nije mu potreban telefon, ne zapravo; telefon je oduvijek bio tek simbol, konkretan predmet koji će olakšati protok telepatije između njih, kao što su prekidači i žaruljice tek alatke koje mu pomažu usmjeriti svoju volju. A telepatija ionako sad nije Sethova prva briga. Kad bi telepatija bila sve što njih dvoje mogu podijeliti, ovo bi bilo zaludo.

Pod njegovom rukom, prekidači se tvrdoglavo pomaknu prema gore, tjerani Takovom iskonskom snagom, Takovom iskonskom voljom. Na trenutak one crvene žaruljice ispod njih zatrepere kao da će zgasnuti, a one zelene zatrepere kao da će se upaliti. Seth u glavi osjeća užasno mašinsko zujanje koje mu pokušava nadjačati misli; na trenutak njegove unutarnje slike pomrači uskomešana grimizna svjetlost u kojoj ugljevlje treperi i nesigurno žmiga.

Seth svom snagom gurne osigurače prema dolje. Zelene se žaruljice ugase. Crvene se upale. Barem na trenutak.

Vrijeme je sad, ostala je samo jedna karta okrenuta licem prema dolje i Seth Garin je okrene.

Kuća Wylerovih/Johnnyjevo vrijeme

Na neki način kao da je uhvaćen u još jednoj unakrsnoj paljbi stegovnika, samo što se Johnnyju čini da umjesto metaka ovom prigodom zrak pokraj njega sijeku misli. Ali zar to zapravo nisu uvijek posrijedi bile misli?

Prva je upućena Cammie Reed, koja stoji na kuhinjskim vratima s puškom u ruci:

– Sad! Sad je čas!

Druga je namijenjena Audrey, koja se skutri kao da ju je netko ošamario i koja naglo prestane po zraku derati noktima fantomske crvene kužne pare oko Sethove glave:

– Sad, teta Audrey! Sad je čas!

I posljednja, užasni neljudski urlik koji ispuni Johnnyjevu glavu i izbriše sve ostalo:

– NE, TI MALO GOVNO! NE, NEĆEŠ!

Ne, pomisli Johnny, on ne može. Nikad nije ni mogao. Tad podigne pogled na lice Cammie Reed. Oči su joj iskočile iz duplji, usne rastegnule u oporom i užasnom smiješku.

Ali ona može.

Takovo mjesto/Takovo vrijeme

Tak ima možda tri sekunde, nakon povika žene s puškom, da shvati da je nadigran. Kako nadigran. Nekoliko sekundi nevjerice u kojima se snebiva kako se to moglo dogoditi nakon svih tih tisućljeća koja je proveo zasužnjen u tami, razmišljajući i planirajući. A tad, kad mu je počelo dopirati do mozga da Seth zapravo i nije u tijelu u koje se on pokušavao vratiti, žena na vratima otvori vatru.

Kuća Wylerovih/Johnnyjevo vrijeme

Cammie više nije sigurna da postupa svojom voljom, ali to nije važno; da je njezina volja slobodna, ona bi ovo ionako učinila. Wylerova drži ono čudovišno derište, sklupčano i golo u naručju, poput divovskog dojenčeta, samo što su mu goljenice umrljane govnom umjesto krvlju i posteljicom. Drži ga poput štita. Cammie samo što se nije nasmijala.

“Spusti ga!” drekne Cammie, ali umjesto da je Audrey spustila Setha, ona ga podigne više na grudi, kao da prkosi. Još se smješkajući svojim trpkim, opakim osmijehom, dok su joj oči bezmalo iskočile iz duplji (Johnny će poslije uvjeriti samog sebe da je to bila optička varka, bez sumnje), Cammie uperi pušku u dijete.

“Ne, Cammie nemoj!” Vikne Johnny i uto ona opali. Prvi metak dohvati osmogodišnjeg Setha Garina, koji još bespomoćno drhti od grčeva u crijevima, posred tjemena i raznese mu vrh glave. Neobično spokojno lice njegove tete bude poprskano krvlju, kosom i komadićima skalpa. Metak prođe kroz njegov mozak, izađe kroz drugu stranu lubanje i prođe kroz Audrinu lijevu dojku – tad već toliko oslabljen da ne može prouzročili ozbiljniju štetu. No zato je to učinio drugi metak, pogodio je u pluća nakon što je zaglavinjala pod mirom prvog. Audrey stražnjicom udari o pretrpani kuhinjski stol. Naslagano posuđe strovali se sa stola i razbije na podu.

Ona se okrene prema Johnnyju, još držeći okrvavljeno dijete u rukama i Johnny ugleda nešto zapanjujuće: izgleda sretno. Cammie vrisne kad je Audrey pala, možda likujući, a možda užasnuta svojim činom.

Audrey nekako uspije ne ispustiti Setha, premda umire. Kad je pala, iz Sethovih ostataka uzađe ona neugodna crvena tvar, poput košuljice. Zavrtloži se u zraku iznad prljavog linoleuma, žarkocrvene točke koje se okreću jedna oko druge poput elektrona.

Johnny Marinville i Cammie Reed gledaju se kroz to crvenilo bogzna kako dugo – kao da su skamenjeni – dok netko ne vrisne: “Jebi ga! Jebemu, zašto si to učinila, glupačo jedna?”

Johnny ugleda Stevea i Cynthiju kako prilaze kroz polumračnu dnevnu sobu dok se nisu našli iza Cammienih leđa. Cynthia priskoči, zgrabi Cammie za ruku i prodrma je. “Gaduro! Glupa krvožedna pičko, što misliš, da će ti ovo vratiti dijete? Zar nikad nisi išla u školu, jebote?”

Cammie kao da to ne čuje. Gleda u onaj crveni vrtlog razrogačenim, ukočenim očima, kao hipnotizirana... a on joj uzvraća pogled. Johnny ne zna kako to zna, ali zna. I odjednom se obruši na nju poput kometa... ili Zmijolovčeve crvene Prateće Strijele u napadu Turbo Tutača. Bio je upitao Audrey može li Tak skočiti u nekog drugog. Rekla je da ne može, uvjerena je da ne može, ali što ako se prevarila? Što ako ju je Tak prevario? Ako ju je –

“Pazi!” vikne on Cynthiji. “Makni se od nje!”

Gospođica Dvobojna kosa samo zuri u njega preko Cammiena ramena, ništa ne shvaća. I Steve izgleda kao da ništa ne shvaća, ali je reagirao na očitu usplahirenost u Johnnyjevu glasu pa odvuče Cynthiju.

Uskovitlane crvene mrlje razdijele se u dva rukavca. Na trenutak Takova vanjština Johnnyju izgleda poput vilice kojom su se služili kad bi kao tinejdžeri pekli marshmallowe sjedeći na plaži oko vatri naloženih od naplavljenog drva kod Savin Rocka. Samo što su se krakovi ove vilice zaboli ravno u iskolačene oči Cammie Reed.

One se zažare žarkocrveno, još se više izbulje, pa se rasprsnu u dupljama. Iscereno Cammieno lice rastegne se tako široko da joj usne puknu i iz njih joj se niz bradu počne slijevati krv. Bezočna spodoba zaglavinja, prazna puška ispadne joj iz ruke i ona ih ispruži preda se. Johnnyju se čini da u životu nije vidio nešto istodobno tako nemoćno i grabežljivo.

“Tak”, izjavi ta spodoba grlenim glasom koji nimalo ne sliči Cammienu. “Tak ah wan! Tak ah lah! Mi him en tow!” Stanka. A potom, hrapavim, neljudskim glasom koji će, Johnny to zna, slušati u svojim noćnim morama do kraja života, ta spodoba bez očiju kaže: “Sve vas poznajem. Sve ću vas naći. Pohvatati jednog po jednog. Tak! Mi him, en tow!”

Stvorova lubanja tad počne bubriti; ono što je ostalo od Cammiene glave počinje sličiti čudovišnoj gljivastoj kapi. Johnny začuje zvuk paranja kao da netko trga papir i shvati da to puca tanak sloj mesa na stvorovoj glavi. Stvorove duplje skorene ugrušcima izdulje se i pretvore u proreze; nabubrena lubanja povuče njegov nos u njušku dugih nosnica u obliku romba.

Audrey je imala pravo, pomisli Johnny. Jedino ga je Seth mogao izdržati. Seth ili netko sličan Sethu. Netko jako poseban. Jer –

Kao da želi dovršiti tu misao na najspektakularniji mogući način, glava Cammie Reed se rasprsne. Vrući komadi mesa, neki još živi, zapljušte po Johnnyjevu licu.

Vrišteći, zgađen do ludila, Johnny struže to sa sebe, pomažući si palcima da si očisti oči. Jedva čujno, onako kako se čuju zvukovi kad netko s druge strane telefona privremeno odloži slušalicu, čuje kako Steve i Cynthia vrište. Tad zasljepljujuća svjetlost ispuni prostoriju, iznenadna i zaprepašćujuća poput neočekivanog šamara. Johnny najprije pomisli da je posrijedi eksplozija – sudnji dan za sve njih. No kad su mu se oči (koje ga još peku, slane i pune Cammiene krvi) priviknule, shvati da to nije eksplozija, već dnevna svjetlost – jaka, izmaglična svjetlost ljetnog poslijepodneva. Negdje na istoku zagrmi – grlen zvuk koji u sebi ne nosi prijetnju. Oluja je minula; upalila je kuću Hobarlovih (u to je siguran jer osjeća miris dima) a potom otišla dalje poigrati se s nekim drugim životom. No čuje se još jedan zvuk, onaj koji su prije tako željno i uzalud očekivali; isprepleteno zavijanje sirena. Policija, vatrogasci, hitna pomoć, možda i Nacionalna garda, koliko se Johnnyju čini. Ili haje. U ovom ga trenutku zvuk sirena nimalo ne zanima.

Oluja je prošla.

Johnnyju se čini da je prošlo i stegovničko vrijeme.

Skljoka se na jedan kuhinjski stolac i pogleda u Audreyno i Sethovo tijelo. Podsjećaju ga na besmislene smrti u Jonestownu, u Gijani. Njezine su ruke još obavijene oko njega, a njegove – jadne mršave neiskorištene ruke, bez ijedne ogrebotine od igre lovice ili skrivača s dječacima svoje dobi – su oko njezina vrata.

Johnny skliskim dlanovima otre krv, krhotine kostiju i grudice mozga s obraza pa brižne u plač.

Iz dnevnika Audrey Wyler:

31. listopada 1995.

Ponovno dnevnik. Nisam mislila da ću ga nastaviti voditi, vjerojatno i neću svakodnevno, ali je pravi melem za dušu.

Seth mi je došao jutros i uspio upitati, kombinacijom riječi i glasanja, smije li ići u obilazak kuća na Dan vještica kao ostala djeca iz susjedstva. Nema ni traga Taku, a kad je samo Seth, nemoguće mi je nešto mu odbiti. Nije mi se teško podsjetiti da Seth nije odgovoran za sve što se dogodilo; zapravo je to jako lako. Na neki način, to je ono najužasnije. Zatvara mi sve izlaze. Vjerojatno nitko drugi ne bi shvatio što želim reći. Nisam sigurna ni da ja razumijem. Ali osjećam to. Bože moj, kako osjećam.

Rekoh mu u redu, povest ću ga u obilazak – bilo bi zabavno. Rekoh da bih mu mogla načiniti kaubojsku odijelce, ako bi želio, ali ako želi kostim MotoCajca, morat ćemo otići u trgovinu Patless i kupiti gotovo odijelo.

Odmahnuo je glavom prije no što sam završila, odlučnim pokretima lijevo-desno. Ne želi ići odjeven u kauboja, a ni kao MotoCajac. Bilo je nečeg u žestini njegova odmahivanja glavom što je bilo na rubu užasa. Možda se zasitio kauboja i policije budućnosti, čini mi se.

Pitam se zna li to onaj drugi?

“Gusar?” upitam a njegovo se cijelo lice ozari milim smiješkom Setha Garina.

“Ju-ar!” reče on, pa pokuša ponovno i izgovori pravilno: “Gu-sar!”

Pa tako nađem neki stari svileni rubac, dadem mu zlatnu klipsu da je stavi na uho i izvučem staru Herbovu pidžamu umjesto gusarskih hlača. Nogavice sam stisnula lastikom pa su bile gaćaste baš kako treba. S bradom od maskare, brazgotinom iscrtanom olovkom za oči i starim mačem-igračkom (koji sam posudila od prve susjede Cammie Reed, hit iz djetinjstva njezinih blizanaca), izgledao je prilično divlje. A kad sam ga oko četiri sata izvela u ‘obilazak’ našeg dijela Topolske i Zumbulske ulice, nije se razlikovao od ostalih zlih patuljaka i vještica, Barneya i gusara. Kad smo se vratili, rasprostro je sve svoje slatkiše na podu dnevnog boravka (cijeli dan nije bio u radnoj sobi gledati televiziju – Tak sigurno spava dubokim snom, kad bi barem govnar umro, ali to znači odviše se nadati) i gledao ih ozarena lica, kao da je doista riječ o gusarskom blagu. Tad me zagrlio i poljubio u vrat. Toliko sreće.

Jebi se. Tak. Jebi se.

Jebi se i nadam se da ćeš umrijeti.

16. ožujka 1996.

Prošli je tjedan bio užasan, užas nad užasima, Tak je skoro sasvim zagospodario i goropadi se. Posuđe posvuda, čaše presvučene talogom čokoladnog mlijeka, kuća je u neredu. Mravi! Zaboga, mravi u ožujku! Izgleda kao kuća u kojoj žive luđaci, a je li to daleko od istine?

Bradavice mi bride od silnog štipkanja na koje me prisiljava. Naravno, znam i zašto; bijesan je jer ne može učiniti što bi želio učiniti sa svojom verzijom Cassandre Stilske. Ja ga hranim, kupujem mu nove igračke MotoCajaca koje poželi (i dakako, stripove, koje mu moram čitati jer Seth ne posjeduje tu sposobnost na koju bi se mogao pozvati), ali za onu drugu namjenu sam neupotrebljiva.

Prošli sam tjedan, što sam više mogla, provela s Jan.

A tad, danas, dok sam pokušavala malko počistiti kuću (uglavnom sam odveć iznemogla i malodušna da bih pokušala), razbila sam najdraži majčin tanjur, onaj s prizorom sanjkanja, od Currieru Ivesa. Tak, nije s tim imao nikakve veze; uzela sam ga s police u blagovaonici gdje je bio izložen, u želji da ga malo opravim, a on mi je skliznuo iz tih mojih glupih prstiju i rasuo se na podu.

Nije to bilo zbog tanjura, naravno, iako mi je bio silno drag. Kao da sam gledala u svoj život umjesto u stari porculanski tanjur koji je otišao u kurac napadu Blagovaonice. Jeftina simbolika, vjerojatno bi rekao Peter Jackson, susjed preko puta. Jeftina i sentimentalna. Vjerojatno je to istina, ali u boli smo malokad kreativni.

Uzela sam plastičnu vreću za smeće iz kuhinje, počela kupiti krhotine i pritom jecala. Nisam čak niti čula kad se televizor ugasio – Tak-Seth su priredili festival MotoCajaca 2200 – a tad me prekrije sjena, ja podignem pogled i ugledam njega.

Isprva pomislim da je to Tak-Setha prošli i jedan više-manje nije bilo, ili se pritajio – no tad mu ugledam oči. Obojica se služe istim parom, čovjek bi pomislio da se oči neće mijenjati, da se ne mogu mijenjati, ali se mijenjaju. Sethove su svjetlije i imaju raspon osjećaja koje Tak nikad ne može izraziti.

“Razbila sam majčin tanjur”, rekoh. “Sve što sam imala od nje, skliznuo mi je iz ruku.”

Tad me obuzme tuga jače no inače. Obgrlim rukama koljena, položim lice na njih i zaplačem. Seth mi priđe, stavi mi ruke oko vrata i zagrli me. Kad je to učinio, dogodi se nešto predivno. Ne mogu to objasniti, točno, ali bilo je tako dobro da su se odlasci u Mohonku usporedbi s tim učinili običnima. Tako me može oneraspoložiti – sneveseliti, zapravo, kao da je svijet tek crvotočna kugla Blata – Baš kao i ja. Taku se sviđa kad sam loše volje. Liže te loše osjećaje s moje kože, kao dijete lizalicu. Znam to.

Ovo je bilo suprotno od toga... i još više. Suze su mi presahnule, osjećaj tuge zamijenio je osjećaj silne radosti i... ne baš ushita, ali nečeg sličnog. Spokoj i optimizam su se izmiješali, kao da se sve može završiti dobro i nikako drukčije. Kao da je sve već u redu, samo što ja to ne shvaćam zbog duševnog stanja u kakvom se nalazim. Bila sam ispunjena, kao što vas ispunja ukusna hrana kad ste gladni. Bila sam obnovljena.

Seth je to učinio. Učinio je to svojim zagrljajem. A učinio je to, mislim (znam) na isti način na koji mi Tak izazove bijedu i žalost. Čamotinja, iako ja to nazivam. Kad želi, Tak izazove čamotinju u meni. On to može učiniti jedino zato što crpe Sethovu snagu. Mislim da je Seth danas poslije podne, kad je raspršio moju tugu, to uspio učiniti jer je crpao Takovu snagu. Mislim da Tak nije znao da on to čini jer bi ga u protivnom spriječio.

Evo nečega što mi nikada nije palo na pamet, sve do danas: Seth je možda jači nego što to Tak zna.

Mnogo jači.

TRINAESTO POGLAVLJE

1

Johnny nije znao koliko je dugo sjedio u kuhinjskom stolcu, spuštene glave, dok su mu tijelo potresali grcaji snažni poput srsi studeni, a suze lile iz očiju, prije no što je osjetio laganu ruku na potiljku. Podigne glavu i ugleda onu djevojku iz supermarketa, onu sa šiznutom kosom. Steve više nije bio s njom. Johnny pogleda kroz stakleni zid dnevnog boravka – sjedio je pod dobrim kutom – i ugleda ga kako stoji na pogruženoj travi travnjaka Wylerovih, zagledan niz ulicu. Neke su sirene ušutjele kad su vozila kojima su pripadale skrenula u ulicu i zaustavila se; druge su sirene pristizale i pritom ojkale poput Indijanaca.

“Dobro ste, gospodine Marinville?”

“Aha.” On pokuša još nešto reći, ali umjesto riječi izađe grcav polujecaj. Nadlanicom obriše šmrkalj s nosa i pokuša se nasmiješiti. “Cynthia se zoveš, je li tako?”

“Aha, Cynthia.”

“A ja sam Johnny. Samo Johnny.”

“Dogovoreno.” Gledala je u isprepletena tijela. Audreyna je glava bila zabačena, oči sklopljene, lice mirno i spokojno poput posmrtne maske. A dječak je još izgledao poput novorođenčeta u svojoj krhkoj golotinji mrtvorođenčeta.

“Pogledaj ih”, blago će Cynthia. “Njegove ruke oko njezina vrata. Sigurno ju je jako volio.”

“Ubio ju je”, Johnny reče činjenično.

“To ne može biti!”

On je suosjećao sa zgražanjem na njezinu licu, ali to nije promijenilo to što je on znao. “Može. Naveo je Cammie na nju.”

“Naveo. Kako to misliš, naveo?”

On kimne glavom kao da se ona složila s njegovim mišljenjem. “Učinio je to na isti način na koji su časnici u džungli navodili artiljerijsku paljbu na neprijateljska naselja u Vijetnamu. Zapravo ju je naveo i na nju i na sebe. Čuo sam ga kad je to učinio.” On se lupne po sljepoočnici.

“Želiš reći da je Seth rekao Cammie da ih ubije?”

On kimne glavom.

“Možda je to bio onaj drugi. Možda si čuo njega... stvora –”

Johnny odmahne glavom. “Ne. Bio je to Seth, a ne Tak. Prepoznao sam mu glas.” Pošuti, zagledan u mrtvo dijete, pa ponovno svrne pogled na Cynthiju. “Čak je i u mojoj glavi disao na usta.”

2

Kuće su se vratile u svoj negdašnji oblik, primijeti Steve, ali to nije značilo da su se vratile u normalu. Bilo je očito da su vidjele svog boga. Kuća Hobartovih više nije gorjela, barem to; pljusak je potulio plamen u nekakvu mrzovoljnu paru, poput vulkana poslije jake erupcije. Prizemnica starog veterinara dublje je ogrezla u vatru: plamenovi su lizali kroz prozore, crne, pougljenjene mrlje širile se duž strehe a nanosi boje bubrili. Između te dvije kuće, kuća Petera i Mary Jackson bila je naherena, izrešetana ruševina.

U ulici su bila dvoja vatrogasna kola i još ih je pristizalo. Kolopleti vatrogasnih crijeva već su ležali na travnjacima, poput tustih žućkastih udava. Bilo je i policijskih automobila, sparkiranih ispred Entragianove kuće, gdje su tijela dostavljača novina (kao i Hanibalovo, ne smije zaboraviti na njega) ležala ispod najlona koji je sad bio pokriven kišnim lokvicama. Crvena svjetla policijskih automobila okretala su se i žmigala. Još dva policijska automobila stajala su na vrhu ulice i potpuno zakrčila prolaz iz Medvjedske ulice.

To neće pomoći ako se vrate, pomisli Steve. Dečki, vrate li se stegovnici, isprašit će vašu preprekicu tako da će odletjeti preko Sjevernog pola.

Samo što se neće vratiti. To je značenje sunčane svjetlosti, to je značenje uzmičuće grmljavine. Sve se ovo zaista dogodilo – Steve je samo morao pogledati u zapaljene i od krova do temelja izrešetane kuće – ali se dogodilo u nekakvoj gnojnoj kesici vremena postojanje koje ovi policajci nikad neće shvatiti, a neće se ni truditi shvatiti. On pogleda na sat i ne iznenadi se kad shvati da je proradio. Na njemu je pisalo 5:18 – najbliže što će se Timex ikad približiti stvarnom vremenu, pomisli on.

Ponovno pogleda niz ulicu prema policajcima. Neki su izvadili revolvere, a neki nisu. Nijedan nije izgledao ili izgledala kao da zna kako bi se trebali ponašati. Steve je to razumio. Ta gledaju u streljanu, a nitko iz susjednih ulica nije čuo ni pucnja. Možda grmljavinu, ali pucnjeve koji zvuče poput granata? To ne.

Oni ga ugledaju kako stoji na travnjaku. Jedan od njih mu da rukom znak da priđe, a druga dva, pak, da se vrati u kuću Wylerovih. Sve u svemu, izgledali su kao potjera u kojoj lud vodi zbunjena, i Steve im nije zamjerao. Nešto se ovdje dogodilo, toliko su shvatili – samo što?

Potrajat će dok se domislite, pomisli Steve, ali ćete se najzad dosjetiti nečeg što vas neće mučiti. Vama to uvijek uspijeva. Bez obzira na to je li riječ o letećem tanjuru koji se srušio pokraj Rosewella u državi New Mexico, praznom brodu usred Atlantskog oceana ili prigradskoj ulici u Ohiju pretvorenoj u vatreni koridor, vi se uvijek nečeg dosjetite. Nikad nikog nećete uhvatiti, kladio bih se u cijelu svoju nimalo spomena vrijednu životnu ušteđevinu i nećete povjerovati ni jednu jedinu riječ koju ćemo vam mi reći (zapravo, što manje budemo pričali vjerojatno će nam biti lakše), ali ćete najzad naći nešto što će vam dopustiti da revolvere vratite u futrole... i da noću spavate. A znate li što ja kažem na to?

PROBLEMA NEMA,

eto što!

NIKAKVOG... PROBLEMA... NEMA!

Jedan od policajaca je sad uperio u njega ručni megafon. Steveu se to nije baš svidjelo, ali bolje megafon nego puška, pomisli.

“JESTE LI TALAC?” zagrmi gospodin Megafon. “ILI STE OTMIČAR?”

Steve se veselo nasmiješi, sklopi tuljac od ruku oko usta i vikne: “Ja sam vaga! Ljubazan prema nepoznatim ljudima, volim si popričati.”

Stanka. Gospodin Megafon posavjetuje se s nekoliko kolega. Glave zbunjeno zamašu lijevo-desno, a tad se on ponovno okrene prema Steveu i podigne svoj megafon. “NISMO DOBRO ČULI, MOŽETE LI PONOVITI?”

Steve ne ponovi. Proveo je veći dio života u estradi – moglo bi se reći – i znao je kako je ponavljanjem lako upropastiti dobar vic. Policajci su još pristizali; čitavi konvoji crno-bijelih automobila s treperavim crvenim svjetlima u obliku plosnate pritke. Pa još vatrogasnih kola. Dva vozila hitne pomoći. Pa nešto nalik oklopnom jurišnom vozilu. Policajci su propuštali jedino vatrogasce, barem zasad, iako se – zahvaljujući kiši – nijedan požar Steveu nije činio vrijedan da se vatrogascima od ushita pomrači svijest.

Preko puta ulice, Dave Reed i Susi Geller izađu iz kuće Carverovih, zagrljeni. Obzirno prekorače preko mrtve djevojke na trijemu i krenu niz pločnik. Iza njih izađu Brad i Belinda Josephson, skrbno vodeći djecu Carverovih i zaklanjajući im pogled na njihova mrtvog oca koji je još ležao na kolnom prilazu i izgledao ništa manje mrtav. Iza njih dođe Tom Billingsley. U svojim kvrgavim rukama držao je nešto nalik platnenom stolnjaku. To rastrese i prekrije tijelo mrtve djevojke, ne obazirući se na muškarca u dnu ulice koji se razmahivao megafonom ne bi li privukao njegovu pozornost.

“Gdje mi je mama?” Dave dovikne Steveu. Oči su mu izgledale istodobno i mahnite i paćeničke. “Jeste li mi vidjeli mamu?”

Steve Ames, čije je životno geslo bilo

NULLO IMPEDIMENTUM,

nije imao blagog pojma što reći.

3

Johnny uđe u sobu, hodajući na prstima, izbjegavajući stati na nered koji je za sobom ostavila Cammie. Kad je prešao tu prepreku, krene prema vratima brže i sigurnije. Suzbio je suze, barem zasad, i to je bilo dobro. Nije znao zašto, ali mu se tako činilo. Pogleda na uru koja je stajala na polici iznad kamina. Pokazivala je 5:21 i zaključi da to otprilike odgovara stvarnom stanju.

Cynthia ga uhvati za ruku. On se okrene prema njoj, osjetivši trunku nestrpljenja. Kroza stakleni zid vidio je ostale preživjele žitelje Topolske ulice kako se okupljaju nasred ulice. Zasad se nisu obazirali na signalizaciju policajaca, koji kao da nisu znali bi li trebali prići ili ostati na sadašnjim položajima, i Johnny se želio pridružiti svojim susjedima prije no što se policajci odluče što će od tog učiniti.

“Je li otišao?” upita ona. “Tak – onaj crveni stvor – što god već bio – je li otišao?”

On ponovno pogleda u kuhinju. To mu je bilo doslovce fizički bolno, ali je uspio. Ondje je bilo puno crvene boje – zidovi su bili njome zaliveni, kao i strop – ali nije bilo ni traga onom svijetlećem, žarećem stvoru koji se pokušavao skloniti u glavu Cammie Reed nakon ubojstva njegova domaćina.

“Je li umro kad i ona?” Djevojka ga je gledala molećivim očima. “Reci da jest, može? Uljepšaj mi dan i reci da jest.”

“Sigurno je tako”, reče Johnny. “Jer da nije, vjerojatno bi sad već iskušavao tko mu je od nas najpogodnija mušterija.”

Ona izbaci zrak iz pluća u šumnom mlazu. “Da. Zvuči logično.”

Zvučalo je, ali Johnny nije u to povjerovao. Ni sekunde. Sve vas poznajem, bio je rekao stvor. Sve ću vas naći. Pohvatati jednog po jednog. Možda i hoće. A možda će se, pokuša li to učiniti, suočiti s malo jačim otporom no što je računao. U svakom slučaju, nema smisla o tome sad brinuti.

Tak ah wan! Tak ah lah! Mi him en tow!

“Što je?” upita Cynthia. “Nešto nije u redu?”

“Kako to misliš?”

“Drhtiš.”

Johnny se nasmiješi. “Vjerojatno mi je guska upravo prešla preko groba.” On skine njezinu ruku sa svoje i provuče prste kroz njezine. “Dođi. Izađimo i pogledajmo kako su ostali.”

4

Stigli su skoro do ulice i ostalih kad se Cynthiu zaustavi. “Oh, Bože moj”, reče ona i tihim, slabašnim glasom, “O, Bože moj, pogledaj.”

Johnny se okrene. Oluja se udaljila, ali se malo zapadnije od njih vidio jedan usamljeni tmasti oblak. Visio je iznad središta Columbusa, spojen s Ohiom koprenastom pupčanom vrpcom kiše, u obliku divovskog kauboja koji galopira na pastuhu sumorne boje. Iznakaženo izduljena njuška konja bila je okrenuta prema istoku i Velikim jezerima; njegov rep istegnuo se daleko prema prerijama i pustinjama. Kauboj kao da je u jednoj ruci držao šešir, vjerojatno njime zamahivao juškajući. Dok je Johnny gledao u taj oblak, razjapljenih usta i zatravljen, muškarčeva glava zasvjetluca od bljeska munje.

“Sablasni jahač”, reče Brad. “Do vraga, sablasni jahač na nebu. Vidiš li ga, Bee?”

Cynthia zastenje kroz ruku kojom je pritisnula usta. Razrogačenim očima pogleda u onaj lik od oblaka, a glavom zamaše lijevo-desno uzaludnim pokretom nijekanja. I ostali su sad gledali u to – ne vatrogasci i policajci, koji će se uskoro prenuti iz svoje neodlučnosti i prići im kako bi se pridružili susjedskoj zabavi, nego žitelji Topolske ulice koji su preživjeli stegovnike.

Steve uhvati Cynthiju za njezine mršave ruke i nježno je odvuče od Johnnyja. “Prestani”, reče on. “Ne može nam ništa. To je samo oblak i ne može nam ništa. Već se udaljava. Vidiš?”

Bila je to istina. Sapi nebeskog konja raščihale su se na nekoliko mjesta, istanjile na drugima, pa je sunce prosijavalo kroz njih u dugim, magličastim zrakama. Ponovno je bilo najobičnije ljetno poslijepodne, sljemenjača ljeta – lubenice, hladni napici i sklizanje ruku na bejzbolskoj palici.

Steve pogleda niz ulicu. Jedan je policijski automobil, jako polako, krenuo uzbrdo prema njima i prešao preko zapletaja vatrogasnih crijeva. Pogleda u Johnnyja. “Hej.”

“Hej što?”

“Je li počinio samoubojstvo, onaj klinac?”

“Ne znam kako bi se to još moglo nazvati”, reče Johnny, ali mu se činilo da zna zašto je hipi to upitao; nekako nije izgledalo kao samoubojstvo.

Policijski se automobil zaustavi. Muškarac koji je izašao iz njega bio je odjeven u kaki uniformu urešenu s otprilike tonu zlatnih gajtana. Njegove oči, izrazito plave, bile su skoro izgubljene u složenoj paučini bora. Njegov revolver – velik – bio mu je u ruci. Sličio je nekome koga je Johnny već vidio, i učas se sjeti: na pokojnog Bena Johnsona, koji je s podjednakom lakoćom i umijećem glumio rančere-svece (najčešće očeve prelijepih kćeri) i odmetnike-sotone.

“Hoće li mi netko, Krista mu spasitelja, reći što se ovdje dogodilo?” upita on.

Nitko ne odgovori i uskoro Johnny Marinville shvati da svi gledaju u njega. On iskorači, pročita pločicu pričvršćenu za džep svježe izglačanog gornjeg dijela uniforme i reče: “Razbojnici, satniče Richardson.”

“Kako molim?”

“Razbojnici. Stegovnici. Odmetnici iz pustinje.”

“Prijatelju, ako tebi u ovome ima nečeg šaljivog –”

“Nema, gospodine. Zaista. A bit će još manje šaljivo kad zavirite unutra.” Johnny pokaže prema kući Wylerovih i u tom se trenutku sjeti svoje gitare. Kao što se pomisli na čašu ledenog čaja kad je vruće i kad si žedan i umoran. Kako bi bilo lijepo sjesti na svoj trijem, prebirati po žicama i zapjevati “Baladu o Jesseju Jamesu” u D-duru. Onu koja glasi ‘Oh, Jesse had a wife to mourn for his life, three children they were brave’. Njegova stara Gibsonica vjerojatno ima rupu, njegova je kuća dobila prilično po turu (izgledala je kao da više ne leži baš na temeljima, kad je već o tome riječ), ali je možda i potpuno cijela. Pa i neki od njih su se izvukli živi i zdravi.

Johnny krene u tom smjeru. Već je čuo pjesmu onako kako će izaći ispod njegove ruke i iz njegovih usta: “Oh, Robert Ford, Robert Ford, I wonder how you must feel? For you slept in Jesse’s bed, and you ate of Jesse’s bread and you have laid Jesse James in his grave.”

“Hej!”, policajac koji je sličio Benu Johnsonu prodere se zvjerski. “Kamo si ti to krenuo?”

“Otpjevati pjesmu o dobrima i zlima”, reče Johnny. Pogne glavu i osjeti magličastu žegu ljetnog sunca na vratu pa nastavi hodati.

Pismo gospođe Patricije Allen Katherini Anne Goodlowe iz Montpeliera u državi Vermont Mohonk

Planinarski dom

POVIJESNI SPOMENIK

19. lipanj 1986

Draga Kathi,

Ovo je najljepše mjesto u čitavom svijetu, uvjerena sam. Medeni je mjesec bio najslađih devet dana mog života, a tek noći – Odgojena sam u uvjerenju da se o nekim stvarima ne govori, pa ću ti samo reći da su se moje bojazni da ću otkriti – odveć kasno da bih nešto mogla učiniti – kako je ‘čuvanje za brak’ najgora pogreška mog života, pokazale potpuno neutemeljene. Osjećam se poput djeteta koje živi u tvornici slatkiša!

No dosta o tome; ne pišem ti ovo pismo da bih ti pričala o seksualnom životu (ma kako izvrsnom) novopečene gospođe Allen, pa čak i o ljepoti planina Catskills. Pišem ti jer je Tom nakratko sišao u prizemlje, na biljar, a ja znam koliko ti obožavaš ‘priče strave’. Poglavito ako se u njoj spominje hotel; ti si jedina osoba koju poznajem a koja je čitanjem uništila ne samo jedan, već dva primjerka romana The Sitining. No, da je to sve, vjerojatno bih pričekala da se Tom i ja vratimo pa da ti osobno ispričam ovu priču. Ali imam nekoliko suvenira iz ove ‘priče s one strane groba’ i to me potaknulo da se latim pera u ovu prelijepu večer punog mjeseca.

Ovaj planinarski dom otvoren je 1869. godine, pa zaslužuje naziv starog hotela. Iako pretpostavljam da ne sliči odveć Overlooku Stephena Kinga, i on se može pohvaliti stanovitim brojem skrivenih zakutaka i jezovitih hodnika. A može se pohvaliti i stanovitim brojem priča o duhovima, ali ona o kojoj ti pišem je pomalo neobična – nema u njoj žena s prijelaza stoljeća ili samoubojstva izazvanog propašću burze iz 1929. Ova dva duha – tako je, par, dva za cijenu jednog – aktivirala su se tek posljednje četiri godine, kako sam uspjela doznati, a uspjela sam doznati prilično puno. Osoblje je vrlo susretljivo prema gostima koji se žele razonoditi ‘lovom na duhove’; pridonosi ugođaju, pretpostavljam!

Dakle, na ovom području porazbacano je više od stotinu malih staništa, neobičnih drvenih koliba koje gosti kadšto nazivaju paviljonima a u brošurama o Mohonku ih se naziva ‘sjenicama’. Te kućice smještene su tako da se od njih pruža vidik na najprobranije vidike. Jedna se nalazi na sjevernom rubu zaravanka oko pet kilometara od hotela. Na zemljovidu ta livada nema imena (jutros sam provjerila na topografskim prikazima), ali posluga ima naziv za nju; zovu je ‘Livada majke i sina’.

Duhove eponima, majke i sina, gosti su prvi put ugledali u ljeto 1982. Uvijek ih se viđa u blizini upravo te sjenice, smještene na vrhu brda s kojeg se pruža pogled prema kamenom zidu skoro potpuno obraslom u kozju krv i divlje ruže. To nije najspektakularnije mjesto na tom izletištu, ali mislim da bi se moglo pokazati mojim najdražim kad se budem prisjećala svog medenog mjeseca. Ovdje ima spokoja koji nadilazi moje moći opisa. Djelomice zbog mirisa cvijeća, djelomice zbog zvuka pčela – postojano, dremovno brujanje. Ali zanemarimo pčele i cvijeće i slikoviti kameni zid; ako poznajem svoju Beth, znam da će je zanimati duhovi. Nisu nimalo zastrašujući, nemoj da ti glede tog narastu zazubice, ali su izdašno dokumentirani, barem to. Adrian Givens, recepcioner, rekao mi je da ih je, otkad su se prvi put pojavili, vidjelo možda nešto više od tridesetak gostiju, uvijek na tom istom nepristupačnom mjestu. Pa iako se očevici nisu poznavali, što mogućnost urote ili dogovora čini slabo vjerojatnom, opisi su izvanredno slični. Ženu se opisuje kao tridesetogodišnjakinju, zgodnu, dugih nogu, kestenjastosmeđe kose. Njezin je sin (nekoliko je očevidaca primijetilo fizičku sličnost između njih dvoje) malen i jako mršav, vjerojatno šestogodišnjak, Smeđa kosa, poput ženine. Njegovo su lice opisali kao ‘inteligentno’, ‘živahno’, čak ‘lijepo’. Pa iako su ih tijekom tih godina vidjeli razni ljudi, uvijek ih se opisuje u istoj odjeći: Bijele atletske kratke hlačice, majica bez rukava i niske teniske na njoj; košarkaške kratke hlačice, jako izrezana majica i kaubojske čizme, na njemu. Najviše sam se zamislila nad kaubojskim čizmama, vjerojatno da bi svi ti ljudi odjenuli dječaka u tako neuobičajenu kombinaciju kao što su kratke hlačice i kaubojske čizme, da su to sve izmislili? Obrana nema više pitanja.

Nekoliko je ljudi iznijelo teoriju da su to stvarni ljudi, vjerojatno djelatnica Mohonka i njezino dijete, jer su za sobom, iako duhovi, posijali jako puno empirijskog, trajnog materijala (duhovi, u pravilu, ostavljaju za sobom tek kovitlac hladnog zraka ili možda mrljicu ekto-plazme, kao što znam da ti znaš). U toj sjenici nađeno je svakojakih suvenirčića. Znaš li koji je najčudniji? “Dopola pojedeni tanjuri špageta Chef Boyardee! (Da! Znam da zvuči sumanuto, komično, ali razmisli trenutak. Osim hrenovki u pecivu, ima li čega na svijetu što djeca vole više od Chefove tjestenine?

Našlo se tu i drugih predmeta – igračaka, slikovnica za bojenje, mala srebrna kutijica za šminku koja bi mogla pripadati ljepuškastoj dječakovoj mami – ali priznajem da su me se najviše dojmile te napola prazne zdjelice dječjih špageta. Tko je ikad čuo za duha koji jede špagete? Ili što kažeš na ovo? U jesen 1984, skupina planinara našla je u toj kućici dječji plastični gramofon na kojem se nalazila ploča na 45 okretaja – ‘Strawberry fieds forever’ od Beatlesa. Uklapa se, ha?

Adrian, moj prijatelj recepcioner, smješka se i kimao glavom kad netko kaže da je sve to namješteno, da duhovi ne ostavljaju opipljive predmete za sobom (i ne ugaze travu i ne ostavljaju tragove stopala u kućici). ‘Barem ne oni obični’, kaže on, ali možda ovo nisu obični duhovi. Kao prvo, svi koji su ih vidjeli kažu da su materija i providi se kroz njih, kao kroz one iz Istjerivača duhova. Možda i nisu duhovi, jeste li pomislili na to? Možda su stvarni ljudi koji žive u drugoj dimenziji. Ne mora se biti gost u Mohonku da bi čovjek postao pomalo ‘kao s onoga svijeta’; dovoljno je samo raditi ondje.

Adrian je rekao da su, u najmanje tri navrata, ljudi koji su bili uvjereni da je čitava stvar sljeparija odlučno pokušali uhvatiti majku i sina, no sva su tri pokušaja doživjela neuspjeh (iako su se tragači jednom prigodom vratili s još jednom zdjelicom špageta). Usto, reče on – a to mi se učinilo kudikamo zanimljivije – prikaze se pojavljuju u blizini te kućice četiri godine. Da je riječ o stvarnim osobama, varalicama, šaljivdžijama ili kombinaciji jednih i drugih, kako bi dječak još imao šest ili sedam godina?

Dakle, u tradicionalnoj priči o duhovima, ovo je trenutak u kojem bih otkrila da sam osobno vidjela sablasti ili fantomsku rikšu. Ali nisam. Još nikad u životu nisam vidjela duha. Ali mogu posvjedočiti da ima nečeg osobitog u toj livadi, nešto pritajeno i da se nisi usudila nasmijati – skoro sveto. Nisam vidjela duhove, ali se ondje zasigurno osjeća neko prisuće. Otišla sam bez Toma i priznajem da me to vjerojatno učinilo prijemljivijom, ali čak i tako, znala sam tad – a znam i sad – da sam došla na neuobičajeno mjesto. Na zatiljku sam osjetila trnce, osjećaj – jako izražen i izrazit – da me netko promatra.

Kad sam ušla u kućicu sjesti i odmoriti se malo prije povratka, našla sam predmete koje ti prilažem u pismu. Potpuno su stvarni, kao što vidiš, nimalo sablasni, a ipak u njima ima nečeg vrlo neobičnog, ne čini li ti se?

Mala figurica žene u plavim kratkim hlačicama je zanimljivija. Očito je riječ o onome što djeca nazivaju ‘akcionim figuricama’, ali već tri godine radim kao teta u vrtiću i mislila sam da ih sve znam. No ovu ne znam. Isprva sam mislila da je to Senrfet iz tima Joea, ali je Luke Mohnik rekao da je kosa ove gospođice potpuno drukčije crvene nijanse. Svjetlija. (Djeca najčešće ljubomorno čuvaju takve stvari, potući će se zbog njih na igralištu. Ova je bila u kutu, kao namjerno odbačena. Sačuvaj mi je, pa ću je pokazati svojoj djeci iz vrtića iduće jeseni... ali se kladim da je nitko od njih neće prepoznati i svi će je htjeti imati! Razmišljam o onome što je Adrian rekao, o tome kako duhovi s Livade majke i sina možda žive u drugoj dimenziji, možda u nekom drugom zviježđu, ili nekom drugom vremenu, pa mi se katkad (zapravo često) učini da gospođica Crvena dolazi iz te dimenzije! (Podilazi li te jeza od te pomisli? Mene da!)

No dobro, zapuhao je jak vjetar ispred hotela i svjetla trepere. Pripiši to tome, ako želiš.

Ali tu je i slika. Našla sam je ispod stolića u sjenici. Curo, ti si diplomirala umjetnost, pa mi reci što se tebi čini. Je li to neki vic – možda neslana šala nekog ovdašnjeg djeteta koje uživa zadirkivati goste? Ili sam našla crtež koji je duh nacrtao? Kakve li pomisli, ha?

Dakle, curo, ovo je bila moja priča strave za laku noć. Sve ću ovo zgurati u malu podstavljenu omotnicu iz kioska sa suvenirima, pa ću vidjeti hoću li uspjeti uvjeriti Toma da je vrijeme da prestane igrati biljar i dođe u krevet. Iskreno govoreći, ne očekujem da ću ga morati dugo moliti.

Obožavam biti udana, i obožavam ovo mjesto, zajedno s duhovima i ostalim.

Uvijek tvoja obožavateljica,

Pat.

P.S: “Sačuvaj mi crtež, molim te, može? Željela bih ga zadržati. Sljeparija ili ne, mislim da u njemu ima ljubavi. I slutnje povratka kući.” P.

KRAJ

1 – Zaslađeni led na štapiću, najčešće voćnog okusa.

2 – American Legion je udruga umirovljenih pripadnika oružanih snaga, utemeljena 1919. godine.

3 – Poljubi me i nasmiješi mi se… Reci mi da ćeš me čekati… zagrli me kao da me nikad nećeš pustiti…

4 – Mali rubac, izrazite boje podloge – najčešće crvene, plave, tamnozelene ili crne – s bijelim šarama, popularni dio kaubojske odore, ali i mladenačke odjeće općenito.

5 – Eddie Bauer je lanac trgovina s elegantnom no sportskom odjećom.

6 – Američki country-vestern humoristički program, pun jednostavnih šala o ljudima iz provincije i country glazbi.

7 – PCP – phencyclidine, sredstvo za umirenje, ali i psihodelik.