Stephen King

Rose Madder

Rose Madder, naslov knjige, složena je igra riječima, pa je stoga ostavljena u izvorniku. 'Rose madder' je naziv pigmenta mješavine intenzivno ljubičaste i intenzivno crvene boje, koju naši stručnjaci inače nazivaju 'meder'. U knjizi je prevedena kao grimizna. Rose Madder je ime žene sa slike. Rosie je ime glavne junakinje. Madder je komparativ od pridjeva 'mad', što znači ljut, bijesan, gnjevan, što je također važno za sadržaj knjige. Ujedno je to naziv za biljku broć, iz čijeg se korijena dobiva crvena boja, tzv. broćevo crvenilo (op. prev.).

Ova je knjiga za Joan Marks

Zapravo se zovem Rosie,

I Rosie sam stvarna,

Vjerujte mi,

Na svijetu mi nema ravna

Maurice Sendak

Krvavi žumanjak.

Progorena rupa širi se po plahti.

Razgnjevljena ruža prijeti svojim cvatom.

May Swenson

Prolog

ZLOSLUTNI POLJUPCI

Sjedi u kutu i pokušava udahnuti zrak iz sobe u kojoj kao da ga je do prije nekoliko trenutaka bilo dovoljno a sad kao da ga više nema. Nekako iz daljine čuje tiho ha-ha i zna da se to zrak slijeva niz njezino grlo pa klizi natrag u nizu grozničavih kratkih soptaja, ali to ne mijenja osjećaj da se utapa u kutu svoje dnevne sobe, gledajući u ostatke džepnog izdanja romana koji je čitala kad se njezin suprug vratio kući.

Ne haje odveć za to. Bol je prejaka da bi se ona zabrinula zbog sitnica kao što je disanje ili zato što se čini da u zraku koji udiše nema zraka. Bol ju je progutala kao što priča kaže da je kit progutao Jonu, biblijskog neposlušnika. Bol kuca poput otrovnog sunca koje žari negdje duboko u njoj, ondje gdje je do večeras osjećala jedino kako u njoj nešto tiho raste.

Koliko pamti, nikad nije osjetila toliku bol - čak ni kad je imala trinaest godina i kad je naglo skrenula bicikl da izbjegne rupu na cesti pa se razletjela, udarila glavom o asfalt i zadobila posjekotinu duljine jedanaest šavova. Tog se sjećala kao srebrne munje boli iza koje je slijedilo crno iznenađenje posuto zvijezdama koje je zapravo bila kratkotrajna nesvjestica... no ta bol nije bila nalik ovim mukama. Ovim smrtnim mukama. Njezina ruka na trbuhu osjeća kožu koja više ne sliči koži; kao daju je netko rasporio i zamijenio njezino živo dijete užarenim kamenom.

Bože molim te, pomisli ona. Molim te, neka s djetetom sve bude u redu.

No kad je naposljetku počela lakše disati, ona shvati da s djetetom nije sve u redu, za to se on pobrinuo, ionako. U četvrtom mjesecu trudnoće, dijete još više pripada tebi nego sebi, a kad sjediš u kutu pramenova slijepljenih za znojne obraze, kao da si progutala užareni kamen-

Nešto joj niže nisku zloslutnih, kližućih poljubaca po unutarnjoj strani bedara.

“Ne”, šapne ona, “ne. Moj dobri mili Bože, ne. Dobri Bože, mili Bože, dobri Bože, ne.”

Neka to bude znoj, pomisli ona. Neka to bude znoj... ili sam se možda popiškila. Da, vjerojatno je tako. Toliko me boljelo kad me udario treći put da sam se i ne znajući upiškila. Tako je.

Samo što to nije znoj, a nije ni mokraća. To je krv. Sjedi u kutu dnevne sobe, gleda u raskomadano džepno izdanje romana čija jedna polovica leži na sofi a druga ispod stolića za kavu, dok se njezina utroba priprema povratiti dijete koje je dosad nosila bez ikakvih tegoba ili problema.

“Ne”, zastenje, “ne. Bože, molim te reci ne.”

Vidi muževljevu sjenu, iskrivljenu i izduljenu poput 'princa Karnevala' ili sjene obješenog čovjeka, kako pleše i poskakuje na zidu lučnog prolaza koji vodi iz dnevne sobe u kuhinju. Vidi telefon-sjenu prislonjenu na uho-sjenu i dugu žicu-sjenu savijenu poput vadičepa. Vidi čak i njegove prste-sjene kako izvlače zamotaje na žici, zadrže ih tako na trenutak pa ih puste da se ponovno nakovrčaju, poput loše navike koje se ne možeš nikako riješiti.

Njezina prva pomisao je da on zove policiju. Smiješno, dabome - on jest policija. “Da, hitno je”, govori on. “Možete se kladiti u to, lijepa moja, trudna je.” On sluša i provlači žicu kroz prste, a kad ponovno progovori, ton mu je razdražljiv. Ta jedva primjetna uzrujanost u njegovu glasu dovoljna je da obnovi njezin strah i ostavi joj u ustima metalni okus. Tko da mu stane na žulj, proturječi mu? Oh, tko bi bio toliko lud? Samo netko tko ga ne poznaje, naravno - netko tko ga ne poznaje kako ga ona poznaje. “Naravno da je neću pomicati, zar mislite da sam idiot?”

Njezini prsti spuznu ispod haljine, uz bedro, do natopljenog, vrućeg pamuka njezinih gaćica. Molim te, pomisli ona. Koliko joj je puta ta riječ prošla kroz glavu nakon što joj je on istrgnuo knjigu iz ruku? Ne zna, ali evo je još jednom. Molim te neka tekućina na mojim prstima bude prozirna. Molim te, Bože. Molim te neka bude prozirna.

Ali kad je izvukla ruku ispod haljine, jagodice njezinih prstiju crvene su od krvi. Dok ih je gledala, strahovit grč raspori je poput pile za metal. Morala je čvrsto stisnuti zube da bi zatomila vrisak. U ovoj se kući ne viče.

“Ne serite, nego dolazite ovamo! Brzo!” I on s treskom spusti slušalicu.

Njegova sjena naraste i poskoči na zidu a tad ugleda i njega kako stoji u prolazu i gleda u nju svojim zajapurenim i naočitim licem. Oči na tom licu bezizražajne su poput komadića stakla koji svjetlucaju pokraj seoske ceste.

“Ma vidi ti to!” kaže on, nakratko ispruži obje ruke pa ih spusti meko se pljesnuvši po bokovima. “Vidi nereda.”

Ona ispruži ruku prema njemu, pokazujući mu krvave jagodice svojih prstiju -najviše koliko se može približiti optužbi.

“Znam”, kaže on, kao da to što zna objašnjava sve, smješta cijeli događaj u smislen, razborit okvir. On se okrene i zapilji u raskomadanu knjigu. Podigne dio s kauča, pa se sagne dohvatiti onaj ispod stolića. Kad se uspravio, ona ugleda naslovnu ilustraciju, na kojoj je prikazana žena u bijeloj pamučnoj bluzi na pramcu broda. Kosu joj dramatično nosi vjetar i otkriva njezina bijela ramena. Naslov, Misery putuje¹, otisnut je žarkocrvenim slovima.

“U ovome je problem”, kaže on i priprijeti joj ostacima knjige poput čovjeka koji prijeti smotanim novinama psiću koji se popiškio po podu. “Koliko sam ti puta rekao što mislim o ovakvu smeću?”

Zapravo, odgovor je nikad. Ona zna da bi ona svejednako sjedila ovdje u kutu, pred pobačajem, da je on došao kući i zatekao je kako gleda vijesti na televiziji ili prišiva puce na neku od njegovih košulja ili drijema na kauču. Loše mu ide, žena po imenu Wendy Yarrow mu stvara probleme, a kad Norman ima problema, on ih dijeli šakom i kapom. Koliko sam ti puta rekao što mislim o tom smeću? vrisnuo bi, bez obzira o kakvom bi smeću bila riječ. A tad, prije no što bi uposlio šake: Dušo, porazgovarao bih s tobom. I to izbliza.

“Zar ne shvaćaš?” šapne ona. “Gubim dijete!”

Nevjerojatno, ali on se nasmiješi. “Možeš roditi drugo”, kaže. Kao da tješi dijete kojemu je pao sladoled iz kometa. Tad odnese poderanu knjigu u kuhinju, gdje će je bez sumnje baciti u smeće.

Gade, pomisli ona, ne znajući da to misli. Grčevi se obnove, ne jedan nego puno njih, roje se u njoj poput ogavnih kukaca; ona zabaci glavu duboko u kut i zastenje. Gade, koliko te mrzim.

On se vrati kroz lučni ulaz i krene prema njoj. Ona se odgurava stopalima, pokušava se ugurati u zid, bulji u nj mahnitim očima. Na trenutak je uvjerena da je ovaj put namjerava ubiti, ne samo ozlijediti ili lišiti djeteta koje je tako dugo željela, nego ubiti. Ima nečeg neljudskog u načinu na koji je gleda dok joj prilazi, pognute glave i ruku koje mu vise niz bokove dok se dugi mišići njegovih bedara napinju. Prije no što je mladež počela ljude poput njezina muža nazivati murjacima, služili su se drugom riječi i ta joj riječ sad padne na um dok on prelazi preko sobe spuštene glave, šaka koje se klate na svršecima njegovih ruku poput mesnatog klatna, jer tako i izgleda - bik.

Ona jauče, odmahuje glavom, odgurava se stopalima. Jedna joj cipela padne i ostane ležati postrance. Ona osjeti novu bol, grčeve koji joj tonu u trbuh poput sidra sa starim zahrđalim zupcima i osjeća kako je poteklo još krvi, ali ne može se prestati odguravati. Kad je ovakav, ona ništa ne vidi u njemu; tek neku vrstu jezivog neprisuća.

On se nagne nad nju i umorno zamaše glavom. Tad čučne i rukama je obujmi ispod leđa. “Neću ti ništa”, kaže i klekne da je može bolje uhvatiti, “pa se prestani ponašati kao guska.”

“Krvarim”, šapne ona, prisjetivši se da je rekao osobi s kojom je razgovarao na telefon da je neće micati, dabome da neće.

“Da, znam”, odgovori on, ali nezainteresirano. Ogledava se po sobi, pokušava se odlučiti gdje se nezgoda dogodila - ona zna što on misli kao da mu je u glavi. “Sve je u redu, prestat će. Oni će to zaustaviti.”

Hoće li uspjeti spriječiti pobačaj? zavapi ona u glavi, ne misleći na to da ako ona može čitati njegove misli, on može čitati njezine ne primjećujući kako je pomnjivo promatra. Ponovno si ne dopusti čuti ostatak svojih misli. Mrzim te. Mrzim te.

On je odnese do stuba. Klekne pa je spusti u podnožju. “Udobno ti je?” upita brižno.

Ona zatvori oči. Više ga ne može gledati, ne sad. Osjeća da će poludjeti bude li ga gledala.

“Dobro”, kaže on kao da je ona odgovorila, a kad je otvorila oči ugleda njegov pogled koji kadšto ima u sebi - to neprisuće. Kao da mu je um otplovio a tijelo ostalo.

Da imam nož, mogla bih ga ubosti, pomisli ona... no ponovno, to nije misao koju si može dopustiti čuti, a kamoli o njoj razmisliti. Taje misao tek potmula jeka, možda i odjek ludila njezina muža, tiha poput lepeta šišmišovih krila u spilji.

Njegovu se licu naglo vrati živost i on ustane, a koljena mu zapucketaju. Pogleda u košulju da provjeri ima li krvi na njoj. Košulja je u redu. On pogleda u kut u kojem se srušila. Ondje ima krvi, nekoliko okruglih kapi i mrlja. Iz nje sad teče više krvi, brže i gušće; ona osjeća kako je natapa nezdravom, halapljivom toplinom. To je bujica, kao da je cijelu trudnoću željela otplaviti tog stranca iz njegova majušnog stana. Kao da je - užasne li pomisli - njezina vlastita krv stala na muževljevu stranu... ma kakva to luda strana bila.

On ponovno ode u kuhinju i zadrži se otprilike pet minuta. Ona čuje kako se on kreće po kuhinji dok ona pobacuje dijete a bol buja pa popušta u tekućem klokotu koji ona osjeća koliko i čuje. Odjedanput, kao da sjedi u sjedećoj kadi punoj tople, guste tekućine. Nekoj vrsti krvavog umaka.

Njegova duguljasta sjena poskakuje na lučnom ulazu kad je otvorio pa zatvorio hladnjak. Tad on otvori i zatvori kuhinjski element (jedva čujni cvilež kaže joj da je riječ o onom ispod sudopera). Voda teče u sudoperu a tad on počne nešto pjevušiti -njoj se učini da bi to mogla biti pjesma 'Kad muškarac voli ženu' - dok njezino dijete otječe iz nje.

Kad se vratio kroz lučna vrata, u jednoj ruci drži sendvič - naravno, još nije večerao i sigurno je gladan - a u drugoj vlažnu krpu iz košare ispod sudopera. Ćućne u kutu u koji je ona oteturala nakon što joj je istrgnuo knjigu iz ruku i smjestio joj tri teška udarca u trbuh - i počne krpom brisati mrlje i kapi krvi; glavnina krvi i ostalog bit će u podnožju stuba, gdje on to želi.

Dok čisti, jede sendvič. To što se nalazi između kriški kruha miriše joj na ostatke svinjetine ispečene na žaru koju je namjeravala pripremiti s valjušcima za subotnju večeru - nešto lagano što bi mogli jesti dok sjede ispred televizije i gledaju dnevnik.

On pogleda u krpu, obojenu blijedoružičastom bojom, pa u kut, pa ponovno u krpu. Kimne glavom, odgrize velik komad sendviča i ustane. Kad se vratio iz kuhinje, ona začuje tiho zavijanje dolazeće sirene. Vjerojatno hitna pomoć koju je pozvao.

On prijeđe preko sobe, klekne pokraj nje i uhvati je za ruke. Namršti se kad osjeti koliko su hladne pa ih počne nježno trljati i govoriti joj.

“Oprosti mi”, kaže. “Ma... svašta se događa... ta gadura iz motela.

On zašuti, na trenutak svrne pogled, pa je ponovno pogleda. Čudno se, pokajnički smiješi. Ma vidi kome ja to pokušavam objasniti, kao da govori taj smiješak. Dotle je došlo - jao si ga meni.

“Dijete”, šapne ona. “Dijete.”

On joj stisne ruke, dovoljno čvrsto da je zabole.

“Dijete nije važno, poslušaj me. Za koju minutu će stići.” Da, vozilo hitne pomoći sad je jako blizu, dahće kroz noć poput krvoločnog psa. “Silazila si niza stube i krivo si stala. Pala si. Jesi li razumjela?”

Ona ga gleda, ne govori ništa. Bol u njezinoj utrobi malo popušta no kad on stisne obje njezine ruke - snažnije nego prije - ona ga doista jako osjeti i naglo udahne zrak.

“Jesi li me razumjela?”

Ona pogleda u njegove upale, nenazočne oči i kimne glavom. Oko nje se diže bljutav miris morske vode i bakra. Više se ne osjeća krvavi umak - sad kao da sjedi u prolivenim kemikalijama.

“Dobro”, kaže on. “Znaš li što će se dogoditi kažeš li nešto drugo?” Ona kimne glavom.

“Reci. Bit će bolje za tebe učiniš li to. Sigurnije.” “Ubio bi me”, šapne ona.

On kimne glavom, zadovoljno. Poput učitelja koji je od lošeg učenika strpljivošću izvukao odgovor na teško pitanje.

“Tako je. A potrajalo bi. Prije no što bih svršio s tobom, to što se dogodilo večeras izgledalo bi kao posjekotina na prstu.”

Vani, grimizna svjetla pulsiraju na kolnom prilazu.

On sažvače posljednji zalogaj sendviča i počne ustajati. Otići će do vrata i pustiti ih unutra, zabrinuti suprug čija je trudna žena stradala nesretnim slučajem. Prije no što se uspio okrenuti, ona ga pograbi za manšetu košulje. On je pogleda.

“Zašto?” šapne ona. “Zašto dijete, Normane?”

Na trenutak ugleda izraz na njegovu licu koji jedva može pripisati njemu -izgleda kao strepnja. Ali zašto bi se on nje bojao? Ili djeteta?

“Bio je to nesretni slučaj”, kaže on. “Samo nesretni slučaj. Ja s time nisam imao nikakve veze. I tako neka izgleda kad im budeš pričala o tome. Bog ti pomogao.”

Bog mi pomogao, pomisli ona.

Vani se zalupe vrata; noge trče prema kući a čuje se i nazupčana metalna lupa i zveckanje bolničkih kolica na kojima će je prevesti do njezina mjesta pod sirenom. On se ponovno okrene prema njoj, glave spuštene u toj bikovskoj pozi, mutnih očiju.

“Imat ćeš drugo dijete i ovo se neće dogoditi. Iduće će dijete biti u redu. Djevojčica. Ili možda slatki dječačić. Spol nije važan, zar ne? Ako bude dječak, kupit ćemo mu mali dres za bejzbol. Ako bude djevojčica...” On neodređeno zalomi rukama. “... kapicu, ili nešto. Pričekaj pa ćeš se uvjeriti. To će se dogoditi.” Tad joj se nasmiješi i od tog smiješka dođe joj da vrisne. Kao da se leš ceri u lijesu. “Poslušaš li me, sve će biti u redu. Možeš se kladiti, mila.”

Tad otvori vrata da propusti ekipu hitne pomoći, reče im da požure, reče im da ima krvi. Ona zatvori oči kad su joj prišli, ne želeći im pružiti priliku da zagledaju u nju, i njihovi glasovi su dopirali do nje kao iz daljine.

Ne brini, Rose, ništa ti ne brini, ništa to nije strašno, samo dijete, možeš imati drugo. Igla joj ubode ruku a tad je podignu. Drži zatvorene oči i razmišlja.

Pa da. Vjerojatno zaista i mogu imati drugo dijete. Mogu ga roditi i odnijeti izvan njegova dohvata. Izvan njegova smrtonosnog dohvata.

Ali vrijeme prolazi i zamisao da ga napusti - nikad potpuno promišljena -postupno izblijedi kao što spoznaja stvarnog svijeta jave blijedi u snu; postupno za nju ne postoji drugi svijet osim svijeta sna u kojem živi, sna koji je sanjala kao djevojčica, u kojem je trčala i trčala kao da je u neprohodnoj šumi ili tamnom labirintu, a iza sebe čuje topot kopita neke gorostasne životinje, zastrašujućeg pobješnjelog stvora koji joj se približava i koji bi je dostigao, bez obzira na to koliko puta ona skrenula ili jurnula ili potrčala u suprotnom smjeru.

Snivanje je pojam poznat budnom umu ali za sanjača nema buđenja, stvarnog svijeta, duševnog zdravlja; postoji tek dreždeća ludnica sna. Rose McClendon Daniels spavala je u suprugovom ludilu još devet godina.

Prvi dio

JEDNA KAP KRVI

1

Sve u svemu, bilo je to četrnaest godina pakla, ali je ona to jedva znala. Veći dio tih godina proživjela je u omami dubokoj poput smrti. Ne samo jednom bila je uvjerena da se njezin život zapravo ne događa, da će se u jednom trenutku probuditi, zijevnuti i ljupko protegnuti poput junakinje iz crtanog filma Walta Disneyja. Ta bi joj se pomisao najčešće javila nakon što bi je on tako nemilice pretukao da bi morala neko vrijeme ležati u krevetu da bi se oporavila. Učinio bi to tri ili četiri puta godišnje. Godine 1985. - godine Wendy Yarrow, godine službenog ukora, godine 'pobačaja' - to se dogodilo skoro deset puta. U rujnu te godine, kao posljedica Normanova tretmana, završila je u bolnici drugi i posljednji put... zasad posljednji. Iskašljavala je krv. Tri je dana odlagao odlazak u bolnicu, nadajući se da će prestati samo od sebe, ali kad se umjesto tog stanje pogoršalo, rekao joj je što će reći (uvijek bi joj rekao što da kaže) i tad je odveo u bolnicu St Mary. Odveo ju je onamo jer su je oni iz hitne nakon 'pobačaja' odveli u bolnicu City General. Pokazalo se da je slomila rebro koje je pritiskalo plućno krilo. Drugi put u tri mjeseca ispričala je priču o padu niza stube i ni na trenutak nije pomislila da bi čak i specijalizant koji je bio nazočan pregledu i liječenju u to povjerovao, ali nitko nije postavljao nikakva neugodna pitanja; pokrpali su je i poslali kući. No Norman je znao da su imali sreće i nakon tog je bio pažljiviji.

Ponekad, kad bi noću ležala u krevetu, slike bi joj navirale u misli poput neobičnih zvijezda repatica. Najčešće bi to bila šaka njezina muža, s krvlju skorenom na zglobovima prstiju i razmazanom po izbočenom zlatu njegova prstena Policijske akademije. Bilo je dana kad bi riječi s tog prstena -služba, odanost, zajedništvo - vidjela utisnute u svoj trbuh ili otisnute na dojci. To bije često podsjetilo na plavi veterinarski žig kakvog se vidi na odojcima ili peradi.

Uvijek bi bila na rubu sna, opuštena i mekanih udova, kad bi se pojavile te slike. Tad bi ugledala šaku kako lebdi prema njoj i uz trzaj se probudila pa ležala drhteći pokraj njega, nadajući se da se on neće okrenuti, napola budan, i udariti jeu trbuh ili bedro zato što mu je poremetila san.

Ušla je u taj pakao s osamnaest godina i probudila se iz te omame oko mjesec dana nakon njezina trideset drugog rođendana, poslije skoro pola životnog vijeka. A probudila ju je jedna jedina kap krvi, ne veća od kovanice od deset centi.

2

Ugledala ju je dok je pospremala krevet. Bila je na gornjoj plahti, na njezinoj strani, blizu mjesta na kojem je stajao jastuk kad bi krevet bio pospremljen. Zapravo bi malim pomakom jastuka ulijevo mogla sakriti mrlju koja se osušila i poprimila ružnu smeđu boju. Shvatila je kako bi to bilo lako i bila u iskušenju da to učini jer nije mogla promijeniti gornju plahtu - više nije imala bijele posteljine, a ako stavi plahtu s cvjetnim uzorkom u zamjenu za bijelu s mrljom krvi, morala bi staviti i drugu s cvjetnim uzorkom. Ako to ne učini, on će sigurno prigovarati.

Pogledaj ovo, začuje njegov glas. Proklete plahte nisu sparene - donja je bijela, a gornja s cvjetnim uzorkom. Isuse, zašto moraš biti tako lijena? Dođi ovamo - želim porazgovarati s tobom izbliza.

Ona stane sa svoje strane kreveta u zraci proljetnog sunca, lijena šlampavica koja provodi dane čisteći njihovu kućicu (jedan otisak prsta u kutu kupaoničkog zrcala mogao bi joj priskrbiti udarac), opsjednuta time što mu skuhati za večeru. Stajala je ondje i gledala u sićušnu kap krvi na plahti, lica tako mlohava i lišena života da bi neki promatrač mogao pomisliti da je duševno zaostala. Mislila sam da sam prestala krvariti iz nosa, reče samoj sebi. Bila sam sigurna da jesam.

Nije ju često udarao po licu; bio je lukav. Udaranje po licu je bilo za pijane bitange kojih je, najprije kao redarstvenik a zatim kao detektiv, uhitio na stotine. Udarate li nekog - primjerice, svoju suprugu - prečesto po licu, priče o padovima niza stube ili sudarima s vratima od kupaonice usred noći ili grab ljama u dvorištu iza kuće uskoro izgube vjerodostojnost. Ljudi shvate. Ljudi počnu pričati. I naposljetku vas snađu nevolje, čak i kad žena drži jezik za zubima, jer su dani kad ljudi nisu gurali nos u tuđa posla očito iza nas.

No ništa od tog nije vrijedilo kad bi se u obzir uzela njegova narav. Imao je gadnu, jako gadnu narav i katkad bi mu se omaknulo. To se dogodilo sinoć, kad mu je donijela drugu čašu ledenog čaja i prolila malo po njegovoj ruci. Krak - i iz nosa joj šikne kao iz puknute vodovodne cijevi prije no što je on postao svjestan što je učinio. Kad joj je krv potekla po ustima i bradi, ona na njegovu licu ugleda gnušanje a zatim zabrinutost - što ako joj je slomio nos? To bi značilo ponovni odlazak u bolnicu. Na trenutak je pomislila da je očekuju prave batine, one nakon kojih bi se sklupčala u kutu, bez zraka, zaplakana, i pokušavala doći do zraka da može povratiti. U pregaču. Uvijek u pregaču. U ovoj se kući ne viče, ne prepire se s upravom, a najmanje se povraća po podu - ako želiš zadržati glavu na ramenima.

Tad se uključio njegov istančani osjećaj za opstanak pa joj je donio frotir-rukavicu napunjenu ledom i odveo jeu dnevnu sobu, gdje je ležala na sofi s priručnim ledenim oblogom pritisnutim između suznih očiju. Tamo ga moraš držati, reče joj on, želiš li brzo zaustaviti krvarenje i smanjiti otok. Naravno, njega je zabrinula oteklina. Sutra je bio red na nju da ide na tržnicu a otečeni se nos ne može sakriti crnim naočalama kao što se može sakriti masnica na oku.

Vratio se u kuhinju pojesti večeru do kraja - riba na žaru i pečeni mladi krumpir. Otok nije bio velik, što joj je jutros potvrdio uzgredan pogled u zrcalo (prije no što je popio kavu i otišao na posao, on ju je već pomnjivo pregledao i tad hladno kimnuo glavom) a krvarenje je prestalo poslije samo petnaest minuta uz pomoć onog ledenog obloga... barem je tako mislila. Ali u neko doba noći, dok je spavala, jedna izdajnička kap krvi spuznula je iz njezina nosa i ostavila ovu mrlju, koja je značila da će morati skinuti posteljinu i ponovno pospremiti krevet, usprkos boli u leđima. Leđa je u posljednje vrijeme stalno bole; zaboljelo bi je čak i kad bi se malo sagnula ili podigla nešto lagano. Njezina leđa bila su jedna od njegovih najdražih meta. Za razliku od onog što je nazivao 'udaranjem po licu', udariti nekoga po leđima bilo je manje opasno... ako taj netko zna držati jezik za zubima. Norman je četrnaest godina obrađivao njezine bubrege i tragovi krvi koje je sve češće primjećivala u mokraći ne bije iznenadili ili zabrinjavali. Bila je to samo još jedna neugodna popratna pojava braka, i ništa više, a vjerojatno je na milijune žena lošije prošlo. Na tisuće samo u ovom gradu. Tako je barem ona na to gledala, dosad.

Pogleda u kap krvi i osjeti kako joj u sljepoočicama bubnja neuobičajeni gnjev, pa osjeti još nešto, nekakvo bockanje. Nije znala da se tako osjećaju ljudi kad se naposljetku probude.

S njezine strane kreveta nalazio se mali stolac za ljuljanje koji je uvijek nazivala, iako si nije mogla rastumačiti zašto, Poohov stolac². Sad natraške ode do njega, ne skidajući pogleda s male kapi krvi koja je bliještala na bijeloj plahti, i sjedne. Sjedila je u Poohovu stolcu skoro pet minuta, a tad se uplašeno prenula kad se u sobi začuo glas, jer isprva nije shvatila da je riječ o njezinu glasu.

“Ako se ovo nastavi, ubit će me”, reče ona i nakon što se oporavila od trenutačnog iznenađenja, zaključila je da razgovara s onom kapi krvi - komadićem sebe koji je već bio mrtav, koji je spuznuo iz njezina nosa i umro na plahti.

Odgovor joj stigne iz njezine glave a bio je puno užasniji od mogućnosti koju je izrekla naglas:

Samo što možda neće. Jesi li pomislila na to? Možda neće.

3

Nije pomislila na to. Pomisao da bi je jednog dana mogao udariti prejako ili u pogrešno mjesto često bi joj pala na um (iako nikad to nije rekla glasno, čak ni sebi, do danas), ali nikad i mogućnost da bi mogla poživjeti...

Zujanje u njezinim mišićima i zglobovima se pojača. Najčešće bi sjedila u Poohovu stolcu ruku sklopljenih u krilu i gledala preko kreveta kroz vrata od kupaonice u svoj odraz u zrcalu, ali jutros se počela ljuljati, micati stolac naprijed-natrag u kratkim, grčevitim lukovima.

Morala se ljuljati. To zujanje i bockanje u njezinim mišićima prisililo ju je da se ljulja. A najmanje od svega je željela gledati u vlastiti odraz, bez obzira na to što joj nos nije jako otekao.

Dođi, dušo, porazgovarao bih s tobom izbliza.

Četrnaest godina toga. Stotinu šezdeset osam mjeseci toga, od prve bračne noći kad ju je potegnuo za kosu i ugrizao za rame jer je zalupila vratima. Jedan pobačaj. Jedno ozlijeđeno plućno krilo. Onaj užas koji joj je učinio teniskim reketom. Zarasli ožiljci na dijelovima njezina tijela pokrivenima odjećom. Uglavnom tragovi ugriza. Norman obožava gristi. Isprva se pokušavala uvjeriti da su posrijedi ljubavni ugrizi. Čudno je bilo i pomisliti da je ikad bila toliko mlada, ali je vjerojatno bila.

Dođi - porazgovarao bih s tobom izbliza.

Odjedanput je prepoznala ono zujanje, koje joj se sad proširilo cijelim tijelom. Osjećala je bijes, bijes, i taje spoznaja začudi.

Odlazi odavde, neočekivano joj reče nešto duboko u njoj. Odlazi odavde odmah, ove sekunde. Nemoj ni češalj provući kroz kosu. Samo otiđi.

“Glupost”, reče ona i zaljulja se brže. Ona kap krvi na plahti zacvrči u njezinu oku. S mjesta gdje je sjedila, izgledala je poput točke ispod uskličnika. “Glupost, kamo bih otišla?”

Bilo kamo gdje nije on, odvrati joj glas. Ali moraš to učiniti sad. Prije... Prije čega?

Lagano pitanje. Prije no što ponovno zaspi.

Dio njezina mozga - naviknut, zastrašen dio - shvati da ona ozbiljno razmišlja o toj mogućnosti pa podigne užasnutu dreku. Ostaviti dom u kojem je provela četrnaest godina? Kuću u kojoj je mogla položiti ruku na sve što poželi? Muža koji je, iako nabusit i brz na šakama, uvijek bio skrban suprug? Taje pomisao smiješna. Mora je zaboraviti i to odmah.

Možda bi to i učinila, gotovo sigurno bi to učinila da nije bilo te kapi na plahti. Te zagasitocrvene kapi.

Pa nemoj gledati u nju! nervozno zavapi onaj njezin dio koji se smatrao praktičnim i razboritim. Zaboga, ne gledaj u nju, uvalit će te u nevolje!

Samo što je shvatila da više ne može odvratiti pogled. Pogled joj je ostao prikovan uz tu točku. Ljuljala se sve brže. Noge, obuvene u bijele niske tenisice, lupkale su o pod sve bržim ritmom (sad joj je zujalo uglavnom u glavi, zveketalo u mozgu, zagrijavalo za tu ideju), a ona je razmišljala Četrnaest godina. Četrnaest godina razgovara sa mnom izbliza.

Teniski reket. Tri zuba, jedan progutan. Slomljeno rebro. Udarci. Štipanje. I dabome, ugrizi. Puno toga. Puno-

Prestani! Uzaludno je tako razmišljati, jer ti nikamo ne ideš. On bi došao za tobom i odveo te natrag, našao bi te, on je policajac i pronalaziti ljude spada mu u radne zadatke, nešto što dobro zna-

“Četrnaest godina”, promrmlja ona, no, više nije razmišljala o proteklih četrnaest godina nego o idućih. Jer je onaj drugi glas, duboko u njoj, bio u pravu. Možda je neće ubiti. Možda neće. A kakva će biti nakon još četrnaest godina bliskih razgovora s njim? Hoće li se moći sagnuti? Hoće li proći sat vremena - ili petnaest minuta - a da bubrege neće osjećati poput ugljevlja u leđima? Hoće li je udariti dovoljno snažno da umrtvi neki vitalni spoj, tako da više neće moći podići ruku ili nogu ili će joj se možda jedna strana lica objesiti, bezizražajna, kao u sirote gospođe Diamond, službenice u 'Store 24' u dnu ulice?

Ona ustane tako naglo da je naslon Poohova stolca udario o zid. Stajala je ondje na trenutak, duboko disala, raširenih očiju i dalje uprtih u smeđu mrlju, a tad krene prema vratima dnevne sobe.

Kamo ideš? vrisne gospođa Praktično-Razborita u njezinoj glavi - onaj njezin dio koji se pomirio s time da se da osakatiti ili ubiti da bi i dalje uživala povlasticu da zna gdje stoji čaj i gdje drži Scrubbies³ ispod sudopera. Kamo si se to-

Ona čvrsto poklopi taj glas, nešto za što do ovog trenutka nije znala da je sposobna. Uzme torbicu sa stola pokraj sofe i krene prema ulaznim vratima. Soba joj se odjedanput učini jako prostranom a put do vrata jako dugim.

Moram ići korak po korak. Pomislim li ma i jedan korak unaprijed, izgubit ću hrabrost. Zapravo, nije smatrala da će to biti problem. Kao prvo, ovaj njezin postupak poprimio je obilježja tlapnje - pa ne može se valjda samo tako sjetiti i otići iz kuće i svog braka? To je sigurno san, zar ne? A tu je i još nešto: ne razmišljati unaprijed prešlo joj je u naviku koju je stekla prve bračne noći, kad ju je Norman ugrizao kao pas jer je zalupila vratima.

E pa ne možeš otići tek tako, iako možda i stigneš do dna ulice prije no što ti ponestane snage, posavjetuje ju Praktično-Razborita. Barem presvući te traperice koje ističu kako ti se kanta širi. I počešljaj se.

Ona zastane, na rubu da odustane prije no što stigne do ulaznih vrata. A tad prepozna o kakvom je savjetu riječ - očajničkoj zavjeri da je se zadrži u kući. I lukavoj. Ne treba puno vremena da se par traperica zamijeni suknjom ili da se utrlja pjena u kosu pa počešlja, ali za ženu u njezinu položaju, to bi gotovo sigurno bilo dovoljno dugo.

Za što? Da ponovno zaspi, naravno. Dok bi povukla zatvarač na suknji već bi se ozbiljno dvojila, a nakon što bi završila posao s češljem, zaključila bi da je doživjela kratak napad ludila, prolaznu fugu vjerojatno povezanu s mjesečnim ciklusom.

A tad bi se vratila u spavaću sobu i promijenila plahte.

“Ne”, promrmlja ona. “Neću to učiniti. Neću.” Ali s jednom rukom na kvaki, ona ponovno zastane.

Došla je k pameti! vikne Praktično-Razborita, glasom u kojem se miješalo olakšanje, klicanje i - je li moguće? - jedva primjetno razočaranje. Aleluja, cura je došla k pameti! Bolje ikad nego nikad!

Veselje i olakšanje u tom nutarnjem glasu prometnuli su se u nijemi užas kad je ona brzo prišla izbojku iznad plinskog kamina koji je on ugradio prije dvije godine. To što traži vjerojatno neće biti ondje, u pravilu bi je ondje ostavio potkraj mjeseca (“Kako ne bih došao u iskušenje”, rekao bi), ali nije zgorega provjeriti. A znala je i broj; bio je to njihov telefonski broj, samo su prva i posljednja znamenka zamijenile mjesto.

To će boljeti! vrisne Praktično-Razborita. Uzmeš li nešto što pripada njemu, jako će boljeti i ti to znaš! JAKO!

“Ionako neće biti ondje”, promrmlja ona, ali bila je - žarkozelena bankovna kartica Trgovačke banke s njegovim imenom otisnutim na njoj-

Ne uzimaj to! Da se nisi usudila!

Ali je shvatila da se usudi - morala se samo prisjetiti slike one kapi krvi. Usto, to je i njezina kartica, njezin novac; zar bračni zavjet ne podrazumijeva i to?

Samo što nije bila riječ o novcu, zapravo, nego o tome kako utišati glas gospode Praktično-Razborite; kako od ovog naglog, neočekivanog posega za slobodom učiniti nužnost a ne izbor. Dio nje je znao da će, ne učini li to, dno ulice doista biti udaljenost do koje će stići prije no što se neizvjesni oblak budućnosti prostre ispred nje poput sloja guste magle i ona se okrene i vrati kući, žureći se presvući posteljinu kako bi stigla oprati podove u prizemlju prije podneva... Iako teško za povjerovati, bilo je to sve o čemu je mislila kad je tog jutra ustala: o pranju podova.

Oglušivši se na urnebes u svojoj glavi, ona žustrim pokretom uzme bankovnu karticu s izbojka, spusti jeu svoju torbicu i brzo ponovno krene prema vratima.

Nemoj! zavapi glas Praktično-Razborite. Oh, Rosie, za ovo te neće samo istući, za ovo će te smjestiti u bolnicu, možda te i ubiti - zar nisi tog svjesna?

Vjerojatno jest bila svjesna, ali ipak nastavi hodati, spuštene glave, skupljenih ramena, poput žene koja hoda po jakom vjetru. Vjerojatno bi zaista to učinio... ali je najprije mora uhvatiti.

Kad je ovaj put položila ruku na kvaku, nije zastala - okrenula ju je, otvorila vrata i iskoračila. Bio je prelijep sunčan travanjski dan, grane na stablima počele su bubriti od pupoljaka. Njezina sjena protegnula se preko trijema i blijede mlade trave poput nečeg izrezanog oštrim škarama iz crnog kartona. Zastane ondje i duboko udahne proljetni zrak, omiriše zemlju ovlaženu (a vjerojatno i oživljenu) prolaznim noćnim pljuskom, dok je ona spavala s nosnicom iznad te osušene kapi krvi.

Cijeli se svijet budi, pomisli ona. Ne samo ja.

Muškarac u trenirci protrči pokraj nje po pločniku dok je ona za sobom zatvarala vrata. On joj mahne, a ona mu uzvrati pozdrav. Osluhne hoće li onaj nutarnji glas ponovno početi rogoboriti, ali je taj glas utihnuo. Možda je zanijemio zbog njezine krađe bankovne kartice, možda ga je umirio spokoj ovog travanjskog jutra.

“Odlazim”, promrmlja ona. “Zaista, doista odlazim.”

Ali još trenutak ostane na mjestu, poput životinje koju su tako dugo držali u kavezu da ne može povjerovati u slobodu, čak ni poklonjenu. Ona ispruži ruku iza sebe i dodirne kvaku na vratima - vratima njezina kaveza.

“Svršeno je”, šapne. Gume torbicu pod pazuho i učini prvih desetak koraka u gusti sloj magle svoje budućnosti.

4

Tih desetak koraka odveli su je do mjesta gdje se betonski prilaz stapao s pločnikom - mjesto gdje je prije minutu prošao onaj džoger. Ona okrene lijevo, pa zastane. Norman joj je jednom rekao da ljudi koji misle da slučajno odabiru smjer - primjerice, ljudi koji se izgube u šumi - gotovo uvijek krenu u smjeru dominantne ruke. Iako to vjerojatno nije bilo važno, shvatila je da ne želi da Norman bude u pravu čak ni u vezi sa smjerom u kojem je krenula po Ulici Westmoreland nakon što je otišla iz kuće. Čak ni to.

Umjesto lijevo, okrene desno, u smjeru njezine glupe ruke i spusti se niz ulicu. Prođe pokraj trgovine Store 24, svladavši želju da u prolazu podigne ruku i sakrije lice. Već se osjećala poput bjegunca a mozak joj je počela grickati užasna misao poput štakora koji gricka sir: što ako se on ranije vrati s posla i ugleda je? Što ako je ugleda kako hoda po ulici u trapericama i tenisicama, torbice stisnute ispod ruke i nepočešljane kose? Pitao bi se što do vraga radi vani danas ujutro kad bi trebala prati podove u prizemlju? I želio bi da mu priđe bliže, zar ne? Da. Želio bi da mu priđe kako bi izbliza mogao s njom porazgovarati.

Glupost. Kakvog bi imao razloga sad doći kući? Otišao je tek prije sat vremena. Nema smisla.

Ne... ali kadšto ljudi učine nešto što nema smisla. Ona, na primjer - pogledaj samo nju. A ako mu proradi šesto čulo? Koliko joj je puta rekao da policajci nakon stanovitog vremena razviju šesto čulo, da znaju kad će se dogoditi nešto čudno? Osjetiš trnce u dnu kralješnice, rekao je jednom. Ne znam kako bih to drukčije opisao. Znam da bi se većina ljudi nasmijala tome, ali upitaš li policajca - on se neće nasmijati. Ti su mi trnci, dušo, nekoliko puta spasili život.

A što ako osjeća te trnce posljednjih dvadesetak minuta? Ako ga je to nagnalo da sjedne u automobil i krene kući? Vratio bi se baš ovim putem i ona se prokune zato što je s njihova prilaza okrenula desno a ne lijevo. A tad joj padne na um još neugodnija pomisao, užasno vjerojatna... i podjednako ironična. A što ako se zaustavio kod bankomata u blizini policijske uprave podići deset ili dvadeset dolara za ručak?

A što ako je odlučio, nakon što se uvjerio da mu kartica nije u lisnici, vratiti se kući po nju?

Priberi se. To se neće dogoditi. Neće se dogoditi ništa takvo.

Malo niže neki automobil skrene u Ulicu Westmoreland. Crveni automobil, kakve li slučajnosti, jer i oni imaju crveni automobil... odnosno on ima; automobil je bio njezin koliko i bankovna kartica ili novac do kojeg je pomoću nje mogla doći. Njihov crveni automobil je nova Sentra i -još jedne slučajnosti! - nije li i ovaj automobil koji ide prema njoj crvena Sentra?

Ne, to je Honda!

Samo što to nije bila Honda, nego je ona tako željela vjerovati. Bila je to Sentra, nova novcata crvena Sentra. Njegova crvena Sentra. Njezina najgora noćna mora obistinila se skoro istog trenutka kad je na nju pomislila.

Na trenutak osjeti užasnu težinu u bubrezima, nevjerojatnu bol, nevjerojatnu nemoć, i bila je sigurna da će joj mjehur popustiti. Zar je zaista pomislila da bi mogla pobjeći od njega? Sigurno je poludjela.

Prekasno je o tome sad brinuti, reče joj Praktično-Razborita. Njezine je uzdrhtale histerije nestalo; sad je to bio jedini dio njezina mozga koji je još mogao razmišljati i on progovori hladnim, proračunatim tonom stvorenja kojem je preživljavanje najpreča briga. Smišljaj što ćeš mu reći kad zaustavi automobil i upita što radiš ovdje. I to neki dobar izgovor. Znaš kako je oštrouman i pronicav.

“Cvijeće”, promrmlja ona. “Izašla sam malo prošetati i vidjeti čije je cvijeće procvalo, to je sve.” Ona stane, čvrsto stisnutih bedara, pokušavajući spriječiti branu da popusti. Hoće li on to povjerovati? Nije znala, ali morat će biti dovoljno. Ničeg se drugog ne može sjetiti. “Samo sam namjeravala prošetati do ugla St Mark's Avenue a tad se vratiti oprati-”

Ona prestane govoriti i zagleda se razrogačenih očiju, s nevjericom, kad se onaj automobil - ipak Honda, ne nova, i više narančasta nego crvena - polako provalja pokraj nje. Žena za upravljačem je čudno pogleda a žena na pločniku pomisli Da je to bio on, nikakva priča ne bi bila dobra, ma kako vjerojatna - vidio bi istinu na mom licu, potcrtanu i ispisanu neonskim slovima. Jesi li sad spremna vratiti se? Doći k pameti i vratiti se?

Nije mogla. Prošla ju je nesavladiva potreba za mokrenjem, ali joj se mjehur još činio teškim i prepunim, u bubrezima joj je tuklo, koljena su joj klecala, a srce tako divlje bubnjalo u grudima da se prestrašila. Neće se uspjeti popeti natrag po uzbrdici, iako je nagib jako blag.

O da, hoćeš. Znaš da hoćeš. Učinila si ti i težih stvari u svom braku pa si preživjela. Dobro - možda bi se mogla popeti, ali sad se sjeti nečeg drugog. Katkad bi on nazvao. Pet ili šest puta na mjesec, ali ponekad i češće. Samo bok, kako si, da donesem kući gajbu piva ili pola kilograma sladoleda, u redu, bok. Samo što ona ne bi osjetila ništa skrbnog u tim pozivima, nikakvu pažnju. Provjeravao ju je, to je bilo to, i ako se ona ne bi javila na telefon, telefon bi nastavio zvoniti. Nisu imali telefonsku sekretaricu. Jednom ga je upitala ne bi li bilo dobro da je nabave. Udario ju je više u zbilji nego u šali i rekao da razmisli malo. Ti si telefonska sekretarica, rekao je.

Što ako nazove a nje nema da se javi?

Pomislit će da sam otišla rano na tržnicu, to je sve.

Ali neće. U tom je problem. Ujutro podovi; poslijepodne tržnica. Tako je uvijek bilo i tako je on očekivao da uvijek bude. Spontanost se nije njegovala u Westmorelandovoj 908. Ako nazove...

Ona počne ponovno hodati, znajući da se mora maknuti iz Ulice Westmoreland na idućem uglu, iako nije bila potpuno sigurna kamo vodi Ulica Tremont, u oba smjera. No to ionako u tom trenutku nije bilo važno; važno je da je točno na muževljevu putu ako se on bude vraćao iz grada po 1-295, kao što je najčešće činio, i ona se osjeti kao da je pribodena za središte streličarske mete.

Skrene lijevo u Tremont i prođe pokraj drugih tihih obiteljskih kućica odvojenih niskim živicama ili ukrasnim stablima - ovdje su u modi ruske masline. Muškarac sličan Woodyju Allenu, s naočalama rožnatog okvira, pjegama i bezobličnim plavim šeširom nabijenim na glavu, koji je zalijevao cvijeće, podigne glavu i lagano joj mahne. Činilo se kao da danas svi žele pokazati susjedsku susretljivost. Vjerojatno zbog vremena, pomisli ona, ali joj danas nije do toga. Mogla je bez problema zamisliti kako on dolazi poslije za njom, strpljivo slijedi njezin trag, postavlja pitanja, služi se svojim trikovima osvježivanja pamćenja i pokazuje njezinu fotografiju na svakom koraku.

Mahni i ti njemu. Ne želiš da te upamti kao prgavicu, prgavci se ljudima usijeku u pamćenje, pa mu zato mahni i lijepo mirno prođi.

Ona mu mahne i mimo prođe. Ponovno je potjera mokriti ali tome nema pomoći. Na vidiku nije bilo rješenja - ispred nje samo kuće, živice, travnjaci blijedozelene trave, ruske masline.

Iza sebe začuje automobil i znala je da je to on. Okrene se, razrogačenih potamnjelih očiju i ugleda zahrđali Chevrolet kako puzi po sredini ceste skoro brzinom ljudskog hoda. Starac za upravljačem imao je slamnati šešir i izraz prestrašene odlučnosti. Ona se ponovno okrene naprijed prije no što je on uspio primijetiti njezin uplašen izraz lica, popikne se, pa počne odlučno hodati spuštene glave. Ona kuckava bol u bubrezima se vratila a i u mjehuru joj je bubnjalo. Pretpostavi da joj preostaje minuta, možda dvije, prije no što sve izleti. Ako se to dogodi, može reći zbogom neprimijećenom bijegu. Ljudi se možda neće sjećati blijede smeđokose žene koja je prošla pločnikom jednog lijepog proljetnog jutra, ali kako bi zaboravili blijedu smeđokosu ženu kojoj se u predjelu prepona po trapericama širi tamna mrlja. Mora riješiti taj problem i to odmah.

Na njezinoj strani ulice, dvije kuće dalje, nalazila se prizemnica boje čokolade. Zavjese su bile navučene; troje novine ležale su na trijemu. Četvrte su ležale na prilazu u podnožju ulaznih stuba. Rosie se brzo osvrne, nitko je nije gledao, pa žurno prijeđe preko travnjaka prizemnice i duž njezine bočne strane. Stražnje je dvorište bilo prazno. Pravokutnik papira visio je s ručke aluminijskih zaštitnih vrata. Ona im priđe, sitnim grčevitim koracima i pročita poruku-obrazac:

Pozdravi od vaše mjesne Avon Lady! Nisam vas zatekla kod kuće ovom prigodom, ali ću ponovno doći! Hvala! Nazovite me ako želite porazgovarati o nekom od Avonovih finih proizvoda!

Datum nadopisan u dnu bio je 17.4., prije dva dana.

Rosie se još jednom osvrne, shvati da je zaštićena živicom sjedne strane a ruskim maslinama s druge, otkopča remen i zatvarač traperica, čučne u udubljenju između stražnjeg trijema i plinskih boca. Bilo je prekasno razmišljati o tome tko bi je, možda, mogao gledati s gornjih katova susjednih kuća. Usto, olakšanje je to pitanje - barem zasad - učinilo sporednim. Luda si, znaš.

Da, naravno da je znala... ali kako se pritisak na njezin mjehur smanjivao a mlaz mokraće vijugavo tekao između cigli stražnjeg trijema, ona osjeti kako joj luda radost ispunja srce. U tom je trenutku znala kakav je osjećaj kad se prijeđe preko rijeke u nepoznatu zemlju a tad spali most za sobom, kad se stoji na obali, gleda i duboko diše dok tvoja jedina mogućnost uzmaka odlazi u dim.

5

Hodala je skoro dva sata, kroz jedan nepoznati predio grada za drugim, prije no što je stigla do trgovačkog središta na zapadnoj strani grada. Ispred trgovine 'Paint n Carpet World' bila je javna govornica i kad se njome poslužila da pozove taksi, zapanji se kad shvati da više nije u gradu, nego u predgrađu Mapletona. Na obje je pete imala velike žuljeve ali je to ne začudi - prešla je više od deset kilometara.

Taksi je stigao petnaest minuta nakon njezina poziva. Dotad je obišla minimarket na kraju reda trgovina gdje je kupila jeftine naočale i živopisni crveni rubac od umjetne svile. Sjetila se kako joj je Norman jednom rekao da je najbolje, želi li se odvratiti pozornost s lica, odjenuti nešto kričavo, nešto što će odvratiti promatračev pogled.

Taksist je bio debeo muškarac neuredne kose, krvlju podlivenih očiju, smrdljiva daha. Na njegovoj izvješenoj, izblijedjeloj pamučnoj majici kratkih rukava bio je prikazan zemljovid Južnog Vijetnama. KAD UMREM OTIĆI ĆU U RAJ JER SAM SLUŽIO VOJSKU U PAKLU, pisalo je ispod zemljovida. ŽELJEZNI TROKUT, 1969. Njegove okrugle crvene oči ce brzo su je pregledale od usta preko grudi do bokova prije no što su izgubile zanimanje.

“Kamo ćemo, dušo?” upita on.

“Možete li me odvesti do autobusnog kolodvora?” “Mislite Portsidea?”

“Je li to autobusni kolodvor?”

“Aha.” On podigne pogled i posluži se retrovizorom da im se pogledi sretnu. “Ali je to na drugom kraju grada. Najmanje dvadeset dolara. Imate li toliko?”

“Dabome”, reče ona a tad duboko udahne i dometne: “Možete li stati negdje usput kod bankomata Trgovačke banke?”

“Svi životni problemi trebali bi biti tako lagani”, reče on i uključi taksimetar. Na njemu je pisalo $2.50. POČETNA CIJENA.

Ona je kao početak svog novog života odredila trenutak kad su se brojevi na prozorčiću taksimetra promijenili s $2.50 na $2.75 a riječi POČETNA CIJENA nestale. Više neće biti Rose Daniels, osim ako ne bude morala - ne samo zato što je Daniels njegovo prezime, a stoga opasno, nego zato što ga je odbacila. Ponovno će biti Rosie McClendon, djevojka koja je iščezla u paklu u dobi od osamnaest godina. Vjerojatno će se katkad morati poslužiti muževljevim prezimenom, ali će čak i tad u srcu i duši biti Rosie McClendon.

Zapravo se zovem Rosie, pomisli ona dok je taksi prelazio preko mosta Trunkatawny i nasmiješi se kad joj riječi Mauricea Sendaka i glas Carole King prolete glavom poput duhova. Rosie sam stvarna.

Je li? Je li stvarna?

Sad ću to doznati, pomisli ona. Sad i ovdje.

6

Taksist se zaustavi na Iroquois Square i pokaže na niz bankomata u pješačkoj oazi između zgrada s uobičajenim vodoskokom i skulpturom od kroma koja nije ni na što sličila. Posljednji bankomat s lijeve strane u tom nizu bio je žarkozelene boje.

“Odgovara?” upita on. “Da, hvala. Samo minutu.”

Ali je potrajalo dulje. Najprije nije mogla točno utipkati broj, iako je bankomat imao široke tipke, a kad je naposljetku uspjela u tom dijelu operacije, nije se mogla odlučiti koliki iznos podići. Pritisne sedam pet zarez nula nula, oklijevala je iznad tipke POTVRDA, pa povukla ruku. Istukao bi je zbog bijega kad bi je uhvatio - u to nije bilo sumnje. No ako bi je istukao tako da završi u bolnici (ili da te ubije, promrmlja tanak glasić, možda bi te i ubio, Rosie, i budala si ako na to zaboraviš), bilo bi to jer se usudila ukrasti njegovu bankovnu karticu... i upotrijebiti je. Želi li se izložiti takvoj odmazdi zbog bijednih sedamdeset pet dolara? Je li to dovoljno?

“Nije”, promrmlja ona i ponovno ispruži ruku. Ovog puta utipka tri pet nula zarez nula nula... a tad se ponovno zamisli. Nije točno znala koliko onog što je on nazivao 'pričuva' stoji na tekućem računu na koji se ovaj bankomat ukucavao, ali je tri stotine pedeset dolara sigurno osjetni zalogaj tog iznosa. Tako će se razljutiti...

Ona pomakne ruku prema tipki PONIŠTI a tad se ponovno upita što to mijenja. Ražestit će se ovako i onako. Sad nema povratka.

“Gospodo, hoćete li još dugo?” upita glas iza nje. “Jer već mi je istekla pauza.” “Oprostite!” reče ona i trgne se. “Ne, samo sam se... zamislila.” Ona pritisne tipku POTVRDA. Na ekranu se pojave riječi PRIČEKAJTE TRENUTAK. Nije dugo čekala, ali dovoljno dugo da živopisno zamisli kako bankomat počinje piskutavo, treperavo zavijati a mehanički glas urlati: “OVA JE ŽENA LOPOV! ZAUSTAVITE JE! OVA JE ŽENA LOPOV!”

Umjesto daju je nazvao lopovom, ekran joj uz bljesak dobaci hvala, poželi joj ugodan dan i izbaci sedamnaest novčanica po dvadeset dolara i jednu od deset. Rosie dobaci mladiću koji je stajao iza nje nervozan osmijeh ne pogledavši ga u oči, pa požuri natrag u taksi.

7

Portside je bila niska, široka zgrada zidova boje pješčenjaka. Autobusi svih vrsta - ne samo prijevoznika Greyhound, nego i Traihvav, American Pathfinder, Eastern Highway i Continental Express - oivičavali su terminal njušaka zaguranih duboko u perone. Rosie su izgledali poput debelih kromiranih praščića koje doji silno ružna majka.

Ona stane ispred glavnog ulaza i pogleda unutra. Kolodvor nije bio tako krcat kao što se ona nadala (sigurnost u mnoštvu) i bojala (nakon što je četrnaest godina viđala skoro isključivo svog supruga i njegove kolege koje bi kadšto pozvao kući na ručak ili večeru, prilično se bojala javnih mjesta), vjerojatno zato što je bila sredina tjedna a do prvih praznika još tri dana jahanja. No ipak je procijenila da ondje ima dvjestotinjak ljudi, koji besciljno lunjaju, sjede na staromodnim drvenim klupama s visokim naslonom, igraju videoigrice, piju kavu u kafiću ili čekaju u redu za karte. Mala djeca vise na rukama svojih majki, glave zabačene unatrag i tule poput izgubljene teladi na izblijedjeloj zidnoj slici na stropu. Zvučnik koji je ječao poput Gospodnjeg glasa u biblijskim epovima Cecila B. DeMillea objavljivao je odredišta: Erie, Pennsylvania; Nashville, Tennessee; Jackson, Mississippi; Miami, Florida (bestjelesni glas s jekom izgovorio ga je kao Miamuh); Denver, Colorado.

“Gospođo”, reče umorni glas. “Hej, gospodo, pomognite. Može mala pomoć?” Ona okrene glavu i ugleda mladića blijeda lica, sa slapom prljave crne kose kako sjedi leđima oslonjen na jednu stranu ulaza. U krilu je držao kartonski natpis. BESKUĆNIK ZARAŽEN AIDSOM, pisalo je na njemu. MOLI ZA POMOĆ.

“Imate nešto sitnog, zar ne? Da mi pomognete? Vi ćete se voziti svojim gliserom po jezeru Saranac a ja ću odavno biti mrtav. Što kažete?”

Ona se odjedanput osjeti čudno i slabo, na rubu nekakve duševne i osjećajne preopterećenosti. Kolodvor kao da joj je narastao pred očima do veličine katedrale a u plimnim valovima ljudi u prolazima i udubljenjima bilo je nečeg užasavajućeg.

Muškarac kojem je na jednoj strani vrata visjela naborana, drhtava mesna izraslina prođe pokraj nje pognute glave, tegleći za sobom veliku platnenu vreću na uzici. Vreća je siktala poput zmije klizeći po prljavim podnim keramičkim pločicama. Kroz vrh vreće virila je lutka Mickevja Mousea i blijedo joj se smješkala. Onaj božji glasnik govorio je okupljenim putnicima da će Trailwayov ekspres za Omahu krenuti sa 17. perona za dvadeset minuta.

Ne mogu ja to učiniti, pomisli ona. Ne mogu živjeti u ovom svijetu. Nije riječ samo o tome da se zna gdje stoje čaj i Scrubbies; vrata iza kojih me tukao bila su i vrata koja su držala svu ovu pomutnju i ludilo vani. A ja ne mogu kroz to sve ponovno proći.

Na trenutak, zapanjujuće živa slika s vjeronauka joj ispuni um - Adam i Eva odjeveni u smokvin list, jednaka pogružena i bijedna izraza lica, hodaju bosi niz kameni puteljak prema gorkoj, jalovoj budućnosti. Iza njih je raj, raskošan i pun cvijeća. Krilati anđeo stoji ispred njegovih zatvorenih vrata. Mač u njegovoj ruci žari se užasnim sjajem.

“Da te nisam čula!” vikne ona a onaj muškarac na ulazu tako poskoči da je skoro ispustio svoj natpis. “Date nisam čula!”

“Isuse, oprostite!” reče muškarac s natpisom i zakoluta očima. “U redu, ako tako mislite!”

“Ne, ja... nisam mislila na vas... mislila sam na svoju-”

Tad shvati besmislenost svog postupka - pokušati se opravdati prosjaku koji sjedi na ulazu autobusnog kolodvora. Još je držala dva dolara u ruci koja joj je izvratio taksist. Ona ih ubaci u kutiju za cigare pokraj mladića s natpisom i šmugne u kolodvor Portside.

8

Jedan drugi mladić - koji je imao tanke brkove a la Errol Flynn i lijepo, nepouzdano lice - organizirao je na svom putnom kovčegu u dnu kolodvora natjecanje u igri koju je prepoznala iz televizijskih emisija, s tri kutije šibica.

“Da pogodiš gdje je kuglica?” pozove je on. “Gospođo, da pogađaš gdje je kuglica?”

Ona u glavi ugleda kako prema njoj dolijeće šaka. Ugleda prsten na trećem prstu, prsten s ugraviranim riječima SLUŽBA, ODANOST i ZAJEDNIŠTVO.

“Ne, hvala”, reče ona. “Nikad nisam imala problema s tim.”

Njegov izraz lica dok je ona prolazila pokraj njega pokazivao je da misli kako joj nisu baš sve daske na broju, ali to je nije smetalo. Nije on njezin problem. Kao ni mladić na ulazu koji možda ima a možda i nema AIDS, ili onaj muškarac kojemu na vratu visi mesna izraslina a iz platnene vreće viri lutka Mickeyja Mousea. Njezin je problem Rose Daniels - odnosno Rosie McClendon - i to je njezin jedini problem.

Ona krene niz središnji prolaz, pa stane kad ugleda kantu za otpatke. Odlučna naredba - NE BACAJ OTPATKE! - bila je otisnuta preko njezina okrugla zelenog trbuha. Ona otvori torbicu, izvadi bankovnu karticu, zagleda se na trenutak u nju, pa je gume kroz pomični poklopac na vrhu kante. Teškom mukom to učini, ali joj istodobno odlane kad je posljednji put bacila pogled na nju. Zadrži li je, mogla bi doći u neodoljivo iskušenje da se ponovno posluži njome... a Norman nije glup. Svirep, da. Glup, ne. Omogući li mu da joj uđe u trag, on će to i učiniti. Ne smije to smetnuti s uma.

Ona duboko udahne, zadrži dah trenutak-dva, pa ga ispusti i krene prema grozdu ekrana s DOLASCIMA-POLASCIMA u sredini zgrade. Nije se osvrtala. Da jest, vidjela bi onog mladića s brkovima a la Errol Flynn kako prekapa po kanti za otpatke i traži to što je ona ćaknuta gospođa u sunčanim naočalama i žarkocrvenom rupcu šupirala. Mladiću je to sličilo na kreditnu karticu. Vjerojatno nije, ali se nikad ne može sa sigurnošću reći dok se ne provjeri. Katkad ti se posreći. Kadšto? Do vraga, često. Ne nazivaju Ameriku 'Zemljom blagostanja' bez razloga.

9

Sljedeći veliki grad prema zapadu bio je udaljen samo tri stotine pedeset kilometara i to joj se činilo preblizu. Odlučila se za još veći grad, daljnjih osam stotina pedeset kilometara. Bio je to grad na obali jezera, poput ovog, ali u drugoj vremenskoj zoni. Onamo za pola sata kreće autobus Continental Expressa. Ode do niza blagajni i stane u red. Srce joj je snažno tuklo u grudima a usta bila suha. Prije no što je osoba ispred nje obavila transakciju i odmaknula se od šaltera, ona poklopi usta rukom da se ne bi čulo kako se podriguje; nešto vruće, što je imalo okus po njezinoj jutarnjoj kavi, dizalo joj se u jednjaku.

Da se nisi usudila ovdje služiti ijednom inačicom svog imena, upozori se ona. Ako budu željeli znati ime, moraš im reći neko drugo.

“Izvol'te, gospođo?” reče službenik i pogleda je preko ruba polu- naočala opasno nasađenih na vrh nosa.

“Angela Flyte”, reče ona. Bilo je to ime njezine najbolje prijateljice iz osnovne škole i posljednje osobe s kojom se ikad sprijateljila. U srednjoj školi Aubreyville, Rosie je dugo hodala s dečkom koji ju je oženio tjedan dana poslije mature i oni su utemeljili državu s dva stanovnika... zemlju čije su granice najčešće bile zatvorene za turiste.

“Oprostite, gospođo?”

Ona shvati da je imenovala osobu a ne mjesto i kako je to sigurno čudno

(čovjek vjerojatno gleda u moja zapešća i vrat, pokušava vidjeti je li luđačka košulja ostavila tragove)

zazvučalo. Ona pocrveni od smetenosti i nelagode i potrudi se pri- brati misli, dovesti ih u kakav-takav red.

“Oprostite”, reče ona i preplavi je zloguki predosjećaj: bez obzira na to kako će izgledati njezina budućnost, ta priprosta, pokajnička kratka rečenica pratit će je poput limenke privezane o rep psa-skitnice. Između nje i ostatka svijeta, četrnaest su godina stajala zatvorena vrata i sad se osjećala poput prestrašenog miša koji je zaboravio gdje se nalazi rupa u kuhinjskoj podnoj letvici.

Službenik ju je gledao, a oči iznad smiješnih polunaočala sad su bile osjetno nestrpljive. “Trebate li kartu ili ne trebate, gospođo?”

“Da, molim. Kupila bih kartu za autobus u 11.05. Ima li još mjesta?” “Oh, četrdesetak. Jednosmjerna ili povratna?”

“Jednosmjerna”, reče ona i osjeti novi val topline u obrazima kad shvati kolika je važnost tih njezinih riječi. Pokuša se nasmiješiti pa ponovi, s malo više žara: “Jednosmjernu, molim.”

“Pedeset devet dolara i sedamdeset centi”, reče on, a njoj koljena klecnu od olakšanja. Očekivala je puno višu cijenu; bila je čak spremna na mogućnost da će od nje zatražiti većinu novca koji ima.

“Hvala”, reče ona. On je sigurno u njezinu glasu osjetio iskrenu zahvalnost, jer je podigao pogled s formulara koji je ispisivao za nju i nasmiješio joj se. Onaj nestrpljiv, oprezan pogled izgubio se iz njegovih očiju.

“Nema na čemu”, reče on. “Imate prtljage, gospođo?”

“Ja... nemam prtljage”, reče ona i prestraši se njegova pogleda. Pokuša se dosjetiti objašnjenja - sigurno mu se to čini sumnjivim, sama žena putuje u daleki grad a od prtljage ima samo ručnu torbicu - ali ga ne nađe. No shvati da je sve u redu. On nije sumnjičav, čak ni znatiželjan. Samo kimne glavom i počne joj ispisivati kartu. Ona sva sretna shvati: ona nije nikakva novost u Portsideu. Ovaj čovjek stalno viđa žene poput nje, žene koje se skrivaju iza tamnih naočala, žene koje kupuju karte za druge vremenske zone, žene koje izgledaju kao da su negdje usput zaboravile tko su, i što rade, i zašto.

10

Rose osjeti duboko olakšanje dok se autobus izvlačio iz autobusnog kolodvora Portside (na vrijeme), skrenuo lijevo, ponovno prešao preko Trunkatawnyja, pa izašao na 1-78 prema zapadu. Dok su prolazili pokraj posljednja od tri izlaza iz grada, ona ugleda trokutastu staklenu zgradu nove zgrade policijske uprave. Padne joj na um da bi njezin muž ovog trenutka mogao biti iza jednog od tih prozora, da bi mogao čak gledati u ovaj veliki, sjajni autobus koji puže po autocesti. Ona zatvori oči i odbroji do stotinu. Kad ih je ponovno otvorila, zgrade više nije bilo. Zauvijek, ponada se ona.

Uzela je sjedalo u stražnjem dijelu autobusa, a dizel motor brujao je ravnomjerno nedaleko iza nje. Ona ponovno zatvori oči i nasloni obraz na prozor. Nije mogla zaspati, bila je prenapeta za to, ali se može odmarati. Osjećala je da se mora što bolje odmoriti. Još se čudila kako se to sve brzo dogodilo - događaj sličniji srčanom napadu ili moždanom udaru nego promjeni života. Promjeni? Blago rečeno. Nije ga samo promijenila, nego ga iščupala s korijenom, poput žene koja čupa ljubičicu iz tegle. Promjena života, i te kakva. Ne, neće moći spavati. Spavanje ne dolazi u obzir.

Tako razmišljajući, ona padne, ne u san, nego u onu pupčanu vrpcu koja spaja san i javu. Pomicala se u njoj polako naprijed-natrag poput mjehurića, tek nejasno svjesna ravnomjernog brujanja dizel motora, zvuka guma na asfaltu, i glasa djeteta koje sjedi četiri ili pet redova ispred nje i pita majku kad će stići teti Normi. Alije bila svjesna da se odvojila od sebe i da joj se um rastvorio poput cvijeta (naravno, ruže), rastvorio kako to čini jedino kad nisi ni ovdje ni ondje.

Zapravo se zovem Rosie...

Glas Carole King, riječi Mauricea Sendaka. Dolebdjeli su niz hodnik u kojem se ona nalazi iz neke udaljene odaje, i odjekuju, uz pratnju staklastih, sablasnih nota glasovira.

...I Rosie sam stvarna...

Ipak ću zaspati, pomisli ona. Mislim da hoću. Zamisli samo!

Vjerujte mi, ... Nema mi ravne...

Više nije bila u sivom hodniku nego na tamnom otvorenom prostoru. Nos, cijela glava, bili su ispunjeni mirisima ljeta, skoro preslatkima i prejakima. Najviše se isticao miris kozje krvi, u zapusima. Čula je cvrčke, a kad je podigla pogled ugleda ulašteno lice mjeseca boje kosti, kako plovi visoko iznad nje. Njegov bijeli žar bio je posvuda i pretvarao izmaglicu koja se dizala iz zamršene trave oko njezinih bosih nogu u dim.

Zapravo se zovem Rosie... i Rosie sam stvarna...

Ona podigne ruke. Raširi prste tako da su se palci skoro dodirivali; uokviri mjesec kao sliku, a kad noćni vjetar pomiluje njezine gole ruke ona osjeti kako joj se srce najprije nadima od sreće, a zatim steže od straha. Osjeti usnulu okrutnost tog mjesta, kao da je puno životinja velikih zuba koje lutaju po miomirisnom žbunju.

Rose. Priđi, dušo. Porazgovarao bih s tobom izbliza.

Ona okrene glavu i ugleda njegovu šaku kako juri iz tame. Ledeni potezi mjesečine blistali su na izbočenim slovima njegova policijskog prstena. Ugleda napetu grimasu na njegovim ustima, zategnutima u nečemu što je sličilo osmijehu- i prene se iz sna na svom sjedištu, zadihana, čela vlažnog od znoja. Sigurno je već neko vrijeme teško disala, jer joj je prozor bio vlažan od kondenziranog daha, skoro potpuno zamagljen. Ona rukom obriše dio stakla i pogleda van. Grad se sad već skoro izgubio iz vida; prolazili su pokraj prigradskog otpada benzinskih postaja i zalogajnica, no iza njih ona ugleda otvorena polja.

Umakla sam mu, pomisli ona. Bez obzira na to što će mi se dogoditi, umakla sam mu. Čak i da moram spavati u kućnim vežama, ili ispod mostova, umakla sam mu. Nikad me više neće udariti, jer sam mu umakla.

Ali shvati da u to potpuno ne vjeruje. Razbjesnjet će se na nju, i pokušat će je naći. Bila je uvjerena u to.

Ali kako je može pronaći? Zatrla sam sve tragove; nisam čak morala ni napisati ime svoje školske prijateljice da bih kupila kartu. Bacila sam bankovnu karticu, to je najvažnije. Pa kako bi me mogao naći?

Nije znala, točno... ali pronalaziti ljude jest bio njegov posao i morat će biti jako, jako oprezna.

Zapravo se zovem Rosie... i Rosie sam stvarna...

Da, vjerojatno je to točno, ali se nikad u životu nije manje osjećala da joj nema ravne. Osjećala se kao da je sićušna točkica brodske krhotine usred beskrajnog oceana. Užas koji ju je ispunio pri svršetku njezina kratkog sna još je nije napustio, ali nisu izblijedjeli ni tragovi zanosa i sreće te osjećaj, ako ne snage, a ono barem slobode.

Naslonila se na visoki naslon autobusnog sjedala i zagledala kako promiču posljednje zalogajnice i prodavaonice autodijelova. Sad se vidjela samo priroda -svježe izorana polja i poj asovi stabala koja su se bojala lijepom zagasitom zelenom bojom koja pripada jedino travnju. Ruku lagano sklopljenih u krilu, promatrala je kako se valjaju pokraj nje i prepustila se da je veliki srebrni autobus vozi u susret onome što je očekuje.

Drugi dio

DOBROTA NEZNANACA

1

Proživjela je puno teških trenutaka prvih tjedana svog novog života, ali čak i u onom koji joj je bio skoro najteži - kad je sišla s autobusa u tri sata ujutro i ušla u autobusni kolodvor četiri puta veći od Portsidea - nije požalila zbog svoje odluke.

No užasnula se jest.

Rosie je stala odmah iza ulaza perona 62, čvrsto objema rukama stiskala torbicu i ogledavala se širom otvorenih očiju dok su ljudi jurili pokraj nje u virovima. Neki su vukli kovčege, neki balansirali kartonske kutije povezane špagom na ramenima, neki ruke prebacili oko ramena svojih djevojaka ili struka svojih momaka. Dok je ona tako gledala, neki muškarac dojuri do žene koja je maločas sišla s Rosiena autobusa, dohvati je i tako žestoko zavrti da su joj se noge odlijepile od tla. Žena zakriješti od dragosti i straha; njezin je uzvik sijevnuo poput bljeskalice u krcatom, zbrkanom kolodvoru.

S Rosiene desne strane bio je red aparata za videoigre, pa iako je bila mrkla noć, djeca - uglavnom bejzbolskih kapica okrenutih naopako i najmanje osamdeset posto kose obrijane - stajala su trbuha prilijepljenog uz njih. “Pokušaj ponovno, Space Cadet!” aparat najbliži Rosie pozivao je hrapavim, neljudskim glasom. “Pokušaj ponovno, Space Cadet! Pokušaj ponovno, Space Cadet!”

Ona polako prođe pokraj videoigara i ude u čekaonicu, sigurna u jedno: ne usuđuje se izaći u ovo doba jutra. Smatrala je da ima izvrsne izglede da je siluju, ubiju i gurnu u najbližu kantu za smeće učini li to.

Pogleda lijevo i ugleda dva policajca kako se spuštaju stubama s gornje razine.

Jedan je vještim pokretima vrtio palicu. Drugi se cerio, kruto i neveselo, pa ju je podsjetio na čovjeka tisuću dvije stotine kilometara iza nje. Smijao se, ali nije bilo smijeha u njegovim očima koje nisu ni trenutka mirovale.

Što ako je njihov posao da kruže po kolodvoru otprilike svakog sata i izbace svakog tko nema kartu? Što ćeš tada?

Učinit će nešto, dogodi li se to, eto što će učiniti. Zasad se odmakne od pomičnih stuba prema udubljenju gdje se postrojilo desetak putnika na tvrdim anatomski oblikovanim plastičnim stolcima. Na naslonima za ruke bili su učvršćeni mali televizori na kovanice. Rosie je jednim okom promatrala policajce i lakne joj kad ugleda kako odlaze kroz čekaonicu i udaljavaju se od nje. Za dva i pol, najviše tri sata, svanut će dan. Nakon tog je mogu uhvatiti i izbaciti. Dotad želi ostati ovdje, gdje ima svjetla i puno ljudi.

Sjedne ujedan od stolaca s televizorima. Dva stolca dalje, njoj s lijeve strane, drijemala je djevojka odjevena u izblijedjelu traper jaknu, a u krilu je držala ruksak. Oči su joj kolutale ispod vjeđa namazanih ljubičastim sjenilom, a dugi, srebrnkasti suk sline visio joj je s donje usne. Na nadlanici je imala istetovirane tri riječi, razvučena plava štampana slova koja su objavljivala VOLIM SVOG DRAGOG. Gdje je tvoj dragi sad, dušo? pomisli Rosie. Ona pogleda u prazan ekran televizora, pa u zid opločan keramičkim pločicama s desne strane. Tu je netko crvenim markerom našvrljao POPUŠI MI AIDSOM ZARAŽEN KURAC. Ona brzo odvrati pogled kao da će joj te riječi progorjeti mrežnicu oka bude li dugo gledala u njih, pa se zagleda na drugi kraj čekaonice. Na suprotnom zidu bila je golema svijetleća ura. Bilo je 3:16 ujutro.

Još dva i pol sata i mogu otići, pomisli ona i počne svoje bdijenje.

2

Pojela je cheeseburger i popila limunadu kad se autobus zaustavio oko šest sati prethodne večeri. Otad ništa nije pojela i bila je gladna. Sjedila je u televizijskom salonu dok kazaljke velike ure nisu pokazale četiri sata, a tad odlučila ipak nešto prigristi. Ode do male kafeterije blizu blagajni i prekorači pritom nekoliko ljudi koji su joj spavali na j, putu. Mnogi od njih su zaštitnički omotali ruke oko krcatih, ljepljivom [ vrpcom pokrpanih crnih plastičnih vreća za smeće, pa kad je Rosie dobila svoju kavu i sok i zdjelicu žitnih pahuljica, shvatila je da se nepotrebno zabrinula da će je policajci izbaciti. Ovi spavači nisu bili tranzitni putnici; bili su to beskućnici koji su kampirali u čekaonici autobusnog kolodvora. Rosie se sažali na njih, ali je to na neki čudan način i utješi - godi znati da će sutra navečer za nju biti mjesta, ustreba li joj.

A ako on dođe ovdje, u ovaj grad, što misliš gdje će najprije provjeriti? Što misliš gdje će najprije otići?

Gluposti - neće je on pronaći, nema načina da je pronađe - ali je od te pomisli ipak prožmu hladni trnci, iscrtavajući luk njezine kralježnice.

Hrana je okrijepi, osnaži i razbudi. Kad je pojela i popila (rastezala je s kavom dok nije primijetila kako je pomoćni konobar promatra s neskrivenom nestrpljivošću), ona polako krene natrag prema televizijskom salonu. Putem, ugleda plavo-bijeli krug iznad šaltera blizu kioska za najam automobila. Riječi koje su se svijale oko plavog ruba kruga bile su POMOĆ PUTNICIMA i Rosie pomisli, ne bez šaljivog prizvuka, ako je ikad u povijesti bio putnik kojem je bila potrebna pomoć, to je bila ona.

Ona korakne bliže svijetlećem krugu. Za šalterom je sjedio muškarac - sredovječni, proćelav čovjek s naočalama rožnatih okvira. Čitao je novine. Ona učini još jedan korak prema njemu, pa ponovno stane. Pa neće valjda zaista otići k njemu? Što će mu, zaboga, reći? Da je ostavila muža? Da je otišla samo s ručnom torbicom, njegovom bankovnom karticom i odjećom koju ima na sebi?

Zašto ne? upita Praktično-Razborita, a potpuna odsutnost suosjećanja u njezinu glasu pogodi Rosie poput šamara. Ako si imala hrabrosti ostaviti ga, zar nemaš hrabrosti to priznati?

Nije znala ima li ili nema hrabrosti, ali je znala da će biti jako teško ispričati nepoznatoj osobi prijelomnu činjenicu njezina života u četiri sata ujutro. Vjerojatno bi mi ionako rekao da se nosim. Vjerojatno je njegov posao pomagati ljudima da zamijene izgubljene karte ili da preko zvučnika objave da se izgubilo dijete.

Ali njezine noge same od sebe krenu u smjeru šaltera za pomoć putnicima i ona shvati da doista namjerava razgovarati s proćelavim neznancem u naočalama s rožnatim okvirima i da će to učiniti zbog najjednostavnijeg mogućeg razloga: nema izbora. U predstojećim danima, vjerojatno će morati mnogim ljudima ispričati da je ostavila muža, da je četrnaest godina živjela u omami iza zatvorenih vrata, da ima prokleto malo znanja potrebnih za život a nikakvih za rad, da joj je potrebna pomoć, da mora ovisiti o dobroti nepoznatih ljudi.

Ali ništa od tog nije moja krivnja, zar ne? pomisli ona i njezina je smirenost iznenadi, gotovo osupne.

Ona priđe šalteru i položi na nj ruku kojom trenutno nije čvrsto držala remen svoje torbice. Pogleda s nadom i strepnjom u pognutu glavu muškarca u naočalama rožnatih okvira, pogleda u njegovu smeđu, pjegavu lubanju koja se previdjela kroz pramenove kose zalizane preko nje u urednim rijetkim pramenovima. Pričeka da on podigne glavu, ali je on bio zaokupljen čitanjem novina, napisanih na stranom jeziku koji je sličio ili grčkom ili ruskom. On pažljivo okrene stranicu i namrgodi se slici dva nogometaša koja se bore za loptu.

“Oprostite”, reče ona tiho i muškarac za šalterom podigne glavu.

Molim te, Bože, neka mu oči budu ljubazne, pomisli ona. Čak ako i ne može ništa učiniti, neka mu oči budu ljubazne... i neka me vide, mene, stvarnu osobu koja stoji ovdje i koja se jedino može uhvatiti za rameni remen svoje jeftine torbice.

I gle, oči su mu zaista ljubazne. Neizražajne i vodnjikave iza debelih stakala njegovih naočala... ali ljubazne.

“Oprostite, ali možete li mi pomoći?” upita ona.

3

Dobrovoljac iz organizacije 'Pomoć putnicima' predstavi se kao Peter Slowik i pomnjivo i bez riječi sasluša Rosienu priču. Ona mu ispriča sve što je mogla, zaključivši da ne može ovisiti o dobroti nepoznatih ljudi bude li, ili zbog ponosa ili stida, skrivala istinu o sebi. Jedinu važnu stvar koju mu nije rekla - jer nije znala kako bi se izrazila - bila je da se osjeća nenaoružana, potpuno nepripremljena za život. Do prije osamnaestak sati, nije imala pojma koliko život poznaje jedino s televizije ili iz dnevnih listova koje je njezin muž donosio kući.

“Pretpostavljam da ste se za odlazak odlučili naglo”, reče gospodin Slowik, “no ipak, dok ste se vozili autobusom jeste li razmišljali o tome što biste radili ili kamo biste otišli kad stignete ovdje? Imate li ikakvih ideja?”

“Mislila sam da ću naći hotel za žene, za početak”, reče ona. “Postoje li još oni?” “Da, najmanje tri za koje ja znam, ali najjeftiniji bi vas vjerojatno ostavio bez prebijenog centa za tjedan dana. To su hoteli za dobrostojeće dame, uglavnom -gospođe koje su došle u grad obići trgovine ili u posjetu rođacima koji ih nemaju gdje smjestiti.”

“Oh”, reče ona. “A što je s YWCA⁴?”

Gospodin Slowik polako odmahne glavom. “Zatvorili su posljednje smještajne kapacitete 1990. Preplavile su ih luđakinje i narkomanke.”

Ona osjeti paniku, a tad se prisjeti ljudi koji su ovdje spavali na podu, ruku obgrljenih oko svojih vreća za smeće zalijepljenih ljepljivom vrpcom u kojima je bilo njihovo vlasništvo. Uvijek mi preostaje to, pomisli ona.

“Imate li vi kakvu ideju?” upita ona.

On se na trenutak zagleda u nju, lupkajući po donjoj usni kemijskom olovkom, neugledan čovječuljak vodenkastih očiju koji ju je ipak vidio i porazgovarao s njom -koji joj nije jednostavno rekao da se nosi.

I, naravno, nije mi rekao da se prignem kako bi porazgovarao sa mnom izbliza, pomisli ona. Slowik kao da je nešto odlučio. On rastvori svoj kaput (konfekcijski poliester koji je vidio boljih dana), prekopa po nutarnjem džepu i izvadi posjetnicu. Na strani na kojoj je stajalo njegovo ime i znak njegove agencije, on pažljivo velikim slovima napiše adresu. Tad okrene posjetnicu i potpiše se na praznoj strani, slovima koja joj se učine smiješno velikima. Njegov prevelik potpis podsjeti je na nešto što je njezin profesor povijesti rekao njezinu razredu davno u srednjoj školi, o tome zašto je John Hancock napisao svoje ime posebice velikim slovima na Deklaraciji nezavisnosti. “Kako bi ga kralj George mogao pročitati bez naočala”, govori se da je rekao Hancock.

“Možete li pročitati adresu?” upita on pružajući joj posjetnicu.

“Da”, reče ona. “Avenija Durham 251.”

“Dobro. Stavite posjetnicu u lisnicu i nemojte je izgubiti. Netko će je vjerojatno htjeti pogledati kad stignete ondje. Šaljem vas u ustanovu koja se naziva 'Kćeri i sestre'. To je sklonište za zlostavljane žene. Prilično jedinstveno. S obzirom na vašu priču, rekao bih da zadovoljavate uvjete.”

“Koliko dugo će mi dopustiti da ostanem?”

On slegne ramenima. “Mislim da to varira od slučaja do slučaja.”

Znači, to sam sad ja, pomisli ona. Slučaj.

Kao da joj je pročitao misli jer se nasmiješi. Nije bilo ljepote u zubima koje je taj smiješak otkrio, ali je izgledao iskren. On je potapša po ruci. Bio je to brz dodir, nespretan i pomalo plah. “Ako vas je suprug tukao kao što kažete, gospođo McClendon, bit će vam bolje gdje god završite.”

“Da”, reče ona. “I ja tako mislim. A ako ništa ne uspije, uvijek mi preostaje ovaj pod, zar ne?”

On se trgne. “Oh, ne mislim da će doći do toga.”

“Moglo bi.” Ona mahne glavom prema dva beskućnika koja su spavala jedan pokraj drugog na raširenim kaputima na kraju klupe. Jedan je navukao prljavu narančastu kapu preko lica da se obrani od neumoljivog svjetla.

Slowik se na trenutak zagleda u njih, pa ponovno pogleda nju. “Neće”, ponovi on, ovog puta s više uvjerenja. “Gradski autobusi staju točno ispred glavnog ulaza; skrenite lijevo i vidjet ćete stanicu. Boje kojima je obojen rub pločnika odgovaraju raznim autobusnim linijama. Vama je potrebna narančasta linija, pa stanite na narančasti rub pločnika. Je li jasno?”

“Da.”

“Stoji dolar i vozači traže sitno. Skloni su nervozi ako ga nemate.” “Imam puno sitnog.”

“Dobro. Siđite na uglu Dearborn i Elk, pa idite po Ulici Elk dvije ulice... ili tri, nisam siguran. Dakle, doći ćete do Avenije Durham. Trebate skrenuti lijevo. Prijeđete četiri ulice, ali nije daleko. Velika bijela drvena kuća. Mogao bih vam reći da kuća izgleda kao da bi je trebalo oličiti, ali su možda već to učinili. Možete li sve to zapamtiti?”

“Da.”

“Još nešto. Ostanite na kolodvoru do zore. Dotad ne izlazite - čak ni na stanicu gradskog autobusa.” “Nisam ni namjeravala”, reče ona.

4

U autobusu koji ju je doveo u ovaj grad uspjela je skupiti najviše tri ili četiri sata nemirnog sna, pa je nije iznenadilo to što joj se dogodilo kad je sišla s autobusa narančaste linije: izgubila se. Rosie poslije zaključi da je sigurno krenula krivim putem u Ulicu Elk, ali posljedica - skoro tri sata lutanja po nepoznatom kraju - bila je puno važnija od razloga. Vukla se od ulice do ulice, tražila Aveniju Durham ali je nije našla. Boljele su je noge. Kuckalo joj je u križima. Počela ju je boljeti glava. A u ovom kraju sigurno nije bilo ljudi poput Petera Slowika; lica koja je nisu potpuno ignorirala, promatrala su je s nepovjerenjem, sumnjičavošću ili čistim prezirom.

Nedugo nakon što je sišla s autobusa, ona prođe pokraj prljavog, sumnjivog bara po imenu 'The Wee Nip'⁵. Zastori navučeni, pogašene reklame za piva a željezne rešetke navučene preko vrata. Kad se poslije dvadesetak minuta ponovno vratila do tog bara (ne shvativši da hoda ukrug dok ga nije ugledala; kuće su sve izgledale jednako), zastori su još bili navučeni ali su reklame za piva bile upaljene i rešetka povučena u stranu. Neki muškarac u kombinezonu stajao je oslonjen na ulazu držeći u ruci napola praznu kriglu piva. Ona pogleda na sat i shvati da još nije ni pola sedam.

Rosie pogne glavu toliko da je muškarca vidjela tek kutom oka, čvršće pritegne remen svoje torbice i ubrza korak. Muškarac na vratima vjerojatno zna gdje je Avenija Durham, ali ga ona ne namjerava zamoliti da joj pokaže put. Izgledao je kao osoba koja voli razgovarati s ljudima - posebice ženama - izbliza.

“Hej curo, hej curo”, reče on kad je ona prošla pokraj The Wee Nipa. Glas mu je bio potpuno monoton, skoro poput robotskog. Pa iako ga ona nije htjela pogledati, nije mogla ne dobaciti mu jedan prestrašen pogled preko ramena. Imao je čelo s kojeg se počela povlačiti kosa, blijedu put na kojoj su se isticale brojne mrlje poput djelomice zaraslih opeklina i tamnocrveni moržev brk koji ju je podsjetio na Davida Crossbyja. Po njemu je bilo komadića pivske pjene. “Hej curo može ševa, nisi loša zapravo si dobra dobre sise što kažeš može ševa može malo hopa-cupa a da ti ga malo umočim što kažeš?”

Ona okrene glavu od njega i prisili se hodati ne zastajkujući, pognute glave, poput muslimanke na putu do tržnice; prisili se da ni na koji način ne pokaže da ga je primijetila. Učini li to, mogao bi krenuti za njom.

“Hej curo a da te naguzim što kažeš? Legnimo u horizontalu daj da ti ga umočim može ne pravi se važna važna važna.”

Ona skrene iza ugla i ispusti dugi uzdah koji je pulsirao poput nečeg živog zbog mahnitih, uplašenih otkucaja njezina srca. Do tog trenutka nije joj nimalo nedostajao njezin grad ili susjedstvo, ali sad su se strah od onog muškarca na vratima bara i izgubljenost - zašto sve kuće moraju biti toliko slične, zašto? - udružili u osjećaju koji je bio blizak čežnji za domom. Nikad se nije osjetila tako užasno usamljenom ili tako uvjerenom da će sve poći po zlu. Pomisli da se možda nikad neće izvući iz ove noćne more, da je ovo vjerojatno samo najava onoga kako će izgledati ostatak njezina života. Čak je pomislila da uopće i ne postoji Avenija Durham; da je gospodin Slowik iz agencije 'Pomoć putnicima', koji se činio tako simpatičan, zapravo sadistički manijak koji uživa već izgubljene ljude gurnuti još dublje u nepoznato.

U osam i petnaest po njezinu satu - dugo nakon što je sunce obasjalo ono što je obećavalo da će biti iznimno topao dan za ovo doba godine - ona pristupi debeloj ženi u kućnom ogrtaču koja je stajala na početku kolnog prilaza i tovarila prazne kante za smeće na kolica sporim, izrađenim pokretima.

Rosie skine naočale. “Oprostite!”

Žena se brzo okrene. Pognute glave, ljutita izraza lica žene kojoj prolaznici ili ljudi iz automobila često dobacuju 'muca debeljuca'. “Što hoćete?”

“Tražim Aveniju Durham 251”, reče Rosie. “Ustanova s nazivom 'Kćeri i sestre'. Dobila sam upute, ali sam vjerojatno-”

“Što, ono lezbijsko neradničko gnijezdo? Obratila si se krivoj osobi, dušo. Ne želim imati posla sa ženturačama koje si ližu onu stvar. Gubi se. Odjebi.” Nakon tih riječi ona se ponovno okrene svojim kolicima i počne gurati zveketave kante uz kolni prilaz jednakim polaganim, svečanim načinom, pridržavajući ih gojaznom bijelom rukom. Guzovi su joj slobodno poskakivali ispod izblijedjele kućne haljine. Kad je stigla do stuba, ona se okrene i pogleda prema pločniku. “Zar me nisi čula? Odjebi. Prije no što pozovem murju.”

Ta posljednja riječ bila je kao da ju je netko uštipnuo na osjetljivu mjestu. Rosie ponovno natakne sunčane naočale i brzo ode. Murja? Ne, hvala. Ne želi imati posla s policajcima. Bilo kakvim policajcima. No kad je između sebe i one debele žene načinila dovoljan razmak, Rosie shvati da se zapravo bolje osjeća. Naposljetku se uvjerila da 'Kćeri i sestre' (poznate i pod nazivom lezbijsko neradničko gnijezdo) stvarno postoje a to je bio korak u dobrom smjeru.

Dvije ulice niže, dođe do male trgovinice, ispred koje je stajalo postolje za bicikle a na natpisu u izlogu pisalo SVJEŽE PECIVO. Ona uđe, kupi pecivo -još toplo što Rosie podsjeti na majku - i upita starca iza tezge može li je uputiti do Avenije Durham.

“Malo ste otišli predaleko”, reče on. “Oh? Koliko?”

“Oko tri kilometra. Dođite.”

On položi koščatu ruku na njezino rame, odvede je natrag do vrata i pokaže prema obližnjem prometnom raskrižju. “Eno vam Avenije Dearborn.”

“Bože, zar?” Rosie nije bila sigurna da li da se smije ili da plače. “Aha. Jedini problem kad se 'oće nešto nać' u Big D je da ona prolazi skoro kroz cijeli grad. Vidite ono napušteno kino?” “Da.”

“Ondje skrenite u Dearborn. Morate proć' šesnajst - osamnajst ulica. Poderat ćete pete. Mogli bi autobusom.”

“Bilo bi dobro”, reče Rosie, znajući da neće. Ponestalo joj je kovanica a ako je vozač autobusa izgrdi jer mora razmijeniti novčanicu od jednog dolara, briznut će u plač. (Pomisao da bi joj muškarac s kojim sad razgovara rado promijenio dolar nije joj pala na njezin umoran, zbunjen um.)

“Stići ćete do-”

“-Ulice Elk.”

On je zdvojno pogleda. “Gospođo! Ako znate kuda trebate ići, zašto pitate?” “Nisam znala kuda trebam ići”, reče ona pa iako nije bilo ničeg osobito neljubaznog u starčevu glasu, ona osjeti kako suze prijeteći naviru. “Ništa ne znam! Satima lutam naokolo, umorna sam i-”

“No dobro”, reče on, “sve u redu, nemojte se uzrujavati, sve će biti u redu. Siđite s autobusa kod Ulice Elk. Durham je dvije ili tri ulice niže. Lako kao prstom u pekmez. Imate li adresu?”

Ona kimne glavom.

“Dobro onda, pođite”, reče on. “Ne bi trebalo biti problema.” “Hvala vam.”

On izvadi zgužvan ali čist rupčić iz stražnjeg džepa. Pruži joj ga kvrgavom rukom.

“Obrišite si lice, dušo”, reče on. “Vlažno vam je.”

5

Ona polako otpješači niz aveniju Dearborn, jedva primjećujući autobuse koji bi hrčući prošli pokraj nje. Odmarala se svake dvije ulice na klupama na autobusnim stanicama. Njezine glavobolje, koja je bila uglavnom posljedica šoka kad je shvatila da se izgubila, je nestalo, ali su je noge i leđa boljeli više nego ikad. Bilo joj je potrebno sat vremena da stigne do Ulice Elk. Ona skrene u nju i upita prvu osobu koju je ugledala - mladu trudnicu - je li na dobrom putu za Aveniju Durham.

“Odbij”, reče joj trudnica, odjedanput tako gnjevna lica da je Rosie brzo odskočila dva koraka natrag.

“Oprostite”, reče Rosie.

“Oprostite, frišku figu. Tko te tražio da mi se uopće obratiš, da mi je znati? Miči mi se s puta!” I ona odgurne Rosie tako jako da ju je skoro srušila na cestu. Rosie se osupnuto zagleda za njom pa se okrene i krene svojim putem.

6

Po ulici Elk je hodala još sporije. Bila je to ulica malih trgovina -kemijskih čistionica, cvjećarnica, trgovina živežnih namirnica s voćem izloženim na pločniku, papirnica. Sad je bila tako umorna da nije znala koliko će još moći ostati na nogama, a kamoli pješačiti. Kad je stigla u Aveniju Durham, živne, ali samo privremeno. Je li joj gospodin Slowik rekao da skrene lijevo ili desno? Nije se mogla sjetiti. Pokuša skrenuti desno ali su brojevi išli od tri stotine pedeset naviše.

“Treća sreća”, promrmlja ona i okrene natrag. Poslije deset minuta, stajala je ispred jako prostrane bijele drvene kuće (koja je zaista vapila za bojom), trokatnice na podlozi velikog, dobro održavanog travnjaka. Zastori su bili navučeni. Na trijemu je bilo stolaca od pruća, skoro desetak, ali nijedan trenutno nije bio zauzet. Nije bilo natpisa na kojem bi pisalo 'Kćeri i sestre', ali kućni broj na stupu s lijeve strane stuba koje su vodile na trijem bio je 251. Ona polako krene po kamenom popločanom prilazu pa po stubama. Torbica joj je sad visjela sa strane.

Otpravit će te, šapne joj glas. Otpravit će te, a tad možeš krenuti natrag na autobusni kolodvor. Trebala bi ondje ranije stići, da zauzmeš dobro mjesto na podu.

Zvono je bilo pokriveno slojevima izolirbanda a ključanica zalivena metalom. S lijeve strane vrata bila je nova pločica s prorezom za umetnuti karticu za otključavanje vrata a iznad njega kutija s portafonom. Ispod kutije stajao je mali natpis na kojem je pisalo POSJETITELJI PRITISNITE I GOVORITE.

Rosie pritisne. Tijekom svoje duge jutarnje skitnje u mislima je ponovila nekoliko stvari koje bi mogla reći, nekoliko načina na koje bi se mogla predstaviti, ali sad kad se naposljetku našla ovdje, iz glave joj je ispario čak i najgluplji i najjednostavniji prvi potez. Glava joj je bila potpuno prazna. Ona digne prst s tipke i pričeka. Prolazile su sekunde, svaka poput komadića olova. Ponovno ispruži ruku prema tipki kad se iz mikrofona začuje ženski glas. Zvučao je metalno i ravnodušno.

“Čime vam mogu pomoći?”

Iako ju je onaj brkati muškarac ispred bara prestrašio a ona trudnica zgrozila, nisu je natjerali u plač. A sad, na zvuk ovog glasa, nadođu suze - ničim ih nije mogla zaustaviti.

“Nadam se da netko može”, reče Rosie i obriše obraze slobodnom rukom. “Oprostite, ali sam sama u gradu. Nikog ne poznajem, a trebam negdje prespavati. Ako ste popunjeni, shvaćam, ali mogu li barem ući i sjesti malo a možda dobiti i čašu vode?”

Ponovno tajac. Rosie ponovno ispruži ruku prema tipki kad je onaj metalni glas upita tko ju je poslao.

“Čovjek sa šaltera agencije 'Pomoć putnicima' na autobusnom kolodvoru. David Slowik.” Ona se zamisli, pa odmahne glavom. “Ne. Pogrešno. Peter. Zove se Peter, a ne David.”

“Je li vam dao posjetnicu?” upita metalni glas.

“Da.”

“Molim vas nađite je.”

Ona otvori torbicu i prekopa po njoj. Činilo joj se da to traje satima. Već kad su je u očima počele peći nove suze koje su joj mutile vid, ona napipa posjetnicu. Skrivala se ispod svežnja papirnatih maramica.

“Imam je”, reče. “Da je gurnem kroz otvor za pisma?”

“Ne”, reče glas. “Iznad glave vam je kamera.”

Ona prestrašeno podigne glavu i pogleda. Iznad vrata je doista bila postavljena kamera i gledala je svojim okruglim crnim okom.

“Podignite je, molim vas, prema kameri. Ne prednju stranu, nego poleđinu.”

Dok je to činila, sjeti se načina na koji se Slowik potpisao na posjetnicu, što većim slovima. Sad je shvatila zašto.

“Dobro”, reče glas. “Pustit ću vas unutra.”

“Hvala”, reče Rosie. Obriše lice papirnatom maramicom, ali to nije pomoglo; plakala je još jače i činilo se dane može prestati.

7

Te večeri, dok je Norman Daniels ležao u svojoj dnevnoj sobi, gledao u strop i već razmišljao o tome kako početi tražiti tu gaduru (trag, pomisli on, potreban mije neki trag za početak, mali trag bi mi vjerojatno bio dovoljan), njegovu su suprugu odveli pred Annu Stevenson. Tad je Rosie osjetila čudno no dobrodošlo smirenje - kakvo se može osjetiti u snu kojeg se sjećaš. Napola je bila uvjerena da zaista sanja.

Dobila je kasni doručak (ili možda rani ručak) i odveli su je u jednu od spavaćih soba u prizemlju gdje je spavala šest sati kao klada. A tad, prije no što su je uveli u Anninu radnu sobu, ponovno su je nahranili - pečena piletina, pire, grašak. Jela je s osjećajem krivnje, ali u golemim količinama, ne mogavši se oteti dojmu da se tovi nekaloričnom hranom iz snova. Za kraj je pojela vrč Jell-O-a⁶ u kojem su komadići konzerviranog voća plutali poput kukca u jantaru. Bila je svjesna da je ostale žene za stolom gledaju, ali je njihova radoznalost izgledala blagonaklona. Razgovarale su, ali Rosie nije razumjela što govore. Netko je spomenuo Indigo Girls - barem je za njih čula - jednom ih je vidjela u Austin City Limits⁷ dok je čekala da se Norman vrati s posla.

Dok su jele svoje deserte, jedna od žena stavi ploču Little Richarda a druge dvije otplešu 'drmeš' - vrtile su i izbacivale bokove. Začuju se smijeh i pljesak. Rosie pogleda u plesačice tupim pomanjkanjem zanimanja, pitajući se jesu li one zaista lezbijke neradnice. Poslije, kad su pospremale stol, Rosie se ponudi pomoći ali joj nisu dopustile.

“Dođi”, reče joj jedna od žena. Rosie se učini da se zove Consuelo. Imala je široku, ružnu brazgotinu ispod lijevog oka koja se spuštala niz lijevi obraz. “Annate želi upoznati.”

“Tko je Anna?”

“Anna Stevenson”, reče Consuelo dok je vodila Rosie niz kratko predvorje u koje se ulazilo iz kuhinje. “Šefica.”

“Kakva je?”

“Vidjet ćeš.” Consuelo otvori vrata prostorije koja je vjerojatno nekoć bila ostava, ali ne uđe. Prostorijom je dominirao najnevjerojatnije pretrpan radni stol koji je Rosie ikad vidjela. Žena koja je sjedila za njim bila je krupna, ali neporecivo lijepa. Kratke, no brižljivo očešljane sijede kose, podsjeti Rosie na Beatrice Arthur, koja je glumila Maude u jednom starom televizijskom humorističnom serijalu. Stroga kombinacija bijele bluze i crnog pulovera još je više isticala sličnost i Rosie plašljivo priđe stolu. Bila je više nego napola uvjerena da će ju, sad kad su je nahranili i omogućili joj nekoliko sati sna, ponovno izbaciti na ulicu. Ako se to dogodi, reče u sebi, nemoj se prepirati ni preklinjati; to je ipak njihova kuća, a ionako je već dva obroka na dobitku. No neće morati zauzeti svoj dio poda na autobusnom kolodvoru, barem ne zasad -još ima dovoljno novca za nekoliko noćenja u jeftinom hotelu ili motelu. Moglo bi biti gore. Puno gore.

Znala je da je to istina, ali ženino odrješito ponašanje i izravan pogled plavih očiju - očiju koje su sigurno vidjele na stotine žena poput Rosie - ipak joj se učine zastrašujućima.

“Sjedni”, reče joj Anna i kad je Rosie sjela na drugi stolac u sobi (morala je maknuti hrpu papira i staviti ih na pod pokraj sebe - najbliža polica bila je puna), Anna se predstavi a tad upita Rosie kako se zove.

“Zapravo se zovem Rose Daniels”, reče ona, “ali sam ponovno uzela prezime McClendon - moje djevojačko. To je vjerojatno protuzakonito, ali se više ne želim služiti suprugovim prezimenom. Tukao me, pa sam ga ostavila.” Shvati da je to zazvučalo kao da ga je ostavila kad je to prvi put učinio i ruka joj poleti prema nosu, koji je još bio malo osjetljiv na mjestu gdje je završavao hrbat. “Bili smo u braku dugo prije no što sam skupila hrabrosti.”

“Koliko dugo?”

“Četrnaest godina.” Rosie shvati da više ne može izdržati netremičan pogled plavih očiju Anne Stevenson. Ona spusti pogled na svoje ruke koje je tako čvrsto stiskala u krilu da su joj članci na prstima pobijeljeli.

Sad će me upitati zašto mije trebalo tako dugo da se probudim, pomisli ona. Neće me upitati je li se možda nekom mom bolesnom dijelu sviđalo to što me se tuče, ali će to misliti.

No umjesto da je izrekla ikakvo zašto, žena upita Rosie kad je otišla.

Rosie shvati da se nad tim pitanjem mora zamisliti, ne samo zato što je sad u drugoj vremenskoj zoni. Sati provedeni u autobusu u sprezi s onih za nju neuobičajenih nekoliko sati sna usred dana, poremetilo je njezin osjećaj za vrijeme. “Oko trideset šest sati”, reče ona nakon što je malo računala u glavi. “Više-manje.”

“Aha.” Rosie je očekivala formulare koje će Anna ili dati Rosie da ih ona ispuni ili ih početi sama ispunjavati, no Anna je nastavi gledati preko naporne topografije svog radnog stola. To joj je kidalo živce. “Ispričajte mi što je bilo. Ispričajte mi sve.”

Rosie duboko udahne i ispriča Anni o onoj kapi krvi na plahti. Nije željela da Anna pomisli da je bila toliko lijena - ili luda - da je ostavila muža nakon četrnaest godina braka jer joj se nije dalo presvući posteljinu, ali se užasno bojala da je tako zazvučalo. Nije znala objasniti složene osjećaje koje je ta kap izazvala u njoj i nije mogla priznati bijes koji je osjetila - bijes koji joj se istodobno učinio novim i poznatim - ali je rekla Anni kako se ljuljala tako divlje da se uplašila da će slomiti Poohov stolac.

“Tako nazivam svoj stolac za ljuljanje”, reče ona, zarumenjevši se. Učinilo joj se da će joj se obrazi početi pušiti. “Znam da je to glupo-”

Anna Stevenson odmahne na to rukom. “Što ste učinili nakon što ste odlučili otići? Recite mi.”

Rosie joj ispriča o bankovnoj kartici i kako je bila sigurna da će Norman nanjušiti što ona smjera i nazvati je ili doći kući. Nije mogla ispričati ovoj strogo lijepoj ženi da se toliko uplašila da se otišla popiškiti u nečije stražnje dvorište, ali joj je ispričala o tome kako se poslužila bankovnom karticom, i koliko je podigla novca, i kako je stigla u ovaj grad jer joj se učinio dovoljno udaljenim a autobus je uskoro polazio. Riječi su izlazile iz nje na mahove okružene razdobljima šutnje u kojima je pokušavala smisliti što da kaže i u kojima je s čuđenjem i gotovo nevjericom razmišljala o tome što je učinila. Na kraju ispriča Anni kako se jutros izgubila i pokaže joj posjetnicu Petera Slowika. Anna baci pogled na nju i vrati je.

“Poznajete li ga dobro?” upita Rosie. “Gospodina Slowika?” Anna se nasmiješi -Rosie se učini da je njezin smiješak začinjen gorčinom. “Oh da”, reče ona. “On mije prijatelj. Stari prijatelj. Doista. A i prijatelj žena poput vas.”

“Dakle, naposljetku sam stigla ovdje”, završi Rosie. “Ne znam što će se dogoditi, ali sam barem nešto učinila.”

Jedva primjetan osmijeh dodirne kutove usta Anne Stevenson. “Da. I dobro ste sve učinili.”

Skupivši preostalu hrabrost - posljednjih trideset šest sati istrošilo je glavninu -Rosie upita može li prenoćiti kod njih.

“Možete ostati i puno duže, ako je potrebno”, odgovori Anna. “Tehnički govoreći, ovo se naziva prenoćište - sklonište koje se financira iz privatnih donacija. Možete ostati osam tjedana, ali je čak i to proizvoljan broj. U 'Kćerima i sestrama' smo prilično fleksibilni.” Reče to pomalo razmetljivo (vjerojatno nesvjesno) i Rosie se prisjeti nečeg što je naučila prije tisuću godina, na drugoj godini francuskog: L'etat, c'est moi. Tad tu misao otplavi čuđenje kad je shvatila što je žena rekla. “Osam... osam...”

Sjeti se blijedog mladića koji je sjedio ispred vrata autobusnog kolodvora Portside, onoga koji je u krilu držao natpis na kojem je pisalo BESKUĆNIK ZARAŽEN AIDSOM i shvati kako bi se on osjećao da mu neznanac u prolazu iz nekog razloga ubaci novčanicu od stotinu dolara u njegovu kutiju od cigara.

“Oprostite, jeste li rekli do osam tjedana?”

Operi si uši, gospođice, reći će trpko Anna Stevenson, rekla sam - osam dana. Misliš li da bismo dopustili da takve kao ti ostanu ovdje osam tjedana? Budimo realni, može?

Umjesto toga, Anna kimne glavom. “Iako malo žena koje dođu k nama ostane tako dugo. Time se ponosimo. Jednog ćete dana platiti za smještaj i hranu iako smatramo da su naše cijene prilično umjerene.” Ona se ponovno nasmije tim brzim, uznositim osmijehom. “Morate znati da je smještaj daleko od raskošnog. Drugi je kat uglavnom pretvoren u spavaonicu. Ima trideset kreveta - zapravo, ležaja - i jedan je baš slobodan, pa vas, eto, možemo primiti. Soba u kojoj ste danas spavali pripada jednoj od naših savjetnica koje žive ovdje. Imamo tri takve sobe.”

“Zar ne morate nekog pitati za dopuštenje?” šapne Rosie. “Predložiti moje ime nekakvom povjerenstvu?”

“Ja sam povjerenstvo”, odgovori Anna i Rosie poslije pomisli kako su vjerojatno prošle godine otkad je ona čula jedva primjetnu oholost u vlastitu glasu. '“Kćeri i sestre' osnovali su moji roditelji, koji su bili imućni. Postoji jako korisna zaklada. Ja odabirem koga ću pozvati da ostane a koga neću... iako su reakcije ostalih žena prema mogućim kandidatkinjama za 'K&S' važne. Presudne, možda. Na vas su povoljno reagirale.”

“To je dobro, zar ne?” tiho upita Rosie.

“I te kako.” Anna prekopa po stolu, premjesti dokumente, i naposljetku nađe što je tražila iza računala smještenog njoj slijeva. Ona dobaci Rosie papir s plavim zaglavljem 'Kćeri i sestara'. “Izvolite. Pročitajte i potpišite. Ukratko kaže da pristajete platiti šesnaest dolara po danu, za stan i hranu, plaćanje se može odgoditi bude li potrebno. Dokument ne obvezuje zakonski; to je samo obećanje. Rado bismo da nam plaćate polovicu dok ste tu, barem za neko vrijeme.”

“Mogu”, reče Rosie. “Još imam nešto novca. Ne znam kako bih vam mogla zahvaliti za ovo, gospođo Stevenson.”

“Za poslovne suradnike sam gospođa⁸, a za tebe Anna”, reče ona i zagleda se u Rosie dok se potpisivala u dnu papira. “Nema potrebe da zahvaljuješ meni, ili Peteru Slowiku. Ovdje te dovela Božja providnost

- Providnost s velikim P, baš kao u romanima Charlesa Dickensa. Zaista u to vjerujem. Vidjela sam previše žena koje su ovdje dopuzale skrhane a izašle cijele da ne bih u to vjerovala. Peter je jedan od dvadesetak ljudi u gradu koji mi šalju žene, ali sila koja te dovela k njemu, Rose... to je bila Providnost.”

“S velikim P.”

“Tako je.” Anna pogleda u Rosien potpis, pa stavi papir na policu s desne strane, gdje će se, Rosie je bila uvjerena, izgubiti u općem neredu prije no što istekne dvadeset četiri sata.

“A sad”, reče Anna, govoreći tonom osobe koja ja završila s dosadnim formalnostima i sad može prijeći na ono što zaista voli. “Što znaš?”

“Znam?” ponovi Rosie. Ponovno je uhvati slabost. Znala je što slijedi. “Da, znaš, što znaš? Primjerice, stenografiju?”

“Ja...” Ona proguta slinu. U srednjoj školi Aubreyville imala je stenografiju I i U, i iz obje je dobila peticu, ali danas ne razlikuje kukicu od kvačice. Ona odmahne glavom. “Ne. Ne znam stenografiju. Nekad, ali danas ne.”

“A nešto potrebno za radno mjesto tajnice?”

Ona odmahne glavom. Tople iglice bole su joj oči. Ona jako žmirne da ih odagna. Članci njezinih isprepletenih ruku ponovno su se zabijeljeli.

“A službenice? Daktilografija, na primjer?”

“Ne.”

“Matematika? Računovodstvo? Bankovni poslovi?” “Ne!”

Anna Stevenson slučajno nađe olovku između hrpa papira, izvuče je, i lupne krajem na kojem je bila gumica po svojim bijelim zubima. “Bi li mogla raditi kao konobarica?”

Rosie je očajnički željela reći da, ali pomisli na goleme pladnjeve koje su konobarice morale vješto tegliti čitav dan... a tad se sjeti svojih leđa i bubrega.

“Ne”, šapne. Gubila je bitku sa suzama; ova sobica i žena s druge strane stola zamaglile su se. “Barem ne još. Možda za mjesec-dva. Moja leđa... sad nisu dovoljno jaka.” Ali oh, to zazvuči kao laž. Rečenica nakon koje bi se, kad bi je čuo na televiziji, Norman cinično nasmijao i rekao nešto o Cadillacima čiji vlasnici kao žive od socijalne pomoći i milijunašima koji dobivaju markice za hranu.

No Annu Stevenson to nije osobito pogodilo. “Rose, kakve kvalifikacije imaš? Ikakve?”

“Da!” reče ona, osupnuta grubim, jarosnim prizvukom koji začuje u svom glasu, ali koji nije mogla izbjeći ili barem prigušiti. “Nego što! Mogu brisati prašinu, prati posuđe, pospremati krevete, usisavati prašinu, skuhati ručak za dvoje, spavati s mužem jednom tjedno. A mogu primiti i pokoji udarac. To je još jedna kvalifikacija koju imam. Mislite li da neka od obližnjih gimnastičkih dvorana ima slobodno radno mjesto za sparing partnere?”

I tad doista brižne u plač. Plakala je u svoje ruke kojima je pokrila lice kao što je tako često činila otkad se udala za njega, plakala i čekala da joj Anna kaže neka ode, da prazni ležaj na drugom katu mogu popuniti s nekim tko nije takav pametnjaković.

Nešto udari u nadlanicu njezine lijeve ruke. Ona je spusti i ugleda kutiju papirnatih maramica koju je prema njoj pružala Anna Stevenson. I, nevjerojatno, Anna Stevenson se smiješila.

“Mislim da nećeš morati biti ničiji sparing partner”, reče ona. “Mislim da će s tobom sve biti u redu - skoro uvijek je tako. Evo, obrisi oči.”

Dok ih je Rosie brisala, Anna joj ispriča za Whitestone Hotel s kojim 'Kćeri i sestre' dugo i uspješno surađuju. Whitestone je u vlasništvu korporacije u čijem je upravnom odboru nekad sjedio Annin imućni otac i puno je žena ondje ponovno otkrilo zadovoljstvo plaćenog rada. Anna reče Rosie da će morati raditi koliko joj to leđa budu dopuštala i da će je, ne bude li se njezino opće zdravstveno stanje počelo poboljšavati za tri tjedna, odvući s posla i odvesti u bolnicu na pregled.

“A i spojit ćemo te sa ženom koja ima veze. Neku vrstu savjetnice koja živi ovdje. Ona će te poučiti i odgovarati za tebe. Ukradeš li nešto, uvalit ćeš nju u nevolje, a ne sebe... ali ti nisi kradljivica, zar ne?”

Rosie odmahne glavom. “Ukrala sam samo muževljevu bankovnu karticu, ai s njom sam se samo jednom poslužila. Da bih bila sigurna da ću uspjeti pobjeći.” “Radit ćeš u Whitestoneu dok ne nađeš nešto što će ti bolje odgovarati, a to će se sigurno dogoditi - sjeti se Providnosti.” “S velikim P.”

“Da. Dok si u Whitestoneu, tražimo jedino da daš sve od sebe - ako ni zbog čeg drugog, a ono kako bismo zaštitili radna mjesta žena koje će doći nakon tebe. Shvaćaš li?”

Rosie kimne glavom. “Ne zagorčiti život onoj nakon sebe.” “Tako je, ne zagorčiti život onoj nakon sebe. Drago mi je da si ovdje, Rosie McClendon.” Anna ustane i ispruži obje ruke pokretom u kojem je bilo prilično nesvjesne oholosti koju je Rosie već naslutila u Anne. Rosie zastane trenutak a tad prihvati ponuđene ruke. Njihovi se prsti spoje iznad nereda na stolu. “Imam ti reći još tri stvari”, reče Anna. “Važne su pa želim da poslušaš pomnjivo, otvorene duše. Hoćeš li to učiniti?” “Da”, reče Rosie. Očarao ju je jasan pogled plavih očiju Anne Stevenson.

“Kao prvo, to što si uzela onu bankovnu karticu ne čini te kradljivicom. To je bio tvoj novac koliko i njegov. Kao drugo, nema ničeg protuzakonitog u tome da uzmeš svoje djevojačko prezime - pripadat će ti čitavog života. Kao treće, možeš biti slobodna ako to želiš.”

Ona zašuti i zagleda se u Rosie svojim upadljivim plavim očima iznad njihovih stisnutih ruku.

“Shvaćaš li me? Možeš biti slobodna ako to želiš. Slobodna od njegovih ruku, slobodna od njegovih ideja, slobodna od njega. Želiš li to? Biti slobodna?”

“Da”, Rosie reče tihim, drhtavim glasom. “Želim to više od ičeg na svijetu.”

Anna Stevenson nagne se preko stola i nježno poljubi Rosie u obraz. Istodobno stisne Rosiene ruke. “U tom slučaju, došla si na pravo mjesto. Dobrodošla kući, mila.”

8

Bio je početak svibnja, pravo proljeće, doba kad se smatra da se mašta muškaraca bezbrižno okreće ljubavnim mislima, predivno godišnje doba i bez sumnje snažan osjećaj, ali Normanu Danielsu motale su se druge misli po glavi. Želio je trag, mali trag, i našao ga je. Trajalo je predugo - skoro tri tjedna, do vraga - ali ga je sad naposljetku imao.

Sjedio je na klupi u parku tisuću dvije stotine kilometara od mjesta gdje je njegova supruga mijenjala hotelske plahte, krupan muškarac u crvenoj polo majici i hlačama od sivog gabardena. U jednoj je ruci držao fluorescentno zelenu tenisku lopticu. Mišići na njegovoj podlaktici kontrahirali su se u ritmu u kojem ju je stiskao.

S druge strane ulice dođe drugi muškarac, stane na rub pločnika ispred parka, pa ugleda muškarca na klupi i krene prema njemu. Sagne se kad blizu njega proleti frizbi, pa stane kad pokraj njega projuri veliki njemački ovčar, u lovu na frizbi. Ovaj drugi muškarac bio je i mlađi i sitniji od muškarca na klupi. Imao je lijepo, nepouzdano lice i tanke brkove a la Errol Flynn. Zaustavi se ispred čovjeka s teniskom lopticom u desnoj ruci i pogleda ga nesigurno.

“Trebaš nešto, brate?” upita muškarac s teniskom lopticom. “Zoveš li se Daniels?”

Muškarac s teniskom lopticom potvrdi to kimanjem glave.

Muškarac s brkovima a la Errol Flynn upre prstom preko puta ulice u novi neboder prenatrpan staklom i uglovima. “Neki mi je tip iz one zgrade rekao da se ovdje nađem s tobom. Rekao je da mi možda možeš pomoći u vezi s mojim problemom.”

“Je li to bio poručnik More Ili?” upita muškarac s teniskom lopticom. “Da. Tako se zvao.”

“A kakav ti imaš problem?”

“Ma znaš kakav”, reče muškarac s brkovima a la Errol Flynn.

“Znaš što, brate - možda znam a možda i ne znam. Ovako ili onako, ja sam muškarac na mjestu a ti si nalickani mali pederski mješanac s jako nesređenim životom. Mislim da bi bilo najbolje da mi kažeš što želim čuti, zar ne? A želim čuti kakav te problem muči. Reci glasno i jasno.”

“Optužen sam zbog raspačavanja droge”, reče muškarac s brkovima a la Errol Flynn. Pogleda namrgođeno u Danielsa. “Prodao sam drogu prerušenom policajcu.”

“Opa”, reče muškarac s teniskom lopticom. “To je težak zločin. Može se prikazati takvim. Ali to još nije sve, zar ne? Našli su nešto mojeg u tvojoj lisnici, zar ne?”

“Aha. Tvoju prokletu bankovnu karticu. Baš sam pehist. Nađem bankovnu karticu u smeću, a ona pripada policajcu.”

“Sjedni”, druželjubivo reče Daniels, ali kad je muškarac s brkovima a la Errol Flynn krenuo prema desnoj strani klupe, policajac nestrpljivo odmahne glavom. “S druge strane, budalo, s druge strane.”

Muškarac s brčićima se vrati, pa kao na jajima sjedne Danielsu s lijeve strane. Promatrao je kako desna ruka stišće tenisku lopticu ravnomjernim brzim ritmom. Stisak... stisak... stisak. Debele plave vene svijaju se po bijeloj podlaktici policajčeve ruke poput vodenih zmija.

Frizbi proleti pokraj njih. Dvojica muškaraca zagledaju se za njemačkim ovčarom koji je trčao za njim. Njegove duge noge galopirale su poput konjskih.

“Predivan pas”, reče Daniels. “Vučjaci su predivni psi. Uvijek volim vidjeti vučjaka, a ti?”

“Dabome, super su”, reče muškarac s brčićima iako je zapravo mislio da je pas ružan ko guzica i da izgleda kao da bi nekome rado progrizao novi šupak kad bi mu se ukazala i najmanja prilika.

“Imamo puno toga za razgovarati”, reče policajac s teniskom lopticom. “Zapravo, prijatelju, mislim da će ovo biti jedan od prijelomnih razgovora u tvom kratkom životu. Jesi li pripravan za to?”

Muškarac s brčićima proguta slinu koja se jedva progura pokraj nekakvog čepa u grlu i zažali - otprilike osamstoti put tog dana - što se nije riješio te kartice. Zašto nije? Zašto je bio takav idiot?

Ali je znao zašto je bio takav idiot - jer je mislio da će smisliti način kako se njome poslužiti. Jer je bio optimist. Ovo je ipak Amerika, 'Zemlja blagostanja'. A i zato (a to je bilo puno bliže istini) jer je zaboravio da je ima u lisnici, uguranu iza snopa posjetnica koje bi uvijek uzeo kad bi ih našao. Kokain tako djeluje na ljude - tjera te da trčiš, ali nikad se ne možeš sjetiti zašto do vraga trčiš.

Policajac ga je gledao, i smiješio se, ali mu se oči nisu smiješile. Njegove su oči izgledale... izgladnjele. Muškarac s brčićima se odjedanput osjeti kao jedan od tri praščića koji sjede na klupi u parku pokraj velikog zlog vuka.

“Slušaj, čovječe, nisam se poslužio tvojom karticom. Da to raščistimo. To su ti rekli, zar ne? Nisam je nijednom iskoristio.”

“Naravno da nisi”, reče policajac, napola šaljivo. “Nisi mogao do registarskog broja. On je sličan mom broju telefona, a moj broj nije u imeniku... kao ni većine policajaca.” Ali se kladim da to već znaš, zar ne? Kladim se da si provjerio.”

“Ne!” reče muškarac s brčićima. “Nisam!” Naravno, provjerio je. Provjerio je u imeniku nakon što je isprobao nekoliko kombinacija s adresom s kartice i poštanskim brojem, ali uzalud. Najprije je po cijelom gradu ispretiskao tipke bankomata. Pritiskao je tipke dok nije dobio žuljeve na prstima i počeo se osjećati kao budala koja igra poker na najškrtijem automatu na svijetu.

“Što će se dogoditi kad kompjutorski provjerimo bankomate Trgovačke banke?” upita policajac. “Nećemo pronaći moju karticu u stupcu

PONIŠTENO oko milijardu puta? Ako ne nađemo, plaćam ti ručak. Što kažeš na to, brate?”

Muškarac s brčićima nije znao što bi rekao o tome, ili o bilo čemu. Počele su ga obuzimati zle slutnje. Prokleto zle slutnje. U međuvremenu, policajčevi su prsti nastavili obrađivati tenisku lopticu - unutra van, unutra van, unutra van. Jezivo, to kako nije prestajao.

“Zoveš se Ramon Sanders”, reče policajac po imenu Daniels. “Imaš dosje dug kao moja ruka. Krađa, prijevare, droga, svodništvo. Sve osim oružanog napada, zlostavljanja, takvih zločina. Ti ne miješaš jabuke i kruške, ha? Vi pederi ne volite da vas se tuče, je li? Čak ni oni koji izgledaju poput Schwartzeneggera. Oh, nemaju ništa protiv da nose majicu članova službe osiguranja i da napinju mišiće kod limuzina ispred nekog homićkog kluba, ali kad netko počne istinski udarati, vi se brzo ispušete. Zar ne?” Ramon Sanders ne reče ništa. To se činilo najpametnije. “Meni ne smetaju udarci”, reče policajac po imenu Daniels. “Ni udarci nogama. Čak ni ugrizi.” Govorio je gotovo zamišljeno. Kao da je gledao u vučjaka i negdje iza njega; vučjak je sad kaskao natrag u njihovu smjeru, noseći frizbi u ustima. “Što kažeš na to, anđele?”

Ramon nastavi ništa ne govoriti i pokuša zadržati pokeraški izraz lica, no u glavi mu se počne paliti puno crvenih žaruljica a trnci straha stresati s krošnje njegova stabla živaca. Srce mu je dobivalo na brzini poput vlaka koji polazi iz postaje i stiže na otvoren prostor. Plaho je pogledavao u krupnog muškarca u crvenoj polo majici i sve mu se manje sviđalo to što je vidio. Muškarčeva desna podlaktica sad je bila sasma napeta, vene odebljale od krvi, mišići iskočili poput svježe umiješanog tijesta.

Danielsu kao da nije smetalo to što od Ramona nije dobivao odgovora. Lice koje je okrenuo prema manjem muškarcu smiješilo se... odnosno izgledalo je kao da se smiješi, ako biste zanemarili oči. Oči su bile bezizražajne i sjajne poput novih kovanica od četvrt dolara.

“Imam dobre vijesti za tebe, herojčiću moj. Možeš zaboraviti na optužbu zbog droge. Pomozi mi malo i slobodan si kao ptica. Što kažeš na to?”

Ono što bi on rekao na to je da i dalje ne želi otvarati usta, ali se činilo da više nema izbora. Ovaj put policajac nije govorio uprazno; ovaj je put policajac čekao odgovor.

“Divno”, reče Ramon, nadajući se da je odgovor točan. “Super, zaista izvrsno, hvala na razumijevanju.”

“Pa Ramon, možda mi se sviđaš”, reče policajac, a tad učini nešto zapanjujuće, nešto što Ramon nikad ne bi očekivao od udarenog bivšeg marinca kakav je bio ovaj tip: on spusti lijevu ruku Ramonu među noge i počne mu trljati ud, naočigled Boga, djece na igralištu i svakoga tko bi svrnuo pogled na njih. Klizio je rukom nježnim pokretima u smjeru kazaljke na satu, dlan je pomicao naprijed-natrag i gore-dolje po komadiću mesa koji je više-manje upravljao Ramonovim životom nakon što su mu ga dvojica očevih prijatelja - muškaraca koje je Ramon trebao zvati striček Bili i striček Carlo - naizmjence pušila kad mu je bilo devet godina. To što se zatim dogodilo nije bilo ništa začuđujuće, iako se tad činilo jako bizarno: počeo mu se dizati.

“Aha, možda mi se sviđaš, možda mi se jako sviđaš, ti ušljivi kurcolizac u sjajnim crnim hlačama i usiljenim cipelama, kako mi se ne bi sviđao?” Policajac nastavi polirati njegov kurac dok je govorio. Svako malo bi promijenio ritam i malo ga prikliještio, od čega bi Ramon oštro udahnuo. “A dobro je da mi se sviđaš, Ramon, vjeruj mi, jer su ti ovaj put zaista smjestili. Uhićen zbog krivičnog djela. Ali znaš što me muči? Lejfingwell i Brewster -policajci koji su te ščepali - jutros su se smijali u postaji. Smijali su se tebi, i to je bilo u redu, ali mi se činilo da su se smijali i meni, a to nije u redu. Ne volim da mi se ljudi smiju i inače to ne trpim. Ali sam jutros to morao otrpjeti a danas poslije podne bit ću ti najbolji prijatelj, potrgat ću neke prilično ozbiljne optužbe u vezi s drogom iako si imao moju bankovnu karticu. Možeš li pogoditi zašto?”

Frizbi ponovno proleti pokraj njih a za petama onaj vučjak, ali ovog puta Ramon Sanders jedva to primijeti. Ukrutio se poput klina ispod policajčeve ruke a prestrašio poput miša ispod mačje šape.

Ruka ga stisne jače i Ramon promuklo zatuli. Niz njegovu kožu boje bijele kave curio je znoj; brkovi su mu izgledali poput mrtve gliste poslije pljuska.

“Možeš li pogoditi, Ramon?”

“Ne”, Ramon reče.

“Jer je žena koja je bacila karticu bila moja žena”, reče Daniels. “Lejfingwell i Brewster su se uglavnom zato smijali, to je moj zaključak. Ona uzme moju bankovnu karticu, posluži se njome da podigne nekoliko stotina dolara iz banke - novca koji sam ja zaradio - a tad se kartica pojavi u vlasništvu nalickanog pederskog mješanca po imenu Ramon. Nije ni čudo da se smiju.”

Molim te, Ramon je želio reći, molim te nemoj me ozlijediti, reći ću ti sve, samo me nemoj ozlijediti. Želio je sve to reći, ali nije mogao izustiti ni riječi. Nijednu. Šupak mu se stisnuo do otprilike veličine zaklopca zračnice.

Krupni se policajac nagne bliže, dovoljno blizu da Ramon osjeti miris cigareta i viskija u njegovu dahu.

“Sad kad sam ja tebi ispričao tajnu, želio bih da ti ispričaš meni tajnu.” Trljanje je prestalo i snažni se prsti omotaju oko Ramonovih testisa kroz tanko platno njegovih hlača. Oblik njegova ukrućenog penisa jasno se ocrtavao iznad policajčeve ruke; izgledao je poput igračke-palice koju se moglo kupiti na kiosku za suvenire kod stadiona za bejzbol. Ramon je osjećao snagu u toj ruci. “Bolje ti je da mi ispričaš onu pravu, Ramon. Znaš li zašto?”

Ramon nijemo odmahne glavom. Osjećao se kao da je netko negdje u njegovu tijelu otvorio slavinu s toplom vodom i da mu cijelo tijelo propušta vodu.

Daniels ispruži desnu ruku, onu u kojoj je držao tenisku lopticu, dok se nije našla ispod Ramonova nosa. Tad sklopi šaku naglim, opakim pokretom. Nešto pukne i začuje se kratki grubi šapat - hvah - dok su njegovi prsti probijali dlakavu fluorescentnu tenisku lopticu. Loptica se uruši prema unutra, pa se napola izvrne iznutra prema van.

“Mogu to učiniti i s lijevom rukom”, reče Daniels. “Vjeruješ li?”

Ramon pokuša reći da vjeruje ali shvati da još ne može govoriti. Umjesto toga kimne glavom.

“Imat ćeš to na umu?”

Ramon ponovno kimne glavom.

“Lijepo. Dakle, evo što želim da mi kažeš, Ramon. Znam da si ti smrdljivi mješanac guzodrpac koji ne zna puno o ženama, osim što si možda jebao majku u guzicu u mladim danima - nekako tako izgledaš

- ali posluži se maštom. Što misliš kako je kad se vratiš kući i otkriješ da je tvoja žena, žena koja je obećala da će te voljeti, štovati i slušati, jebem ti -pobjegla s tvojom bankovnom karticom? Što misliš kako je kad otkriješ da se poslužila njome da si plati praznike, ti boga, a tad je gurnula u kantu za smeće na autobusnom kolodvoru da je nađe nalickani usisavač penisa poput tebe?”

“Nije ugodno”, šapne Ramon. “Kladim se da nije ugodno, molim te nemoj me ozlijediti, policajce, molim te nemoj-”

Daniels malo pojača stisak; stiskao je dok mu žile na zapešću nisu iskočile kao žice na gitari. Val boli, težak poput tekućeg olova, zapljusne Ramonov trbuh i on pokuša vrisnuti. Ništa ne izađe iz njegovih usta osim promuklog izdisaja.

“Nije ugodno?” Daniels mu dahne u lice. Dah mu je bio topao, sparan, pripit i cigaretljiv. “To je najbolje čega se možeš sjetiti? Kakav si ti jebeni tupi mudonja! Pa ipak... nije to ni potpuno pogrešan odgovor.”

Ruka popusti stisak, ali samo malo. Donji dio Ramonova trbuha bio je jezero smrtne boli, ali mu je penis bio jednako ukrućen. Nikad se nije furao na bol, nije shvaćao što motivira manijake koji vole da ih se muči, pa pretpostavi da je jedini razlog zbog kojeg mu je ud još krut taj što mu je krv u penisu u zamci zapešća policajčeve ruke. Zakune se u sebi da će, izvuče li se iz ovog živ, otići iz ovih stopa u crkvu Sv. Patrika i izmoliti pedeset Zdravo Marija. Pedeset? Stotinu i pedeset.

“Smiju mi se ondje”, reče policajac i podigne bradu u smjeru nove novcate zgrade policijske uprave preko puta ulice. “Smiju se i te kako, o da. Velika frajerčina Norman Daniels, a što mu se dogodi! Žena mu pobjegne... no prije odlaska zadržala se tek toliko da mu očisti veći dio pričuve.”

Daniels neartikulirano zareži, zvuk koji bi se trebao čuti jedino u obilasku zoološkog vrta pa ponovno stisne Ramonova jaja. Bolje bila nepodnošljiva. Ramon se sagne i povrati između koljena - bijeli komadi zgrušanog mlijeka prošarani smeđim prugama, vjerojatno ostacima quesadille⁹ koju je pojeo za ručak. Daniels kao da to nije primjećivao. Gledao je u nebo iznad dječje penjalice, izgubljen u svom svijetu.

“Da te vodam naokolo pa da mi se još više smiju?” upita on. “Tako da mogu krepavati od smijeha i u sudnici a ne samo u postaji? Mislim da ne.”

On se okrene i pogleda u Ramonove oči. Nasmiješi se. Taj smiješak skoro natjera Ramona da vrisne.

“Evo važnog pitanja”, reče policajac. “Budeš li lagao, herojčiču moj, odrat ću ti mošnje i nahraniti te njima.”

Daniels ponovno stisne Ramonove prepone. Ramonov se vid počne prevlačiti naborima tame. Očajnički se borio protiv njih. Onesvijesti li se, policajac će ga ubiti iz inata. “Shvaćaš li što govorim?” “Da!”zaplače Ramon. “Shvaćam! Shvaćam!”

“Bio si na autobusnom kolodvoru i vidio kad je gurnula karticu u smeće. Toliko znam. Ono što želim znati je kamo je otišla zatim.”

Ramon samo da nije zaplakao od olakšanja jer, iako nije bilo razloga zašto bi trebao znati odgovorna to pitanje, slučajno je znao. Pogledao je za ženom da provjeri je li se okrenula... a tad, poslije pet minuta, dugo nakon što je ubacio zelenu plastičnu karticu u svoju lisnicu, ponovno ju je ugledao. Bilo ju je teško ne primijetiti, s tim crvenim rupcem na kosi; bila je kričava poput bočnog zida svježe oličene štale¹⁰.

“Bila je kod blagajni!” Ramon zavapi iz tame koja ga je neumoljivo obavijala. “Kod blagajni!”

Njegov je trud bio nagrađen još jednim nemilosrdnim stiskom. Ramon se počeo osjećati kao da su mu muda rasječena, polivena tekućim plinom pa zapaljena.

“Znam da je bila na blagajni!” Daniels se napola nasmije, napola podvrisne. “Što bi radila u Portsideu ako nije namjeravala otputovati nekamo autobusom? Vršila sociološka ispitivanja o šljamu poput tebe? Na kojoj blagajni, to želim znati - kojoj blagajni i koje vrijeme polaska, jebem ti!”

Oh hvala Bogu, hvala Isusu i Mariji, znao je odgovore i na oba ta pitanja.

“Continental Expressa!” vrisne, kilometrima udaljen od svog glasa. “Vidio sam je na šalteru Continental Expressa, deset trideset, tričetvrt jedanaest!”

“Continental? Siguran si?”

Ramon Sanders ne odgovori. Sruši se postrance na klupu, jedna mu se ruka zaklati ispruženih tankih prstiju. Lice mu je bilo samrtnički bijelo osim dvije male ljubičaste mrlje visoko na jagodicama. Prođu mladić i djevojka, pogledaju u muškarca ispruženog na klupi, pa u Danielsa, koji je sad maknuo ruku s Ramonovih prepona.

“Ništa ne brinite”, reče Daniels i široko se nasmiješi paru. “Padavičar.” On zašuti i rastegne osmijeh. “Pobrinut ću se za nj. Ja sam policajac.”

Oni malo požure i ne osvrnu se.

Daniels prebaci ruku preko Ramonova ramena. Kosti su mu bile krhke poput ptičjih krila. “Na nožice, veliki dečko”, reče on i povuče Ramona u sjedeći položaj. Ramonova se glava zaklati poput cvijeta na slomljenoj stapci. On odmah počne kliziti prema dolje, a iz grla su mu dopirali promukli roktaji. Daniels ga ponovno podigne i ovog puta Ramon održi ravnotežu.

Daniels je sjedio tako pokraj njega i gledao za njemačkim ovčarom kako veselo juri za frizbijem. Zavidio je psima, doista. Nisu imali odgovornosti, nisu trebali raditi - barem ne u ovoj zemlji - dobivaju hranu na pladnju, imaju gdje spavati a ne moraju misliti na pakao ili raj kad svemu dođe kraj. Jednom je još u Aubreyvilleu upitao oca O'Briana o tome a otac mu je rekao da kućni ljubimci nemaju dušu - kad uginu jednostavno zgasnu poput petardi na Dan nezavisnoti. Istina, njemački je ovčar vjerojatno izgubio muda samo šest mjeseci nakon rođenja, ali...

“Ali na neki je način to i blagoslov”, promrmlja Daniels. Pogladi Ramonove prepone. Penis mu je splašnjavao a testisi počeli oticati. “Je li tako, momak?”

Ramon promrmlja nešto duboko u grlu. Bio je to zvuk čovjeka koji sanja užasan san. Ipak, pomisli Daniels, dobio si što si dobio pa budi zadovoljan s tim. Možda će u idućem životu imati sreće i biti njemački ovčar koji neće imati što drugo raditi nego trčati za frizbijima po parku i gurati glavu kroz stražnji prozor automobila na putu kući na finu obilnu večeru Purina Dog Chowa, ali u ovom je životu on muškarac, s muškim problemima.

Barem je muškarac, za razliku od ovog maleckog.

Continental Express. Ramon ju je vidio na šalteru Continental Expressa u deset trideset ili četvrt do jedanaest, a ona ne bi predugo čekala - odveć ga se bojala da bi dugo čekala, kladio bi se životom u to. Znači da traži autobus koji je krenuo iz Portsidea između, recimo, jedanaest prije podne i jedan sat poslije podne. Vjerojatno u pravcu nekog velikog grada u kojem je smatrala da će se moći izgubiti.

“Ali ne možeš”, reče Daniels. Gledao je kako je vučjak skočio i zgrabio frizbi u zraku svojim dugim bijelim zubima. Ne, ona to ne može učiniti. Možda misli da može, ali se vara. Za početak će raditi na tome vikendom, uglavnom telefonski. Morat će tako; u upravi se događa puno toga, sprema se velika akcija (njegova, ako bude sreće). No to je u redu. Uskoro će se moći potpuno posvetiti Rose i nedugo zatim ona će požaliti zbog tog što je učinila. Da. Zalit će ostatak života, razdoblje koje bi moglo biti kratko ali koje će biti iznimno... ovaj...

“Iznimno intenzivno”, reče on naglas. Da - to je bila prava riječ. Točna riječ.

On ustane i žustro krene natrag prema ulici i policijskoj postaji preko puta, ne trošeći pogleda na poluonesviještenog mladića koji je sjedio na klupi spuštene glave i ruku mlitavo isprepletenih među nogama. U glavi detektiva inspektora druge klase Normana Danielsa, Ramon je prestao postojati. Daniels je razmišljao o svojoj ženi i svemu što ona mora naučiti. Osvemu o čemu moraju razgovarati. A i razgovarat će, čim joj on uđe u trag. O svemu -tricama i kučinama, da ne spominje što bi se trebalo dogoditi ženama koje su obećale voljeti, štovati i slušati, a tad odmaglile s bankovnim karticama svojih muževa u svojim torbicama. O svemu tome.

Porazgovarat će o tome izbliza.

9

Ponovno je pospremala krevet, ali je sad to bilo u redu. Bio je to drugi krevet, u drugoj sobi, u nekom drugom gradu. A najbolje od svega je bilo to što je to bio krevet u kojem nikad nije spavala niti će spavati. Prošlo je mjesec dana od odlaska iz kuće tisuću dvije stotine kilometara istočnije i bilo joj je puno bolje. Trenutno su njezin najveći problem bila leda, ali se čak i u tome stanje poboljšavalo; bila je sigurna u to. Istina, bol u predjelu bubrega bila je snažna i neugodna, ali je ovo bila njezina osamnaesta soba tog dana; kad je počela raditi u Whitestoneu bila bi na rubu nesvjestice nakon desetak soba a poslije četrnaeste nije mogla nastaviti raditi -morala je zamoliti Pam da joj pomogne. Četiri tjedna vraški mogu promijeniti nečiji svjetonazor, Rosie je počela shvaćati, posebice ako je riječ o četiri tjedna bez teških udaraca u bubrege ili trbuh.

Zasad je to bilo dovoljno.

Ona ode do ulaznih vrata, gume glavu u hodnik i pogleda na obje strane. Ugleda samo nekoliko pladnjeva od gostiju kojima su doručak poslužili u sobi, Pamina kolica kod apartmana Lake Michigan na kraju hodnika i njezina kolica ispred sobe 624.

Rosie podigne hrpu čistih ručnika poslaganih najednom kraju kolica i otkrije bananu. Uzme je, prijeđe preko sobe do meko tapeciranog naslonjača pokraj prozora sobe 624 i sjedne. Oguli dio voća i počne polako jesti, gledajući prema jezeru, koje je svjetlucalo poput zrcala na ovom mirnom, kišnom svibanjskom poslijepodnevu. Srce i duša bili su joj ispunjeni golemim, jednostavnim osjećajem -zahvalnošću. Život joj nije bio savršen, barem ne još, ali je bio bolji nego što je mogla vjerovati onog dana sredinom travnja kad je stajala na trijemu 'Kćeri i sestara', gledala u portafon i bravu zalivenu metalom. Tad u budućnosti nije vidjela ništa osim tame i bijede. Sad su je boljeli bubrezi, i noge, i bila je i te kako svjesna da ne želi provesti ostatak života kao neprijavljena sobarica u hotelu Whitestone, ali je banana bila ukusna a stolac na kojem je sjedila silno udoban. U tom trenutku ne bi zamijenila mjesto u poretku stvari ni sa kim. U tjednima nakon što je ostavila Normana, Rosie je postala svjesna malih zadovoljstava: polsatno čitanje prije spavanja, razgovor s drugim ženama o filmovima ili televizijskim emisijama dok bi zajedno prale posude nakon večere, ili pet minuta počinka na poslu kad bi sjela i pojela bananu.

A bilo je predivno znati što će se sljedeće dogoditi, i biti siguran da to neće uključivati ništa iznenadno i bolno. Znati, primjerice, da su joj preostale još samo dvije sobe i da tad ona i Pam mogu sići dizalom za poslugu i izaći kroz stražnji ulaz. Na putu do autobusne stanice (sad je lako razlikovala autobuse Narančaste, Crvene i Plave linije) vjerojatno će svratiti u Hot Pot¹¹ na kavu. Jednostavne stvari. Jednostavni užici. Svijet može biti dobar. Vjerojatno je to znala kao dijete, ali je zaboravila. Sad to iznova uči, i ta joj lekcija godi. Nema sve što želi, daleko od toga, ali zasad ima dovoljno... posebice jer ne zna kako bi ostalo moglo izgledati. To će morati pričekati dok ne ode iz 'Kćeri i sestara', ali je imala osjećaj da će se uskoro odseliti, vjerojatno idući put kad se isprazni soba na onome što štićenice K&S nazivaju Annin popis.

Sjenka se spusti na otvorena vrata sobe i prije no što se mogla sjetiti kamo sakriti svoju napola pojedenu bananu, a kamoli ustati, Pam se naviri u sobu. “Bu, mala”, reče ona i zasmijulji se kad se Rosie lecne.

“Pammy, da to više nikad nisi učinila! Skoro sam dobila srčani napad.”

“Ma ne bi te otpustili zato što si sjela pojesti bananu”, reče Pam. “Trebala bi vidjeti što se sve događa u ovom hotelu. Što ti je ostalo, dvadeset i dva i dvadeset?” “Da.”

“Trebaš pomoć?”

“Ma ne moraš-”

“Ne smeta mi”, reče Pam. “Zaista. Ako se nas dvije udružimo, možemo srediti te dvije sobe u dvadeset minuta. Što kažeš?”

“Kažem da”, zahvalno joj reče Rosie. “A ja častim u Hot Potu poslije posla - kolač i kavu, ako želiš.”

Pan se široko nasmije. “Ako imaju čokoladnu kremu, da znaš da želim.”

10

Dobri dani - četiri tjedna dobrih dana, više-manje.

Te noći, dok je ležala na svom ležaju ruku isprepletenih iza glave, gledala u tamu i slušala ženu koja je stigla sinoć kako tiho jeca na drugom ili trećem krevetu niže nje s lijeve strane, Rosie pomisli da su ti dani bili dobri iz negativnog razloga: u njima nije bilo Normana. No osjeti da će joj uskoro biti potrebno više od njegove odsutnosti da je zadovolji i ispuni.

No još ne, pomisli ona i zatvori oči. Zasad, ovo što imam je puno. Ovi priprosti dani, hrana, san...i nema Normana Danielsa.

Počne padati u san, odvajati se od svog svjesnog bića, a u njezinoj glavi Carole King još jednom počne pjevati uspavanku koja bi je često uspavala: Zapravo se zovem Rosie...i Rosie sam stvarna...vjerujte mi...nema mi ravna...

A tad padne tama i jedna od noći - sve učestalijih - u kojima nije bilo ružnih snova.

Treći dio

PROVIDNOST

1

Kad su Rose i Pam Haverfold sišle dizalom za poslugu poslije posla iduće srijede, Pam je izgledala blijedo i bolesno. “Mjesečnica”, reče ona kad je Rosie izrazila zabrinutost. “Imam paklenske grčeve.”

“Želiš li svratiti na kavu?”

Pam razmisli o tome pa odmahne glavom. “Idi bez mene. Sad se jedino želim vratiti u K&S i naći praznu spavaću sobu prije no što se sve vrate s posla i počnu klepetati. Progutat ću nekoliko aspirina i odspavati nekoliko sati. Uspije li mi to, možda ću se ponovno osjećati kao ljudsko biće.”

“Idem s tobom”, reče Rosie kad su se otvorila vrata dizala i one izašle.

Pam zatrese glavom. “E nećeš”, reče ona i lice joj nakratko ozari smiješak. “Mogu ja sama, bez brige, a ti si dovoljno stara da popiješ kavu bez pratnje. Tko zna - možda sretneš nekog zanimljivog.”

Rosie uzdahne. Za Pam je netko zanimljiv uvijek značio muškarca, najčešće onog čiji su se mišići isticali ispod pripijenih pamučnih majica poput geoloških formacija; no Rosie može provesti ostatak života bez takve vrste muškaraca.

Usto, bila je udana.

Ona pogleda u svoj vjenčani prsten i dijamantni zaručnički prsten u njemu kad su izašle na ulicu. Nikad neće pouzdano znati koliko je taj pogled imao veze s onim što se dogodilo malo poslije, ali je doveo zaručnički prsten, kojeg bi se inače jedva ikad sjetila, u prvi plan njezinih razmišljanja. Imao je malo više od jednog karata, najskuplji predmet koji joj je suprug ikad poklonio. Do tog dana, misao da prsten pripada njoj i da ga se može riješiti ako poželi (a na neki način je to i željela) nikad joj nije pala na um.

Rosie pričeka s Pam na autobusnoj postaji iza ugla usprkos Paminim prosvjedima da je to potpuno nepotrebno. Zaista joj se nije sviđalo kako je Pam izgledala: iz obraza joj je nestalo boje, tamne mrlje ispod očiju i male bore od boli izviru joj iz kutova usta. Osim toga, godilo joj je brinuti za nekog, umjesto da je obratno. Zapravo je bila na rubu da se ukrca na autobus s Pam da bi se uvjerila da se sretno vratila, ali je zov svježe vruće kave (a možda i komada pite) bio prejak.

Ona stane na rub pločnika i mahne Pam kad je ova sjela pokraj jednog od autobusnih prozora. Pam mahne njoj kad je autobus krenuo. Rosie ostane trenutak stajati na mjestu, pa se okrene i krene pješice niz Hitchens Boulevard prema Hot Potu. Misli joj se vrate, sasma prirodno, njezinoj prvoj šetnji gradom. Nije se mogla dobro sjetiti tih sati - sjećala se uglavnom da je bila prestrašena i dezorijentirana -ali su se najmanje dva lika isticala poput stijena u gustoj magli: ona trudnica i muškarac s brkovima a la David Crosby. Njegov, posebice. Kako se naslonio na vrata krčme s kriglom piva u ruci i gledao je. Govorio (hej curo hej curo) odnosno dobacivao. Te su joj uspomene stanovito vrijeme opsjele misli, kako naša najgora sjećanja to mogu - uspomene na trenutke kad smo se osjećali izgubljenima i bespomoćnima, potpuno nesposobnima da upravljamo svojim životima - i ona prođe pokraj Hot Pota ne vidjevši ga, a njezine su nesmotrene oči bile bezizražajne i zbunjene. Još je mislila o muškarcu na vratima krčme, mislila na to koliko ju je uplašio i podsjetio na Normana. Nije to bilo zbog lica, nego uglavnom zbog držanja tijela. Način na koji je stajao ondje, kao da mu je svaki mišić pripravan stegnuti se i poskočiti, i kao da bi bio dovoljan samo jedan njezin pogled da se on ohrabri-

Neka je ruka uhvati za nadlakticu i Rosie skoro vrisne. Okrene se, očekujući vidjeti ili Normana ili muškarca s tamnocrvenim brkovima. Umjesto njih ugleda mladića u starinskom tankom ljetnom odijelu. “Oprostite ako sam vas prestrašio,” reče on, “ali sam na trenutak bio siguran da ćete zakoračiti na cestu.”

Ona pogleda oko sebe i shvati da stoji na uglu Hitchensove i Watertower Drivea, jednog od najprometnijih raskrižja u gradu, najmanje tri ulice dalje od Hot Pota, a možda i četiri. Promet je jurio pokraj nje poput metalne rijeke. Odjedanput joj padne na um da joj je ovaj mladić pokraj nje možda spasio život.

“H...hvala. Puno.”

“Nema na čemu”, reče on, a na suprotnoj strani Watertowera upali se zeleno svjetlo. Mladić još jednom čudnovato pogleda Rosie pa siđe s ruba pločnika na pješački prijelaz s ostalim pješacima i odnese ga struja.

Rosie ostane gdje je bila, osjetivši trenutačnu dislociranost i duboko olakšanje osobe koja se probudila iz ružnog sna. A to mi se i dogodilo, pomisli ona. Bila sam budna i hodala niz cestu, ali sam još sanjala ružan san. Ili sam se prisjećala. Ona spusti pogled i shvati da objema rukama čvrsto pritišće svoju torbicu na trbuh, kao što ju je držala za one duge, zbunjujuće skitnje u potrazi za Avenijom Durham prije pet tjedana. Prebaci remen preko ramena, okrene se i počne vraćati istim putem. Dio grada s otmjenim trgovinama počinjao je s onu stranu Water- tower Drivea; dio grada kroz koji je sad prolazila, kad je okrenula leđa Watertoweru, sastojao se od puno manjih trgovina. Mnoge su izgledale pomalo zapušteno, malčice vapile za gotovinom. Rosie je hodala polako, zagledavala u izloge trgovina rabljene odjeće koje su se pokušavale prodati podgrunge butike, prodavaonice cipela u čijim su izlozima stajali natpisi KUPUJTE AMERIČKE PROIZVODE i TOTALNA RASPRODAJA, diskonta s nazivom 'Sve do 5', izloga zatrpanog igračkama bebama proizvedenima u Mexicu ili Manili, prodavaonice kožne galanterije s nazivom 'Motorcycle Mama' i trgovine s nazivom 'Avec Plaisir' koja je nudila zapanjujući izbor robe - vibratore, lisičine i donje rublje izrezano na preponama -izložene na crnom baršunu. Zagledala se u taj izlog prilično dugo, čudeći se kako je takva roba izložena tako da je svaki prolaznik može vidjeti i naposljetku prijeđe ulicu. Malo niže ugleda Hot Pot, ali je odlučila ipak se odreći kave i pite; sjest će na autobus i vratiti se u K&S. Dovoljno pustolovina za jedan dan.

Samo što se nije tako dogodilo. Na drugom uglu raskrižja preko kojeg je maločas prešla nalazilo se neopisivo pročelje trgovine u čijem je izlogu neonski natpis poručivao ZALAGAONICA ZAJMOVI FINI NAKIT KUPUJEMO I PRODAJEMO. Ova posljednja usluga privuče Rosienu pozornost. Ona ponovno pogleda u svoj zaručnički prsten i sjeti se nečeg što joj je Norman rekao nedugo prije vjenčanja - Ako nosiš to na ulici, nosi ga tako da kamen okreneš prema dlanu, Rose. To je vraški velik kamen a ti si samo mala curica.

Upitala ga je jednom (to je bilo prije no što ju je počeo učiti da je sigurnije ne postavljati pitanja) koliko je koštao. Odgovorio je mahanjem glave i snishodljivim smiješkom - smiješkom roditelja čije dijete želi znati zašto je nebo plavo ili koliko snijega ima na Sjevernom polu. Nije važno, rekao je. Dovoljno je da znaš da sam birao između tog kamena i novog Buicka. Odlučio sam se za kamen. Jer te volim, Rose.

A sad, stojeći na ovom uglu, mogla se prisjetiti kako se osjećala nakon toga - u strahu, jer ste se morali bojati čovjeka kadrog za takvu ekstravaganciju, čovjeka koji je između prstena i novog automobila mogao odabrati prsten, ali pomalo i bez daha, i seksi. Jer je bilo romantično. Kupio joj je tako velik dijamant koji nije bilo sigurno pokazivati na ulici. Dijamant velik kao kuća. Jer te volim, Rose.

Možda ju je doista i volio... ali to je bilo prije četrnaest godina, i djevojka koju je volio imala je bistar pogled i čvrste grudi i ravan trbuh i duga, duga bedra. Kad bi otišla na zahod, u mokraći te djevojke nije bilo krvi.

Rosie je stajala na uglu ispred trgovine u čijem je izlogu svijetlio neonski natpis i zagledala se u svoj zaručnički prsten. Čekala je da vidi što će osjetiti - odjek straha ili čak romantike - no kad ne osjeti ništa, krene prema vratima zalagaonice. Uskoro će otići iz 'Kćeri i sestara' i ako bi joj netko u ovoj trgovini dao pristojan novčani iznos za prsten, mogla bi otići čistih računa, da ne ostane ništa dužna za sobu i hranu a možda bi joj čak ostalo nekoliko stotina dolara.

A možda ga se samo želim riješiti, pomisli ona. Možda ne želim provesti još jedan dan nanašajući Buicka koji on nije kupio.

Na natpisu na vratima pisalo je LIBERTY CITY LAWN & PAWN¹². To joj se na trenutak učini čudnim - čula je za nekoliko nadimaka ovoga grada, ali svi u vezi s jezerom ili klimom. Tad prestane misliti o tome, otvori vrata i uđe.

2

Očekivala je da će u trgovini biti tamno, i bilo je tamno, ali je u Liberty City Lawn & Pawn bilo i neočekivano zlatno. Sunce je bilo nisko na nebu i sjalo ravno niz Hitchens padajući kroz prozore zalagaonice okrenute prema zapadu u dugim, toplim zrakama. Jedna od njih pretvorila je obješeni saksofon u glazbalo koje je izgledalo kao načinjeno od vatre.

To nije bome slučajno, pomisli Rosie. Netko je namjerno objesio taj saksofon ondje. Netko pametan. Vjerojatno je to bila istina, ali se ona svejedno osjećala omađijana. Čak je i miris u trgovini pridonosio tom osjećaju začaranosti - miris prašine i starosti i tajni. Jedva čujno, negdje s lijeve strane, čula je tiho kuckanje mnogih ura.

Ona polako krene po središnjem prolazu, pokraj redova akustičnih gitara obješenih za vratove sjedne strane i staklenih vitrina s kućanskim aparatima i stereo opremom s druge. Bilo je puno onih pregolemih, višenamjenskih tonskih stupova koje su na televiziji nazivali 'boombox'.

Na drugom kraju prolaza bila je duga tezga a u luku iznad nje još jedan neonski natpis. ZLATO SREBRO FESU NAKIT, pisalo je plavom bojom. A ispod, crvenom: KUPUJEMO PRODAJEMO MIJENJAMO.

Da, ali pužete li po trbuhu poput guštera? Rosie pomisli jedva se primjetno osmjehnuvši i priđe tezgi. Iza nje je na stolcu bez naslona sjedio muškarac. Na okuje imao juvelirsko povećalo. Gledao je njime nešto što je ležalo na podmetaču ispred njega. Kad se približila, Rosie shvati da je predmet pod povećalom džepni sat kojemu je skinut stražnji poklopac. Muškarac iza tezge čeprkao je po njemu čeličnom iglicom tako tankom da se jedva vidjela. Mlad je, pomisli ona, možda još nema ni trideset godina. Kosa mu je bila duga, skoro do ramena, a nosio je plavi svileni prsluk preko jednobojne bijele potkošulje. Ta joj se kombinacija učini pomalo neuobičajenom, ali privlačnom.

Krajem oka spazi pokret s lijeve strane. Ona se okrene u tom smjeru i ugleda starijeg gospodina kako čuči na podu i pregledava hrpe džepnih knjiga poslaganih ispod natpisa na kojem je pisalo DOBRE STARE STVARI. Kaput se raširio oko njega poput lepeze, a njegova aktovka - crna, staromodna i popucanih šavova -stajala je strpljivo pokraj njega poput vjernog psa.

“Mogu li vam pomoći, gospođo?”

Ona obrati pozornost mladiću iza tezge koji je skinuo povećalo i sad je gledao ljubazno se smiješeći. Oči su mu bile boje lješnjaka sa zelenkastom podlogom, jako lijepe, i ona se nakratko upita bi li ga Pam svrstala u kategoriju netko zanimljiv. Vjerojatno ne bi. Ispod majice se ne valja dovoljno tektonskih ploča.

“Možda možete”, reče ona.

Ona skine i vjenčani i zaručnički prsten, pa stavi jednostavni zlatni kolut u džep. Osjećala se čudno bez njega, ali pretpostavljala je da će se naviknuti. Žena koja je mogla zauvijek otići iz vlastite kuće a da nije uzela ni rezervno donje rublje vjerojatno se može naviknuti na puno toga. Položi dijamant na baršunski podmetač pokraj starog ručnog sata na kojem je zlatar radio.

“Na koliko biste ga procijenili?” upita ga ona. A tad, kao da se naknadno sjetila, dometne: “I koliko biste mi za njega dali?”

On prebaci prsten preko vrha palca, pa ga podigne prema prašnjavoj sunčanoj zraci koja je koso padala preko njegova ramena kroz treći prozor okrenut prema zapadu. Od kamena joj se u oči odbiju iskre višebojne vatre i na trenutak ona osjeti ugriz kajanja. Trgovac je okrzne pogledom, ali dovoljno dugim da ona u njegovim očima boje lješnjaka ugleda nešto što nije odmah razumjela - pogled koji kao da je govorio Šalite se?

“Molim?” upita ona. “Što je?”

“Ništa”, reče on. “Trenutak samo.” On ponovno gume povećalo na oko i pomnjivo se zagleda u kamen na njezinu zaručničkom prstenu. Kad je drugi put podigao pogled, njegove je oči bilo lakše i izvjesnije pročitati. Zapravo, nemoguće ne pročitati. Rosie postane sve jasno, ali se nije iznenadila, ni razljutila, ni previše snuždila. Najviše što je mogla osjetiti bilo je klonulost neugode: zašto to prije nije shvatila? Kako je mogla biti takva ovca?

Nisi bila, odgovori joj onaj glas iz dubine duše. Zaista nisi bila, Rosie.

Da nisi osjećala da je taj prsten lažan - da nisi znala od početka - došla bi u zalagaonicu puno prije. Jesi li ikad zapravo povjerovala, poglavito nakon što si navršila dvadeset dvije godine, da bi ti Norman Daniels dao prsten vrijedan ne stotine nego tisuće dolara? Jesi li?

Ne, vjerojatno nije. Ona mu nikad nije toliko vrijedila, kao prvo. Kao drugo, muškarac koji je imao tri brave na ulaznim vratima, tri na stražnjim, u dvorištu svjetla koja se uključuju na pokret i alarm u svojoj novoj Sentri koji se uključuje na dodir nikad ne bi dopustio svojoj supruzi da ide na tržnicu s dijamantom velikim poput kuće.

“Lažan je, zar ne?” upita zlatara.

“Pa,” reče on, “to je pravi cirkon, ali ni u kojem slučaju nije dijamant, ako ste to mislili.”

“Naravno da sam to mislila”, reče ona. “Što drugo?”

“Dobro vam je?” upita zlatar. Izgledao je iskreno zabrinut i ona zaključi, sad kad mu se našla bliže, da je bliže dvadeset petoj nego tridesetoj.

“Do vraga”, reče ona, “ne znam. Vjerojatno.”

No ipak izvadi papirnatu maramicu iz torbice, u slučaju da brižne u plač - u posljednje vrijeme nije znala kad bi joj se to moglo dogoditi. Ili će je možda spopasti smijeh; i to joj se nekoliko puta dogodilo. Bilo bi dobro kad bi mogla izbjeći obje te krajnosti, barem zasad. Bilo bi lijepo kad bi otišla iz ove trgovine sačuvavši barem malo dostojanstva.

“Nadam se”, reče on, “jer ste u dobrom društvu. Vjerujte mi, jeste. Iznenadili biste se kad biste znali koliko dama, dama poput vas-”

“Prestanite”, reče ona. “Kad mi bude potrebno nešto da mi podigne raspoloženje, kupit ću si grudnjak s podmetačima.” Nikad u životu nije nekom muškarcu rekla ni približno nešto slično tome - bilo je neskriveno sugestivno - ali se nikad u životu nije tako ni osjećala... kao da hoda po svemiru ili vrtoglavo trči po užetu ispod kojeg nema mreže. A zar to nije predivno, na neki način? Nije li to jedini primjeren pogovor njezinu braku? Odlučio sam se za kamen, začuje u glavi njegov glas; njegov je glas drhtao od ganuća, njegove sive oči čak su se i ovlažile. Jer te volim, Rose.

Na trenutak je bila na rubu napada smijeha. Zadrži ga na odstojanju jedino snagom volje.

“Vrijedi li išta?” upita ona. “Imalo? Ili je to nešto što mu je ispalo iz automata za kaugume?”

Ovaj put se nije mučio ponovno stavljati povećalo, samo podigne prsten prema sunčanoj zraci. “Zapravo, prilično je vrijedan”, reče on, sretan da može priopćiti i dobru vijest. “Kamen vrijedi deset dolara, ali okvir... mogao bi vrijediti dvjestotinjak dolara, nov. Dabome, ja vam ne mogu toliko dati”, požuri se on dodati. “Moj bi mi tata dao ukor pred isključenje. Zar ne, Robbie?”

“Tvoj ti tata stalno prijeti ukorom pred isključenje”, reče onaj postariji muškarac koji je čučao pokraj džepnih knjiga. “Zato služe djeca.” Ne podigne pogled.

Mladić ga pogleda, pa ponovno pogleda u Rosie, i gume prst u svoja napola otvorena usta, kao da će povratiti. Rosie nije tu gestu vidjela od srednje škole pa se nasmiješi. Mladić u potkošulji joj uzvrati osmijeh. “Mogao bih vam dati pedeset dolara”, reče on. “Odgovara?”

“Ne, hvala.” Ona podigne prsten, zamišljeno se zagleda u nj, pa ga zamota u čistu papirnatu maramicu koju je držala u ruci.

“Raspitajte se u drugim trgovinama u ovom dijelu grada”, reče on. “Kaže li netko da će vam dati više, ja ću ponuditi iznos najbolje ponude. To je tatina poslovna politika, i dobra je.”

Ona ubaci papirnatu maramicu u torbicu i oštro je zatvori. “Hvala, ali radije ne bih”, reče ona. “Zadržat ću ga.”

Osjetila je da je onaj muškarac koji je pregledavao džepne knjige - onaj kojeg je trgovac oslovio Robbie - gleda čudnim, napregnutim pogledom, ali Rosie zaključi da joj je svejedno. Neka gleda. Ovo je slobodna zemlja.

“Čovjek koji mi je dao taj prsten rekao je da vrijedi koliko i novi automobil”, reče ona. “Možete li to povjerovati?”

“Da.” On odgovori bez oklijevanja i ona se sjeti da joj je rekao kako je u dobrom društvu, da puno žena dolazi ovamo i doznaje neugodne istine o svojim dragocjenostima. Zaključi da je taj mladić, iako još mlad, sigurno čuo puno inačica na istu temu.

“Vjerojatno je tako”, reče ona. “Pa onda vjerojatno razumijete zašto želim zadržati prsten. Ako se ikad raznježim nad nekim drugim - ili samo pomislim da bih se mogla raznježiti - odmotat ću ga i gledati dok čekam da me groznica prođe.”

Sjetila se Pam Haverford, koja je imala duge, vijugave brazgotine na obje nadlaktice. U ljeto 1992. suprug ju je gurnuo kroz zaštitna vrata kad je bio pijan. Pam je podigla ruke kako bi zaštitila lice dok je letjela kroz staklo i posljedica je bilo šezdeset šavova na jednoj ruci i stotinu pet na drugoj. Ali ipak bi se rastapala od sreće kad bi neki zidar ili ličilac fućnuo za njezinim nogama u prolazu. I kako sad to nazvati? Trpeljivost ili glupost? Izdržljivost ili gubitak pamćenja? Rose je to nazvala Haverfordičinim simptomom i nadala se da će ga ona izbjeći.

“Kako želite, gospođo”, odgovori trgovac. “Žao mi je da sam baš ja bio nositelj loših vijesti. Osobno smatram da je to razlog zbog kojeg su zalagaonice na tako lošem glasu. Skoro uvijek nas dopadne zadaća da kažemo ljudima da nije zlato sve što šija. Nitko to ne voli.”

“Ne”, složi se ona. “Nitko to ne voli, gospodine-”

“Steiner”, reče on. “Bili Steiner. Moj tata je Abe Steiner. Izvolite našu posjetnicu.” On joj pruži jednu, ali ona odmahne glavom smiješeći se. “Neće mi biti potrebna.

Ugodan vam dan želim, gospodine Steiner.”

Ona krene prema vratima, ovog puta trećim prolazom jer je onaj postariji gospodin učinio nekoliko koraka prema njoj, noseći aktovku u jednoj i nekoliko starih džepnih knjiga u drugoj ruci. Nije bila sigurna želi li on s njom razgovarati, ali je bila jako sigurna da ona ne želi razgovarati s njim. Sad je jedino željela brzo izaći iz trgovine Liberty City Loan & Pawn, ukrcati se na autobus, zabaviti se nekim poslom i zaboraviti da je ikad bila ovdje.

Bila je samo polusvjesna da prolazi kroz dio zalagaonice u kojem su na prašnjavim policama stajali grozdovi skulpturica i slika, uokvirenih i neuokvirenih.

Visoko je podigla glavu, ali ni u što nije gledala; nije bila raspoložena diviti se umjetničkim djelima, kvalitetnima ili onima drugima. Stoga je njezino iznenadno, skoro kližuće zaustavljanje bilo još neočekivanije. Kao da uopće nije vidjela tu sliku, barem ne tom prvom prigodom.

Kao da je slika vidjela nju.

3

Njezina silna privlačnost bila je bez presedana u Rosienu životu, ali nije se to učinilo Rosie izvanrednim - više od mjesec dana živjela je životom bez presedana. Niti joj se ta privlačnost učinila (barem isprva) abnormalnom. Razlog je bio jednostavan: nakon četrnaest godina braka s Normanom Danielsom, godina u kojima je bila skoro odsječena od ostatka svijeta, nije imala mjerila po kojima bi razlikovala normalno od abnormalnog. Njezin metar kojim je mjerila kako se svijet ponaša u određenim situacijama uglavnom je bio skrojen na temelju televizijskih drama i ponekog filma na koji bi je odveo (Norman Daniels bi otišao pogledati svaki film s Clintom Eastwoodom u glavnoj ulozi). S obzirom na te medije, njezina reakcija na sliku činila se skoro normalnom. U filmovima i na televiziji, ljude uvijek nešto obori s nogu.

Zapravo, ništa od tog nije bilo važno. Važno je bilo to kako ju je slika zazvala i kako je zbog nje zaboravila što je maločas doznala o prstenu, zaboravila da se želi iskrasti iz ove zalagaonice, zaboravila kako će se razveseliti njezine bolne noge kad ugleda autobus Plave linije kako se zaustavlja ispred Hot Pota, zaboravila sve. Samo je mislila: Pogledaj ti to! Nije li to predivna slika!

Bilo je to staro ulje u drvenom okviru, otprilike metar s pola metra, lijevom stranom naslonjena na zaustavljenu uru a desnom na malog golog anđelka. Posvuda uokolo bile su slike (stara nijansirana fotografija katedrale sv. Pavla, akvarel voća u zdjeli, gondole u zoru na kanalu Grande, lovačka grafika s prikazom čopora nečeg neopisivog kako goni par nečeg neprobavljivog preko magličaste engleske vrištine), ali ih je jedva pogledala. Nju je zanimala slika žene na brijegu, i jedino ona. Ni po temi ni po izvedbi nije se puno razlikovala od slika koje su skupljale plijesan po zalagaonicama, antikvarnicama i sajmištima po cijeloj zemlji (zapravo, po cijelom svijetu), ali joj ispuni oči i um onom vrstom jasnog uzbuđenja nalik otkrovenju koje pripada jedino umjetničkim djelima koja nas duboko dimu - pjesma koja nas je rasplakala, priča nakon koje smo jasno sagledali svijet iz druge perspektive, barem na neko vrijeme, pjesma zbog koje smo osjetili životnu radost, ples zbog kojeg smo na nekoliko trenutaka zaboravili da nas jednog dana više neće biti.

Njezina je emocionalna reakcija bila tako nagla, tako žestoka i tako potpuno nepovezana s njezinim stvarnim, praktičnim životom da se u početku njezin um koprcao, nemajući pojma što učiniti s tim neočekivanim vatrometom. Trenutak-dva bila je poput mjenjača brzina koji je odjedanput iskočio iz brzine i vratio se u 1er -iako je motor turirao kao šašav, ništa se nije događalo. A tad se uključi kvačilo i mjenjač brzina se glatko vrati u početni položaj.

To želim za svoj novi stan, zato sam tako uzbuđena, pomisli ona. Točno to želim da bih ga učinila svojim.

Ona željno i zahvalno dočeka tu misao. Istina, bit će to samo garsonijera, ali su joj obećali da će biti velika, s čajnom kuhinjom i kupaonicom. Ipak, bit će to prvi stan u njezinu životu koji će biti njezin i samo njezin. To ga čini važnim, a to čini i predmete koje za nj odabire važnima... a prvi će biti najvažniji od svih, jer će dati ton svemu što će doći poslije.

Da. Bez obzira na to kakav će stan biti, bit će mjesto u kojem je desetak samica niskih primanja živjelo prije nje i u kojoj će živjeti deseci poslije nje. Ali će to ipak biti važno mjesto. Posljednjih pet tjedana bilo je međurazdoblje, prijelaz između starog života i novog. Kad se preseli u obećanu sobu, njezin novi život - njezin samački život - stvarno će početi... a ova slika, slika koju Norman nikad nije vidio i o njoj izrekao svoj sud, slika koja je bila samo njezina, mogla bi biti simbolom tog novog života.

Tako je njezin mozak - zdrav, razborit i prilično nespreman prihvatiti ili čak priznati da nešto miriše na nadnaravno ili paranormalno - istodobno objašnjavao, racionalizirao i opravdavao nagli porast adrenalina u njezinoj krvi kad je ugledala sliku žene na brijegu.

4

Bila je to jedina ustakljena slika u prolazu (Rosie si je zamislila da ulja najčešće nisu pokrivena staklom, možda zato što moraju disati ili nešto slično tome) a u lijevom donjem uglu bila je mala žuta naljepnica. $75 ili?, pisalo je na njoj.

Ona ispruži ruke koje su malo drhtale i uhvati okvir slike s obje strane. Pažljivo podigne sliku s police i odnese je natrag niz prolaz. Onaj starac s iskrzanom aktovkom još je bio ondje i još ju je promatrao, ali ga je Rosie jedva vidjela. Ona ode ravno do tezge i oprezno spusti sliku ispred Billa Steinera. “Našli ste nešto što vam se sviđa?” upita je on. “Da.” Ona kucne po naljepnici s cijenom u uglu okvira. “Tu piše sedamdeset pet dolara ili upitnik. Rekli ste mi da biste mi mogli dati pedeset za moj zaručnički prsten. Pristajete li na trampu? Moj prsten za ovu sliku?”

Steiner ode do kraja tezge, podigne dasku iznad prolaza, pa priđe Rosie. Zagleda se u sliku s jednakom pozornošću s kojom je pregledao njezin prsten... ali ovog puta sa stanovitim čuđenjem.

“Ne sjećam se ovog. Mislim da je nisam dosad vidio. Sigurno ju je preuzeo moj stari. On je ljubitelj umjetnosti u Obitelji; ja sam samo veleuvaženi 'Majstor u kući'.” “Znači li to da se ne možete-”

“Cjenkati? Pregrizli si jezik! Dopustite li mi, spreman sam se cjenkati do sudnjeg dana. Ali ovaj put ne moram. Rado ću učiniti kako ste rekli - pristajem čak i na trampu. Samo da vas ne moram gledati kako odlazite odavde a lice samo da vam se ne vuče po podu.”

I sad se još nešto dogodi prvi put; prije no što je postala svjesna što čini, Rosie svine ruke oko vrata Billa Steinera i kratko ga, ali sa žarom zagrli. “Hvala vam!” reče ona. “Puno vam hvala!”

Steiner se nasmije. “I drugi put”, reče on. “Mislim da me prvi put zagrlila neka mušterija među ovim posvećenim zidovima. Gospođo, vidite li još koju sliku koja vam se jako sviđa?” Onaj starac u kaputu - kojeg je Steiner nazvao Robbie - priđe pogledati sliku. “S obzirom na to kako izgleda većina mušterija u zalagaonicama, to je vjerojatno blagoslov”, reče on.

Bili Steiner kimne glavom. “Ima istine u tome.”

Ona jedva da ih je čula. Prekapala je po torbici u potrazi za presavijenom papirnatom maramicom s prstenom. Potrajalo je duže no što je bilo potrebno, jer joj je pogled skretao prema slici na tezgi. Njezinoj slici. Prvi put zaista s nestrpljenjem pomisli na garsonijeru u koju će odseliti. U svoj stan, a ne samo jedan od mnogih ležajeva. Njezin stan i njezina slika koja će visjeti na zidu. To je prvo što ću učiniti, pomisli ona kad su joj se prsti ovili oko smotuljka papirnatih maramica. Prije od svega. Ona odmota prsten i pruži ga Steinern, ali on ne obrati pozornost; proučavao je sliku.

“Ovo je original, nije reprodukcija,” reče on, “mislim da nije nešto osobito. Vjerojatno je zato pod staklom - netko je želio popraviti dojam. Što bi trebala biti ta zgrada u podnožju brda? Izgorjela južnjačka palača?”

“Mislim da bi to trebale biti ruševine hrama”, tiho reče onaj starac s odrpanom aktovkom. “Vjerojatno grčki hram. Iako je teško reći, zar ne?”

Doista je bilo teško reći, jer je spomenuta zgrada uronila skoro do krova u šikaru i grmlje. Cokoti su se svijali oko pet stupova na pročelju. Šesti je ležao u komadima. Blizu srušenog stupa bio je prevrnut kip, tako obrastao da se iznad zelenila vidjelo jedino glatko bijelo kameno lice koje je gledalo u nakupine olujnih oblaka kojima je slikar obilno načičkao nebo.

“Aha”, reče Steiner. “Meni se čini da građevina nije u perspektivi - prevelika je za mjesto na kojem se nalazi.”

Starac kimne glavom. “Ali to je nužna varka. Inače se ništa ne bi vidjelo osim krova. A srušeni stup i prevrnuti kip, pogotovo - oni se uopće ne bi vidjeli.”

Njoj nije bila važna pozadina; svu pozornost usmjerila je na središnji lik slike. Na vrhu brda, okrenuta prema ruševinama hrama tako da onaj tko gleda sliku može vidjeti samo njezina leđa, stajala je žena. Imala je plavu kosu, koja je visjela niz njezina leđa u pletenici. Oko jedne od lijepo oblikovanih nadlaktica - desne - imala je široku zlatnu grivnu. Lijeva je ruka bila podignuta, pa iako se to nije moglo vidjeti, izgledalo je kao da rukama zaklanja oči. Čudno, s obzirom na olujno nebo bez sunca, ali se ipak činilo da je tako. Bila je odjevena u kratku haljinu - togu, pretpostavi Rosie - koja je otkrivala jedno bijelo rame. Boja haljine bila je treperavo crveno-ljubičasta. Bilo je nemoguće reći što je imala na nogama, ako je nešto imala; trava u kojoj je stajala sezala joj je skoro do koljena, gdje je završavala toga.

“Kako bije ti nazvao?” upita Steiner. Obraćao se Robbieju. “Klasika? Neoklasika?”

“Nazvao bih je kičem”, reče Robbie i široko se nasmiješi, “ali istodobno mislim da razumijem zašto je ova gospođa želi. Ima osjećajnost koja upada u oči. Elementi možda jesu klasični - motivi kakve se može naći na starim gravurama -ali je ozračje gotičko. A tu je i činjenica da je glavni lik okrenut leđima. To mi se čini jako čudnim. U cjelini... ne mogu reći da je mlada dama odabrala najbolju sliku u trgovini, ali sam uvjeren da je odabrala najčudniju.”

Rosie ih je i dalje jedva čula. Pronalazila je nove pojedinosti na slici koji su joj privlačili pozornost. Primjerice, tamnoljubičasti povez oko ženina struka, jednake boje kao obrub njezine halje i jedva primjetni navještaj lijeve dojke ispod podignute ruke. Ova dvojica lupetaju. Bila je to predivna slika. Činilo joj se da bi mogla gledati u nju satima a kad bude imala svoj stan, vjerojatno će to i učiniti.

“Nema naslova, nema potpisa”, reče Steiner. “Osim ako...” On okrene sliku. Naštampano mekanim, pomalo razmazanim potezima ugljena na papirnatoj poleđini bile su riječi ROSE MADDER.

“Pa”, reče on zamišljeno, “evo umjetnikova imena. Pretpostavljam. Smiješno ime, rekao bih. Možda je pseudonim.”

Robbie odmahne glavom, otvori usta da nešto kaže ali tad shvati da je i žena koja je odabrala sliku imala bolju ideju.

“To je naziv slike”, reče ona pa doda, iz razloga koji nije mogla objasniti. “Ja se zovem Rose.”

Steiner je pogleda, potpuno zbunjen.

“Ma nije važno, to je samo slučajnost.” No je li bila? upita se ona. Zaista? “Pogledajte.” Ona ponovno nježno okrene sliku. Kucne po staklu iznad toge u koju je bila odjevena žena u prvom planu. “Ta boja - ljubičasto-crvena - poput ruže.”

“U pravu je”, reče Robbie. “Ili je umjetnik - a vjerojatnije posljednji vlasnik slike, budući da se ugljen prilično brzo briše - nazvao sliku po boji ženine tunike.”

“Molim vas,” Rose reče Steinern, “možemo li mi obaviti naš posao? Rado bih krenula. Već ionako kasnim.”

Steiner zausti da je ponovno upita je li sigurna, ali shvati da jest. Vidio je i još nešto - izgledala je kao da je na izmaku snaga, kao da je u posljednje vrijeme prošla kroz teško razdoblje. Bilo je to lice žene koja bi mogla iskreno zanimanje i skrb smatrati zadirkivanjem ili možda njegovim pokušajem da promijeni uvjete dogovora u svoju korist. On jednostavno kimne glavom. “Prsten za sliku, čist posao. I oboje odemo kući sretni i zadovoljni.”

“Da”, reče Rosie i uputi mu blještav osmijeh. Bio je to prvi pravi osmijeh koji je ikome uputila u četrnaest godina i u trenutku kad je bio najširi, njegovo joj se srce otvori. “I oboje odemo sretni i zadovoljni.”

5

Zastane na trenutak ispred trgovine, žmirkajući glupo u automobile koji su jurili pokraj nje. Osjećala se kao kad bi kao dijete izlazila s ocem iz kina - zbunjena, uhvaćena s pola mozga u stvarnom svijetu a s pola još u prividnom. No slika je bila stvarna; posumnja li, dovoljno je samo spustiti pogled na smotuljak koji drži pod lijevom rukom.

Vrata se otvore iza nje i izađe onaj postariji muškarac. Sad je bila čak i blagonaklono raspoložena prema njemu pa mu uputi smiješak koji ljudi čuvaju za one s kojima su podijelili neobično ili predivno iskustvo.

“Gospođo,” reče on, “biste li mi učinili malu uslugu?” Njezin osmijeh zamijeni oprez. “Ovisi o čemu je riječ, ali nije mi običaj činiti usluge nepoznatim ljudima.” To je, naravno, bilo blago rečeno. Nije bila naviknuta čak ni razgovarati s nepoznatim ljudima.

Izgledao je skoro postiđeno i to je umiri. “Da... ovaj... vjerojatno će zazvučati čudno, ali bi nam moglo oboma koristiti. Dopustite da se predstavim. Lefferts. Rob Lefferts.”

“Rosie McClendon”, reče ona. Namjeravala mu je pružiti ruku ali odbaci tu pomisao. Vjerojatno mu ne bi trebala ni reći kako se zove. “Gospodine Lefferts, mislim da nemam vremena ni za kakve usluge - kasnim i-”

“Molim vas.” On spusti svoju izmučenu aktovku, gurne ruku u smeđu vrećicu koju je držao u drugoj ruci i izvadi jednu od starih džepnih knjiga koje je našao u zalagaonici. Na naslovnici je bila stilizirana slika muškarca u crno-bijeloj prugastoj zatvoreničkoj odori kako ulazi u špilju ili u tunel. “Samo želim da pročitate prvi odlomak ove knjige. Naglas.”

“Ovdje?” Ona se osvrne. “Nasred ulice? Za boga miloga, zašto?” On samo ponovi “Molim vas” i ona uzme knjigu. Pomisli, učini li što ju je zamolio, možda će ga se uspjeti riješiti bez novih gluposti. To bi bilo dobro, jer je već pomislila da je malo ćaknut. Možda bezopasan, ali ipak ćaknut. A ako se pokaže da je ipak opasan, željela je to otkriti dok još može klisnuti u Liberty City Loan & Pawn - Billu Steinern.

Naslov knjige bio je Tamni prolaz, autora Davida Goodisa. Kad je okrenula stranicu s podacima o zaštiti autorskih prava, Rosie zaključi kako nije čudo da nikad za nj nije čula (iako joj se naslov romana učinio poznatim); Tamni prolaz objavljenje 1946., šesnaest godina prije no što se ona rodila.

Ona pogleda Roba Leffertsa. On joj usrdno kimne glavom, gotovo ustreptao od iščekivanja... i nade? Kako bi to moglo biti? Ali je izgledalo kao nada.

Sad je već i ona osjetila uzbuđenje (slični ljudi udaraju u slične žice, često je govorila njezina majka), i Rosie počne čitati. Prvi je odlomak bio kratak, barem to.

“Bio je to veliki peh. Parry je bio nevin. Usto je bio pristojan čovjek koji nikad nije gnjavio ljude i samo je želio voditi miran život. Alije bilo odveć toga na drugoj strani, a na njegovoj nije bilo praktički ničeg. Porota je zaključila da je kriv. Sudac mu je odmjerio doživotnu kaznu i odveden je u San Quentin.”

Ona podigne pogled, sklopi knjigu i pruži mu je. “U redu?”

On se smiješio, očito oduševljen. “Jako u redu, gospođo McClendon. Pričekajte... samo još jedan... udovoljite mi...” On brzo počne listati po knjizi, pa joj je vrati. “Samo dijalog, molim vas. Prizor između Parryja i taksista. Od 'Baš čudno.' Vidite li?”

Vidjela je i ovaj put nije oklijevala. Zaključila je da Lefferts nije opasan i da možda nije ni lud. A usto je osjetila to neobično uzbuđenje, kao da će se dogoditi nešto zaista zanimljivo... ili da se već događa.

Da, naravno, nego što, sretno joj reče nutarnji glas. Slika, Rosie - sjećaš se?

Dabome, svakako. Slika. Dovoljna je bila pomisao na nju da je osokoli i da pomisli kako je prati sreća.

“Ovo je jako neobično”, reče ona, ali se smiješila. Nije si mogla pomoći.

On kimne glavom i njoj se učini da bi on točno tako kimnuo glavom da mu je rekla da se zove Madame Bovary. “Da, da, siguran sam da tako izgleda, ali... vidite li gdje želim da počnete čitati?” “Aha.”

Ona brzo pogledom preleti po dijalogu, pokušavajući osjetiti tko su ti ljudi prema onome što su govorili. S taksistom je bilo lako; brzo je oblikovala mentalnu sliku Jackieja Gleasona kao Ralpha Kramdena u poslijepodnevnim reprizama serijala Honeymooners na 18. kanalu. S Parryjem je bilo malo teže - žanrovski junak, dolazi nevin u ćuzu. Ma, to ionako nije važno. Ona se ponovno nakašlje i počne čitati, brzo zaboravivši da stoji na uglu prometne ulice s umotanom slikom ispod ruke, nesvjesna čudnih pogleda koje su ona i Lefferts privlačili.

'“Baš čudno', reče taksist. 'S lica mogu pročitati što ljudi misle. Mogu reći što su po zanimanju. Ponekad čak i tko su... vi, na primjer.'

'Dobro, ja. Što sa mnom?'

'Vi ste čovjek koji ima problema.'

'Nemam ja pod milim Bogom nikakvih problema', reče Parry.

'Nemoj mi bacati lire', reče taksist. 'Znam. Poznajem ljude. Reći ću ti još nešto. Tvoj su problem žene.'

'Promašaj. Ja sam sretno oženjen.'“

Odjedanput, tek tako, imala je glas za Parryja; on je bio James Woods, nervozan i prenapet, ali s oporim smislom za humor. To je oduševi i ona nastavi, uživljavajući se u priču, ugledavši prizor iz nikad snimljenog filma, filma u svojoj glavi - Jackie Gleason i James Woods, prepucavaju se u taksiju koji juri kroz ulice nekog anonimnog grada nakon što je pao mrak.

'“Radije reci puni pogodak. Nisi oženjen. Ali si bio i ne sretno.'

'Ah, shvaćam. Ti si bio ondje. Čitavo si se vrijeme skrivao u ugrađenom ormaru. ' Vozač reče: 'Ispričat ću ti o njoj. Nije bilo lako s njom. Htjela je stvari. Što je više dobivala, više je htjela. I uvijek bi dobila što je htjela. Eto ti slike.'“

Rosie je stigla do dna stranice. Osjeti neobičnu studen u leđima, pa bez riječi vrati knjigu Leffertsu, koji je sad izgledao sretan kao da bi mogao zagrliti samog sebe.

“Vaš je glas predivan!” reče joj on. “Dubok, ali ne mumljav, melodiozan i jasan, bez primjetljivog akcenta - to sam odmah primijetio, ali sam glas malo znači. Znate i čitati! Znate čitati!”

“Naravno da znam čitati”, reče Rosie. Nije znala da li da se smije ili plače. “Izgledam li kao da su me odgojili vukovi?”

“Ne, naravno da ne, ali često čak i dobri čitači ne znaju čitati naglas - ako se i ne spotiču o riječi, imaju jako malo izražajnosti. A dijalozi su puno teži od pripovjednih dijelova... na tome se zubi lome, moglo bi se reći. Ali sam čuo dvoje različitih ljudi. Doista sam ih čuo!”

“Da, i ja. Gospodine Lefferts, sad zaista moram ići. Ja-”

On ispruži ruku i lagano je dodirne po ramenu kad se okrenula da će otići.

Iskusnija bi žena prepoznala audiciju, čak i onu na uglu ulice, pa je ne bi jako iznenadile Leffertsove iduće riječi. No Rosie je od zaprepaštenja privremeno zanijemjela kad se on nakašljao i ponudio joj posao.

6

Dok je Rob Lefferts slušao kako njegova odbjegla žena čita na uglu ulice, Norman Daniels je sjedio u svojoj kutiji šibica od ureda na četvrtom katu zgrade policijske uprave s nogama na stolu i ruku sklopljenih na zatiljku. Prvi put u mnogo godina mogao je podići noge na stol; u uobičajenim okolnostima, radni mu je stol bio pretrpan visokim hrpama formulara, omotima od sendviča, napola napisanim izvješćima, okružnicama, memorandumima i ostalim raznovrsnim smećem. Norman nije bio od ljudi koji automatski pospremaju za sobom (u samo nekoliko tjedana kuća koju je Rosie održavala besprijekorno urednom svih ovih godina počela je sličiti Miamiju poslije prolaska tornada Andrew), pa se to najčešće primjećivalo i u njegovu uredu, ali sad u njemu nije bilo ničeg nepotrebnog i izlišnog. Proveo je dan pospremajući ured, odnio tri velike plastične vreće za smeće pune smrada u odlagalište otpada u podrumu, ne želeći prepustiti taj posao crnkinjama koje su radnim danom dolazile čistiti između ponoći i šest sati ujutro. Što se ostavi crnjama to neće biti učinjeno - to je Normana naučio njegov otac i to je bila istina. Postoji činjenica koju političari i dušobrižnici ne mogu ili ne žele shvatiti: crnci ne razumiju posao. To je zbog njihove afričke naravi.

Norman polako pogledom prijeđe preko vrha svog radnog stola, na kojem više nije bilo ničeg osim njegovih nogu i telefona, pa svrne pogled na desni zid. Godinama je bio oblijepljen potjernicama, fotografijama golih žena, laboratorijskim nalazima i jelovnicima restorana s gotovim jelima - da ne spominje svoj kalendar sa zakazanim suđenjima obilježenima crvenom bojom - ali je sad bio potpuno prazan. Na svršetku svojeg vizualnog obilaska on primijeti hrpu kartonskih kutija od alkoholnih pića pokraj vrata. Pomisli kako je život nepredvidljiv. On ima prijeku narav, prvi bi to bio spreman priznati. Da ga njegova plahovitost zna uvaliti u nevolje i spriječiti da se iz njih izvuče, bilo je nešto što bi on laka srca priznao. Da mu je prije godinu dana netko pokazao sliku njegova ureda kakav je danas, iz toga bi izvukao jednostavan zaključak: njegova mu je narav navukla bijedu za vrat iz koje se ne može iskobeljati i dobio je nogu. Ilije nakupio dovoljno ukora u svom dosjeu pa je zaslužio otpust prema poslovniku ili su ga uhvatili da je nekog gadno sredio, kao što je vjerojatno gadno sredio onog malog mješanca, Ramona Sandersa. Naravno, pomisao da je važno to što se malo pritegne pederčića kao što je Ramon bila je smiješna - nije on nikakav svetac - ali mora se pridržavati pravila igre... ili se barem ne dati uhvatiti dok ih kršiš. Kao što se ne smije naglas reći da crnci ne razumiju pojam rada, iako svi (svi bijelci, barem) to znaju.

Ali nije dobio nogu. Seli se, to je sve. Seli se iz svog usranog kokošinjca koji mu je bio dom od prve godine Bushova predsjednikovanja. Seli se u pravi ured, gdje zidovi sežu od poda do stropa. Nije otpušten; promaknut je. To ga podsjeti na pjesmu Chucka Berryja, onu koja ide C'est la vie, a u nastavku dokazuje da se nikad ne zna.

U onu se akciju krenulo, onu veliku, i nije moglo krenuti bolje po njega da je sam napisao scenarij. Dogodila se gotovo nevjerojatna preobrazba: njegovo se dupe premetnulo u zlato, barem ovdje.

Bila je riječ o mreži preprodavača cracka koja je pokrivala cijeli grad, združena akcija kakva nikad ne uspije u cijelosti... samo što ovaj put jest. Sve se poklopilo; bilo je to kao da dobiješ deset sedmica u nizu za stolom za craps¹³ u Atlantic Cityju i svaki put udvostručiš dobitak. Njegov je tim uhitio više od dvadeset ljudi, petoricu zaista velikih zvjerki, a uhićenja su bila po pravilima - ni daška nečeg protupropisnog. Okružni tužitelj vjerojatno doživljava orgazam kakav nije doživio nakon što je naguzio svog koker španijela u srednjoj školi. Norman, koji je nekoć vjerovao da bi ga taj blentavi zajebant mogao smjestiti na optuženičku klupu ne uspije li on obuzdati svoju narav, postao je tužiteljev miljenik. Chuck Berry je bio u pravu: nikad se ne zna.

'The Coolerator was jammed with TV dinners and ginger ale ' zapjeva Norman i nasmiješi se. Bio je to veseli osmijeh, onaj koji bi većinu ljudi nagnao da mu smiješak uzvrate, ali od kojeg bi Rosie ohladnjela koža i zbog kojeg bi mahnito poželjela biti nevidljiva. Ona ga je zvala Normanov ujedljiv osmijeh.

Naizgled jako dobro proljeće, doista jako dobro proljeće, ali ispod površine jako loše proljeće. Potpuno usrano proljeće, točnije rečeno, a Rose je tome uzrok. Očekivao je da će odavno razmrsiti taj čvor, ali nije. Nekako je Rose još bila negdje drugdje. Još je bila negdje drugdje.

Otišao je u Portside istog dana kad je ispitao svog dobrog prijatelja Ramona u parku preko puta policijske uprave. Ponio je Rosinu fotografiju, ali nije puno pomogla. Kad je spomenuo sunčane naočale i žarkocrveni rubac (vrijedne pojedinosti koje je našao u prijepisu prvog ispitivanja Ramona Sandersa), jednom od Continentalova dva dnevna prodavača karata upali se svjećica. Jedini je problem bio u tome što se prodavač nije mogao sjetiti njezina odredišta, a nije bilo načina da se provjeri kompjutorski zapis jer nikakva zapisa nije bilo. Kartu je platila gotovinom i nije prijavila nikakvu prtljagu.

Continentalov vozni red nudio je tri mogućnosti, ali je Norman smatrao da je treća -autobus koji je krenuo prema jugu u 1:45 poslijepodne - slabo vjerojatna. Ne bi se htjela toliko dugo vrzmati po kolodvoru. Preostale su dvije mogućnosti: grad udaljen tri stotine osamdeset kilometara i drugi, veći grad u srcu srednjeg zapada.

Tad je učinio nešto za što je počeo polako vjerovati da je bila pogreška koja ga je stajala najmanje dva tjedna posla; pretpostavio je da neće poželjeti otići predaleko od kuće, od područja u kojem je odrasla - ne takva prestrašena ovca poput nje. Ali sad-

Normanovi su dlanovi bili pokriveni blijedom čipkom polukružnih bijelih ožiljaka. Načinili su ih njegovi nokti, ali je njihov pravi uzrok bio duboko u njegovoj glavi, pećnica koja je većinu njegova života radila na najvišoj temperaturi.

“Bilo bi ti bolje da se bojiš”, promrmlja on. “A ako se sad ne bojiš, jamčim ti da uskoro hoćeš.”

Da. Morao ju je imati. Bez Rose, sve što se dogodilo tog proljeća - sjajna racija, povoljna novinska izvješća, reporteri koji su ga zapanjili pristojnim pitanjima za promjenu, čak i promaknuće - ništa nije značilo. Ni žene s kojima je spavao nakon Rose nisu ništa značile. Ono što je bilo važno je da ga je ona ostavila. Još je bilo važnije to da on nije ni naslutio da ona to namjerava učiniti. A najvažnije je bilo to da mu je uzela bankovnu karticu. Samo ju je jednom iskoristila i to za pišljivih tri stotine pedeset dolara, ali nije u tome bio problem. Problem je bio u tome da je uzela nešto njegovo, zaboravila tko je najopakija zvijer u džungli i to će morati platiti. A cijena će biti visoka.

Visoka.

Zadavio je jednu od žena s kojima je bio poslije Rosina odlaska. Zagušio je pa je bacio iza silosa na zapadnoj strani jezera. Zar i da za to okrivi svoju gadnu narav? Nije znao, što reći na tu glupost! Zar on nema pravo na pauzu? Jedino zna da je pokupio tu žensku na š tajgi u Ulici Free mont, malu smeđokosu slatkicu u žućkastosmeđim kratkim hlačicama čije su velike sise kao u Daisy Mae¹⁴ štrčile kroz prednji dio njezina bodija bez naramenica. Shvatio je koliko sliči Rose (odnosno tako je sad uvjeravao samog sebe pa je vjerojatno u to i vjerovao) dok ju je fukao na stražnjem sjedištu svog službenog automobila, neupadnog Chevyja starog četiri godine. Dogodilo se da je okrenula glavu pa su joj svjetla na vrhu najbližeg silosa na trenutak obasjala lice, obasjale ga na određeni način i u tom je trenutku ta kurvetina bila Rose, gadura koja ga je ostavila bez oproštajnog pisamceta, bez ijedne usrane riječi, i prije no što je postao svjestan što radi, omotao je bodi oko kurvina vrata; kurvin je jezik ispao iz njezinih usta, kurvine su se oči izbečile iz duplji poput staklenih pikula. A najgore od svega je bilo to što kao mrtva, kurvetina uopće nije sličila Rose. Nije se uspaničario... a zašto i bi? Nije mu to bilo prvi put.

Je li Rose to znala? Naslutila? Je li zato pobjegla? Jer se pobojala da bi on mogao- “Ne budi budala”, promrmlja on i zatvori oči.

Pogrešan potez. Ugleda ono što je u posljednje vrijeme prečesto vidio u svojim snovima: zelenu bankovnu karticu Trgovačke banke naraslu do golemih razmjera, lebdi u tami poput dirišabla boje dolara. Žurno ponovno otvori oči. Ruke su ga boljele. On razmota prste i neiznenađeno pogleda natečene usjekotine na svojim dlanovima. Naviknuo se na žigove svoje prijeke naravi i znao je kako postupiti: tako da ponovno uspostavi kontrolu. To je podrazumijevalo razmišljanje i planiranje, a to bi počeo tako da sagleda situaciju.

Nazvao je policiju u bližem od ona dva grada, predstavio se, a tad Rose prikazao kao glavnog osumnjičenika u velikoj prevari s bankovnim karticama (kartica je bila najgore od svega i više mu nije izlazila iz glave). Rekao im je da se ona zove Rose McClendon, uvjeren da će ponovno uzeti svoje djevojačko prezime. Pokaže li se da nije, jednostavno će proglasiti slučajnošću to što osumnjičena i istražitelj imaju jednako prezime. Događa se. A riječ je o Danielsu, a ne Trzewskom ili Beaushatzu.

Faksirao je policajcima i dvije Rosine fotografije. Na jednoj je sjedila na stražnjim stubama, snimio ju je Roy Foster, njegov prijatelj policajac, prošlog kolovoza. Slika nije bila jako dobra - kao prvo, pokazivala je koliko je sala nakupila otkad je navršila velikih tri-nula -ali je bila crno- bijela i na njoj su se prilično jasno vidjele njezine crte lica. Druga je bila policijska robot-fotografija (Al Kelly, talentirani gad, nacrtao ju je izvan radnog vremena, na Normanov zahtjev) te iste žene, s rupcem na glavi.

Policajci u tom drugom, bližem gradu, postavili su ispravna pitanja i obišli ispravna mjesta - skloništa za beskućnike, prenoćišta, skloništa u kojima bi se katkad moglo pogledati popis trenutačnih gostiju, ako si znao koga i kako pitati - bez rezultata. Norman je osobno obavio onoliko telefonskih razgovora koliko je imao vremena, sve frustriraniji tragajući za kakvim papirnatim tragom. Čak je i platio faksirani popis najnovijih kandidata za polaganje vozačkog ispita u tom gradu, ali bez rezultata.

Pomisao da bi mu mogla umaknuti, izbjeći zasluženu kaznu za to što je učinila (posebice zato što se usudila uzeti njegovu bankovnu karticu), još mu nije pala na um, ali je sad nevoljko zaključio da je možda ipak otišla u onaj drugi grad, da ga se toliko bojala da tri stotine pedeset kilometara nije bilo dovoljno daleko.

A neće biti dovoljno daleko ni tisuću dvije stotine kilometara, činjenica koju će Rose uskoro shvatiti.

Dovoljno se nasjedio ovdje. Vrijeme je da nade transportna ilipodvor- nička kolica i počne seliti svoju kramu u novi ured, dva kata više. Skine noge sa stola, i dok je to činio, zazvoni telefon. On podigne slušalicu.

“Je li to inspektor Daniels?” upita glas na drugom kraju.

“Da, jest”, odgovori on i pomisli (bez veselja) zapravo detektiv inspektor prve klase Daniels.

“Ovdje Oliver Robbins.”

Robbins. Robbins. Ime mu je bilo poznato, ali-

“Iz Continental Expressa? Prodao sam kartu ženi koju tražite.” Daniels se uspravi. “Da, gospodine Robbins, jako vas se dobro sjećam.”

“Vidio sam vas na televiziji”, reče Robbins. “Baš divno da ste uhvatili te ljude. Crack je užasan. Znate, na kolodvoru stalno gledamo ljude koji ga uzimaju.”

“Da”, reče Daniels, ne dopuštajući da se i najmanja natruha nestrpljivosti uvuče u njegov glas. “Siguran sam da je tako.”

“Hoće li ti ljudi u zatvor?”

“Mislim da većina hoće. Čime vam danas mogu pomoći?”

“Zapravo, ja se nadam da ja vama mogu pomoći”, reče Robbins. “Sjećate li se da ste mi rekli da vas nazovem ako se sjetim još nečeg? O ženi u tamnim naočalama i crvenom rupcu.”

“Da”, reče Norman. Glas mu je još bio miran i ljubazan, ali se ruka koja nije držala telefon ponovno čvrsto stegnula u šaku a nokti se zabijali i zabijali.

“Pa, nisam mislio da ću se sjetiti, ali nešto mi je palo na um jutros dok sam se tuširao. Razmišljao sam o tome čitav dan i siguran sam da sam u pravu. Zaista je tako rekla.”

“Što je tako rekla?” upita on. Glas mu je još bio razborit, smiren -čak i ugodan - no sad se u naborima njegove stisnute šake žarila krv. Norman otvori jednu od ladica u svom praznom stolu i nasloni šaku preko nje. Malo krštenje u cast iduće osobe koja će se služiti ovim kokošinjcem.

“Znate, nije mi rekla kamo želi ići; ja sam rekao njoj. Vjerojatno se zato nisam mogao sjetiti kad ste me upitali, inspektore Daniels, iako imam prilično dobro pamćenje za takve stvari.”

“Ne razumijem vas.”

“Ljudi koji kupuju kartu kažu naziv svog odredišta”, reče Robbins. “Povratnu za Nashville' ili 'Jednosmjernu za Lansing, molim.' Shvaćate?”

“Da.”

“Ova žena to nije tako učinila. Nije rekla naziv mjesta; rekla je vrijeme kad želi krenuti. Tog sam se jutros sjetio ispod tuša. Rekla je: 'Želim kartu za autobus u jedanaest i pet. Ima li slobodnih mjesta na njemu?' Kao da nije važno kamo ide, kao da je jedino važno da-”

“-krene što prije i ode što dalje!” uzvikne Norman. “Da! Pa dabome! Hvala, gospodine Robbins!”

“Drago mije da vam mogu pomoći”, Robbins je zvučao pomalo zatečen izljevom osjećaja na drugom kraju žice. “Ta žena, vi je u policiji silno želite uhvatiti.”

“Želimo”, reče Norman. Ponovno se smješkao osmijehom od kojeg bi uvijek ohladnjela Rosiena koža i koji bi je natjerao da se zabije u kut da zaštiti bubrege. “Možete se kladiti u to. Taj autobus u jedanaest i pet, gospodine Robbins - kamo on ide?”

Robbins mu reče, pa upita: “Je li ona bila dio mreže preprodavača cracka? Ta žena koju tražite?”

“Ne, riječ je o kradi kreditnih kartica”, reče Norman i Robbins zausti da odgovori na to -očito je bio spreman upustiti se u ugodno čavrljanje

- ali Norman spusti slušalicu i prekine ga usred rečenice. Ponovno stavi noge na stol. Kolica i preseljenje njegove krame mogu pričekati. Zavali se u stolac i pogleda u strop.

“Krađa kreditnih kartica, možeš si misliti”, reče on. “Ali znate kako se kaže za dugu ruku zakona.”

On ispruži lijevu ruku i otvori šaku. Pokaže se dlan umrljan krvlju. Promigolji prstima, koji su također bili krvavi.

“Duga ruka zakona, kujo”, reče on i prasne u smijeh. “Vraški duga ruka zakona, dolazi po tebe. Nemoj nimalo sumnjati u to.” On nastavi svijati prste, promatrajući kapljice krvi kako škrapaju po površini njegova radnog stola, bezbrižno, smijući se, dobro raspoložen.

Ponovno na tragu.

7

Kad se vratila u K&S, Rosie zatekne Pam kako sjedi na stolcu za sklapanje u sobi za rekreaciju u podrumu. U krilu je držala džepno izdanje neke knjige, ali je gledala Gert Kinshaw i mršavicu koja je došla prije desetak dana -Cynthiju i još nekako. Cynthia je imala kićenu punk frizuru - pola zelenu, pola narančastu - i izgledala kao da bi mogla težiti punih četrdeset pet kilograma. Preko lijevog uha, koje je njezin dečko, s prilično uspjeha, pokušao otkinuti imala je debeli zavoj. Bila je odjevena u bodi bez rukava s Peterom Toshom¹⁵ u sredini vrtložeće plavo-zelene psihodelične sunčeve kugle. Majica je svečano objavljivala NEĆU ODUSTATI! Pri svakom pokretu, preveliki izrezi ispod ruku na njezinoj majici otkrili bi grudi veličine šalice za čaj i male bradavice boje jagode. Dahtala je i lice joj je oblijevao znoj, ali je bila skoro djetinjasto zadovoljna time gdje je i tko je.

Gert Kinshaw razlikovala se od Cynthije kao noć od dana. Rosie nikad nije bila potpuno načisto je li Gert savjetnica, dugogodišnja stanovnica K&S-a ili samo dvorska dama. Došla bi, ostala nekoliko dana, pa ponovno nestala. Često bi sjedila u krugu za vrijeme grupnih terapija (u K&S-u one su se održavale dvaput dnevno, a žene koje su stanovale ondje bile su obvezne prisustvovati na četiri tjedno), ali Rosie je nikad nije čula nešto reći. Bila je visoka, metar osamdeset dva najmanje, krupna -ramena su joj bila široka, mekana i tamnosmeđa, grudi veličine dinja, a trbuh velika, viseća komuška koja se kao tobolac prelijevala preko njezinih pamučnih majica veličine XXXL i visjela preko donjeg dijela trenirke koji je uvijek nosila. Kosa joj je bila čupa kovrčavih pletenica (bilo je to jako otkačeno). Izgledala je kao jedna od onih žena koje se mogu vidjeti kako sjede u praonicama rublja, jedu Twinkies¹⁶ i čitaju posljednji broj National Enquirera, pa je bilo lako ne primijetiti njezine čvrste bicepse, napeta bedra ispod trenirke i to kako se njezin veliki tur ne drmusa u hodu. Jedino kad bi je Rosie čula da puno govori bilo je na ovim seminarima u sobi za rekreaciju.

Gert je poučavala fino umijeće samoobrane sve stanovnice K&S-a koje su ga željele svladati. Rosie je došla na nekoliko sati i pokušavala barem jednom dnevno vježbati ono što je Gert nazvala “Šest divnih načina da sjebete budalu”. Nije joj baš najbolje polazilo za rukom i zapravo nije mogla zamisliti da bi ih isprobala na živom muškarcu - primjerice, tipu s brkovima a la David Crosby na ulazu u The Wee Nip - ali je voljela Gert. Posebice joj se sviđao način na koji bi se Gertino široko lice promijenilo kad bi poučavala, kad bi se razbio uobičajeni glineni kalup nepomičnosti i lice poprimilo živahan i inteligentan izraz. Kako bi, zapravo, postalo lijepo. Rosie ju je jednom upitala što ona, točno, poučava - tae kwon do ili jujitsu ili karate? Ili možda neku drugu disciplinu? Gert je samo slegnula ramenima. “Pomalo od svega”, rekla je. “Ostatke.”

Sad je stol za stolni tenis bio odmaknut u stranu a sredina poda sobe za rekreaciju pokrivena sivim strunjačama. Osam ili devet stolaca na rasklapanje bilo je postavljeno duž jednog zida obloženog borovinom, između prastarog sterea i pretpovijesnog televizora u boji, na kojem je sve izgledalo ili blijedozeleno ili blijedoružičasto. Jedini trenutno zauzet stolac bio je onaj na kojem je sjedila Pam. S knjigom u krilu, kose povezane u rep komadom plave vune i čedno skupljenih koljena, izgledala je kao djevojka na školskom plesu koju nitko ne poziva plesati. Rosie sjedne pokraj nje i nasloni svoju umotanu sliku na goljenice.

Gert, najmanje stotinu trideset kilograma, i Cynthia, koja bi prevagnula pedeset kilograma samo kad bi na sebe natovarila Georgia Giantse i punu naprtnjaču, kružile su jedna oko druge. Cynthia je soptala i smiješila se od uha do uha. Gert je bila mirna i tiha, malčice pognuta ondje gdje nije imala struka, ispruženih ruku. Rosie ih je gledala, s osjećajem i veselja i nelagode. Kao da promatraš vjevericu kako vreba medvjeda.

“Zabrinula sam se zbog tebe”, reče Pam. “Zapravo sam namjeravala organizirati potjeru.”

“Provela sam silno zanimljivo poslijepodne. A ti? Kako se osjećaš?” “Bolje. Po mom mišljenju, aspirin je odgovor na sve svjetske probleme. No nisam važna ja, što se dogodilo tebi? Zračiš!” “Zaista?” “Zaista. Da čujem. Zašto?”

“Da vidimo”, reče Rosie. Počne nabrajati na prste. “Otkrila sam da je moj zaručnički prsten lažan, zamijenila sam ga za umjetničku sliku - objesit ću je u svoj novi stan kad ga dobijem - ponudili su mi posao...” Ona zastane - sračunata stanka -pa doda: “A i upoznala sam nekog zanimljivog.”

Pam je pogleda raširenih očiju. “Izmišljaš!”

“Ne. Kunem se Bogom. Nemoj početi pripremati ražanj, zec ima najmanje šezdeset pet godina.” Govorila je o Robbieju Leffertsu, ali slika koju joj njezin mozak nakratko pošalje bila je ona Billa Steinera, mladića u plavom svilenom prsluku zanimljivih očiju. Ali to je smiješno. U ovom trenutku ljubav joj je potrebna koliko i rak pluća. Usto, nije li zaključila da je Steiner najmanje sedam godina mlađi od nje? Pravo dijete. “On mi je ponudio posao. Zove se Robbie Lefferts. Ali prestanimo o njemu - hoćeš li vidjeti moju novu sliku?”

“Ma daj više!” reče Gert iz sredine sobe. Zvučala je i ljubazno i uzrujano. “Ovo nije plesna škola, dušo.” Posljednja riječ zazvuči kao dušoh.

Cynthia navali na nju, a rub njezina prevelikog bodija zaleprša za njom. Gert se okrene postrance, uhvati djevojku dvobojne kose za podlaktice i prebaci je. Cynthia se okrene u zraku i prizemlji na leđa. “Jupi!” reče ona i skoči na noge poput gumene lutke.

“Ne, ne želim vidjeti tvoju sliku”, reče Pam. “Osim ako je na njoj muškarac. Zaista ima šezdeset pet godina? Sumnjam!”

“Možda je i stariji”, reče Rosie. “No bio je još jedan. On mije rekao da je dijamant u mom prstenu zapravo cirkon. Tad mi ga je zamijenio za sliku.” Ona zastane. “On nije imao šezdeset pet godina.”

“Kako je izgledao?”

“Oči boje lješnjaka”, reče Rosie i sagne se nad svoju sliku. “No više ni riječi dok mi ne kažeš što misliš o ovome.”

“Rosie, ne gnjavi!”

Rosie se široko nasmiješi - skoro je zaboravila užitke bezazlenog zadirkivanja - i nastavi skidati omot kojim je Bili Steiner brižljivo omotao prvu pametnu stvar koju je kupila u svom novom životu.

“U redu”, Gert reče Cynthiji koja je ponovno kružila oko nje. Gert je polako poskakivala na svojim velikim smeđim stopalima. Grudi su joj se dizale i spuštale poput oceanskih valova ispod bijele pamučne majice koju je imala na sebi. “Vidjela si kako se to radi, sad učini. Zapamti, ti mene ne možeš prebaciti - prcknedla kao ti završila bi u gipsu kad bi pokušala prebaciti gromadu poput mene - ali mi možeš pomoći da samu sebe prebacim. Spremna?”

“Spremna, na zapovijed”, reče Cynthia. Osmijeh joj se raširi i otkrije sićušne obijesne bijele zube. Rosie su izgledali poput zuba neke male no opasne životinje: mungosa, primjerice. “GertrudeI Soshaw, navali!”

Gert nasrne. Cynthia je pograbi za mesnate podlaktice, okrene, plosnat, dječački bok u obilje Gertine slabine pouzdanjem za koje je Rosie znala da nikad neće postići... odjedanput se Gert nađe u zraku, prevrne se, prikaza u bijeloj majici i sivom donjem dijelu trenirke. Majica se povuče nagore i otkrije najveći grudnjak koji je Rosie ikad vidjela; krem košarice od Ivere izgledale su kao artiljerijske granate iz Prvog svjetskog rata. Kad je Gert udarila o strunjače, soba se zatrese.

“To!” vrisne Cynthia, plešući gipko po sobi i mašući sklopljenim rukama iznad glave. “Velika mama pada! To! TO! Počinje odbrojavanje! Počinje odbroja-”

Smiješeći se - rijedak izraz na njezinu licu koji ga je pretvorio u nešto prestrašno - Gert raširi svoje noge nalik deblima i podigne Cynthiju iznad glave pa je počne okretati poput avionske elise.

“Auuuu, povratit ću!” vrisne Cynthia ali se i ona smijala. Pretvorila se u mrlju zeleno-narančaste kose i psihodeličnog bodija. “Auuu, sveću IZBACITI iz sebe!”

“Gert, bilo bi dovoljno”, tiho reče neki glas. Bila je to Anna Stevenson, koja je stajala u podnožju stuba. Ponovno je bila odjevena u crno-bijelu kombinaciju (Rosie ju je vidjela u drugim kombinacijama, ali malokad), ovog puta crne hlače koje su se sužavale prema dolje i bijelu svilenu bluzu dugih rukava i visokog ovratnika. Rosie joj je zavidjela na eleganciji. Uvijek je zavidjela Anninoj eleganciji.

Malo postiđeno, Gert nježno položi Cynthiju na noge.

“Dobro sam, Anna”, reče Cynthia. Zatetura četiri cik-cak koraka preko strunjače, posrne, sjedne i zacereka se. “Vidim”, reče Anna suho.

“Prebacila sam Gert”, reče ona. “Trebala si to vidjeti. Mislim da mi je to bilo najveće uzbuđenje života. Poštenja mi.”

“Uvjerena sam u to, ali Gert bi ti rekla da je ona samu sebe prebacila”, reče Anna. “Ti si joj samo pomogla učiniti što je njezino tijelo ionako željelo učiniti.”

“Vjerojatno”, reče Cynthia. Oprezno se osovi na noge, pa istog trena ljosne na tur (ono što je od njega imala) i ponovno se zacereka. “Bože, kao da je netko stavio cijelu sobu na gramofon.”

Anna prijeđe preko sobe do Rosie i Pam. “Što to imaš?” upita Rosie.

“Sliku. Kupila sam je danas poslije podne. Za moj novi stan, kad ga dobijem. Moju garsonijeru.” A tad, pomalo strašljivo, doda: “Što misliš o njoj?”

“Ne znam - odnesimo je na svjetlo.”

Anna podigne sliku držeći je za okvir, odnese je preko sobe i postavi na stol za stolni tenis. Pet žena se okupe oko nje u polukrugu. Ne, shvati Rosie, pogledavši oko sebe, sad ih je sedam. Robin St James i Consuelo Delgao sišle su i pridružile im se -stajale su iza Cynthije, gledale preko njezinih uskih, ptičjih ramena. Rosie je čekala da netko razbije tišinu - uzdala se u Cynthiju - a kad to nitko nije učinio i šutnja se otegla, počela je osjećati nervozu.

“Pa?” upita ona naposljetku. “Što kažete? Neka netko nešto kaže.”

“Čudna slika”, reče Anna.

“Aha”, složi se Cynthia. “Neobična. Mislim da sam već vidjela sličnu.”

Anna je gledala u Rosie. “Rosie, zašto sije kupila?”

Rosie slegne ramenima, još nervoznija. “Mislim da zapravo ne znam objasniti. Kao da me zazvala.”

Anna je iznenadi - i uvelike joj olakša situaciju -jer joj se nasmiješi i kimne glavom. “Da. Mislim da zapravo zato postoji umjetnost. Nije tako samo sa slikama - isto vrijedi za knjige i pripovijetke i kipove pa čak i dvorce u pijesku. Neke nas stvari zovu, i to je to. Kao da ljudi koji su ih načinili govore u našim glavama. Ali ova slika... lijepa ti je, Rosie?”

Rosie pogleda sliku, pokušavajući je vidjeti kao u zalagaonici, kad joj je njezin nijemi jezik progovorio takvom snagom da se sledila a sve misli pomele iz glave. Pogleda u plavokosu ženu u grimiznoj togi (ili tunici - tako ju je nazvao gospodin Lefferts) kako stoji u visokoj travi na vrhu brda, ponovno primijeti pletenicu koja je visjela po sredini njezinih leđa i zlatnu grivnu iznad desnog lakta. Tad pogledom sklizne prema ruševinama hrama i prevrnutom

(božanstvu)

kipu u podnožju brijega. Ono u što je gledala žena u togi. Kako znaš da u to gleda? Kako bi to mogla znati? Ne vidiš joj lice! To je, naravno, bila istina... ali u što bi inače gledala?

“Ne”, reče Rosie. “Nisam je kupila zato što mije lijepa. Kupila sam je jer mi se učinila moćnom. U tome kako me ukopala na mjestu bilo je snage. Misliš li da slika mora biti lijepa da bi bila dobra?”

“Ne”, reče Consuelo. “Sjeti se Jacksona Pollocka. Njegove slike nisu bile o ljepoti, nego o energiji. Ili Diane Arbus, što kažete na nju?”

“Tko je ona?” upita Cynthia.

“Žena fotograf koja se proslavila fotografijama žena s bradom i patuljaka koji puše cigarete.”

“Oh.” Cynthia razmisli o ovome a tad joj se lice ozari kad se nečeg sjetila. “Vidjela sam jednom sliku, na jednoj zabavi gdje sam posluživala pića. U nekoj umjetničkoj galeriji. Od nekog tipa po imenu Applethorpe, Robert Applethorpe, i znate što je bilo na slici? Jedan tip guta drugom onu stvar! Ozbiljno! Nije to bilo lažirano, kao u seksi časopisima. Hoću reći, taj se tip trudio, svojski se prihvatio posla, radio prekovremeno. Nikad ne bih pomislila da muškarac može zagurati toliki komad kobasice u svoje-”

“Mapplethorpe”, suho će Anna.

“Ha?”

“Mapplethorpe, a ne Applethorpe.” “Ah da. Vjerojatno je tako.” “Mrtav je.”

“Da?” upita Cynthia. “Što ga je dotuklo?”

“AIDS.” Anna je još gledala u Rosienu sliku i govorila odsutno. “Medu nekim ljudima poznata pod nazivom kobasičja bolest.”

“Rekla si da si već vidjela sliku sličnu Rosienoj”, zabrunda Gert. “Gdje, prcknedlo? Nekoj umjetničkoj galeriji?”

“Ne.” Dok su razgovarali o Mapplethorpeu, Cynthia je samo izgledala kao da je razgovor zanima; sad joj ružičasta boja oblije obraze a rupice se pojave u kutovima usta koje se razvuku u obranaški smiješak. “I nije bila zapravo ista, ali...”

“Hajde, reci”, reče Rose.

“Pa, moj tata je bio metodistički svećenik u Bakersfieldu”, reče Cynthia. “U Bakersfieldu u Kaliforniji, ja sam odande. Živjeli smo u župnom dvoru i ondje je bilo puno starih slika u prizemnim sobama za okupljanja. Na nekima su bili naši predsjednici, na nekima cvijeće a na nekima psi. To nije bilo važno. Slike su bile predmeti koji su visjeli na zidovima da ne bi izgledali goli.”

Rosie kimne glavom, sjetivši se slika koje su okruživale njezinu na prašnjavim policama u zalagaonici - gondole u Veneciji, voće u zdjelama, psi i lisice. Predmeti za objesiti na zidove kako ne bi izgledali previše goli. Usta bez jezika.

“Ali je bila jedna... zvala se...” Ona se namršti, pokušavajući se sjetiti. “Mislim da se zvala De Soto gleda na zapad Na njoj je bio prikazan taj istraživač u nepromočivim hlačama i šeširu poput lonca kako stoji na vrhu stijene a Indijanci oko njega. A on gleda preko kilometara šuma prema velikoj silnoj rijeci. Vjerojatno Mississippiju. Ali znate... stvar je u tome...”

Pogleda ih nesigurno. Obrazi su joj se još jače zarumenjeli a smiješka je nestalo. Debeli povoj preko njezina uha izgledao je jako bijelo, jako ondje, poput nekog neobičnog modnog detalja nakalemljenog na njezinu glavu i Rosie se uhvati kako razmišlja - ne prvi put nakon njezina dolaska u K&S - zašto je toliko muškaraca tako bezobzirno. Što im je? Je li to zbog nekog propusta ili zloće koju im se nehotice usadilo, poput neispravnog čipa u računalo?

“Nastavi, Cynthia”, reče Anna. “Nećemo se smijati. Zar ne?”

Žene odmahnu glavama.

Cynthia sklopi ruke na leđima poput djevojčice koju su prozvali da recitira pred cijelim razredom. “Pa”, reče ona, puno tišim glasom od uobičajenog, “kao da je rijeka tekla, to me oduševilo. Slika je bila u prostoriji u kojoj je moj otac održavao vjeronauk četvrtkom navečer i ja bih otišla onamo i kadšto prosjedila ispred te slike sat vremena ili više, gledala u nju kao u televizor. Gledala sam rijeku kako teče... ili čekala da vidim hoće li poteći. Sad se ne mogu sjetiti točno, ali imala sam samo devet ili deset godina. No sjećam se da sam mislila da će, ako rijeka zaista teče, splav ili brod ili indijanski kanu prije ili poslije proći a tad ću znati sigurno. Ali sam jednog dana ušla a slike više nije bilo. Puf! Mislim da je moja majka zavirila u sobu i ugledala me kako sjedim ispred slike, znate, i-”

“Zabrinula se i odnijela je”, reče Robin.

“Aha, vjerojatno je bacila u smeće”, reče Cynthia. “Bila sam mala. Ali me tvoja slika, Rosie, podsjeća na nju.”

Pam se zaškilji u sliku iz blizine. “Aha”, reče ona, “nije ni čudo. Vidim kako žena diše.”

Sve se tad nasmiju a Rosie zajedno s njima.

“Ne, nije zbog toga”, reče Cynthia. “Nego... izgleda malo staromodno... kao slika u školi... a i izblijedjela je. Osim oblaka i njezine, haljine, izblijedjela je. Na mojoj slici s De Sotom sve je bilo blijedo osim rijeke. Rijeka je bila žive srebrne boje. Izgledala je više ondje od ostatka slike.”

Gert se okrene Rosie. “Ispričaj nam o tvom zaposlenju. Čula sam te kad si rekla da si dobila posao.”

“Sve nam ispričaj”, reče Pam.

“Da”, reče Anna. “Sve nam ispričaj a poslije bi mogla doći u moj ured na nekoliko minuta.”

“Je li... je li zbog onoga što dugo čekam?”

Anna se nasmiješi. “Zapravo, mislim da jest.”

8

“Garsonijera je optimalne veličine, jedna od najboljih s našeg popisa i nadam se da ćeš se oduševiti kao ja”, reče Anna. Na uglu njezina radnog stola, na rubu, prijeteći da svakog časa padne, stajala je hrpa letaka koji su najavljivali predstojeći tradicionalni ljetni piknik i koncert 'Kćeri i sestara', događaj koji je djelomice bio dobrotvorna priredba, djelomice prigoda za druženje sa susjedstvom a djelomice proslava. Anna uzme jedan letak, okrene ga i na brzinu skicira stan. “Kuhinja je ovdje, ormar s ugrađenim krevetom ovdje, a ovdje mali dnevni boravak. Ovo je kupaonica. Jedva dovoljna da se okreneš u njoj, a da bi sjela na školjku morat ćeš staviti noge u tuš-kabinu, ali je tvoja.”

“Da”, promrmlja Rosie. “Moja.” Počne je obuzimati osjećaj koji nije tjednima osjetila - da je sve ovo predivan san i da će se svakog trenutka ponovno probuditi pokraj Normana.

“Pogled je lijep - nije Lake Drive, naravno, ali Bryant Park je jako lijep, posebice ljeti. Drugi kat. Susjedstvo se malo otrčalo osamdesetih godina, ali se sad oporavlja.”

“Kao da si ondje živjela”, reče Rosie.

Anna slegne ramenima - nježnim, ljupkim pokretom - i nacrta predvorje ispred sobe, pa stube. Crtala je bez suvišnih poteza i crtačkih ukrasa. Progovori ne podižući pogled. “Bila sam ondje puno puta”, reče ona, “ali ti naravno nisi mislila na to, zar ne?”

“Ne.”

“Djelić mene odlazi sa svakom ženom kad ode. Vjerojatno to zvuči sladunjavo, ali baš me briga. To je istina i to je jedino važno. Što kažeš?”

Rosie se ne odupre porivu i zagrli je ali istog trenutka požali kad osjeti kako se Anna ukočila. Nisam to trebala učiniti, pomisli ona kad se odmaknula. Trebala sam znati. Doista. Anna Stevenson bila je ljubazna, u to Rosie nije ni najmanje sumnjala -a možda je čak bilo u njoj i nešto svetačko - ali je bilo i te čudne oholosti a i još nečeg: Anna nije voljela ljude u svom prostoru. Anna osobito nije voljela da je se dodiruje.

“Oprosti”, reče ona i povuče se.

“Ne budi smiješna”, otresito će Anna. “Što kažeš?” “Predivno”, reče Rosie.

Anna se nasmiješi i nestane one male nelagode. Ona nacrta X na zidu dnevnog boravka, pokraj majušnog pravokutnika koji je predstavljao jedini prozor u sobi. “Tvoja nova slika... kladim se da ćeš zaključiti da joj je mjesto baš ovdje.”

“Kladim se da hoću.”

Anna odloži olovku. “Silno mi je drago da sam ti mogla pomoći, Rosie, i tako mije drago da si došla k nama. Izvoli, cmizdriš.” Ponovno ona kutija papirnatih maramica, ali je Rosie sumnjala da je riječ o kutiji koju joj je Anna pružila za prvog razgovora u ovoj sobi; bila je uvjerena da se ovdje trošilo puno papirnatih maramica. Ona uzme jednu i obriše oči. “Spasila si mi život, znaš”, reče promuklo. “Spasila si mi život i nikad ti to neću zaboraviti.”

“Laskavo ali netočno”, reče Anna svojim suhim, mirnim glasom. “Spasila sam ti život kao što je Cynthia prebacila Gert u sobi za rekreaciju. Spasila si život sama sebi kad si riskirala i ostavila čovjeka koji te tukao.”

“Ipak, hvala. Samo zato što si ovdje.”

“Nema na čemu”, reče Anna i jedini put tijekom njezina boravka u K&S, Rosie ugleda suze u očima Anne Stevenson. Ona pruži kutiju s papirnatim maramicama natrag preko stola uz mali smiješak.

“Izvoli”, reče. “Čini se da i ti cmizdriš.”

Anna se nasmije, izvadi maramicu, iskoristi je, i baci u koš za otpatke. “Mrzim plakati. To je moja najskrivenija, najdublja tajna. Svako malo mislim da sam se riješila toga, sigurno sam se riješila toga, a tad to ponovno učinim. Tako se osjećam i u vezi s muškarcima.”

Jedan kratki trenutak Rosie se uhvati kako misli na Billa Steinera i njegove oči boje lješnjaka.

Anna ponovno uzme olovku i načrčka nešto ispod skice stana koji je nacrtala. Tad pruži papir Rosie. Dopisala je adresu: Ulica Trenton 897.

“Ondje živiš”, reče Anna. “Na drugoj je strani grada, ali sad se snalaziš s autobusima, zar ne?”

Smiješeći se - i usput malko plačući - Rosie kimne glavom.

“Možeš dati svoju adresu nekim ženama s kojima si se ovdje sprijateljila a jednog dana i ljudima s kojima ćeš se sprijateljiti izvan ove kuće, ali sad je znamo samo nas dvije.” Njezine se riječi učine Rosie poput pripremljenog govora - oproštajnog. “Ljudi koji ti se pojave u stanu neće ovdje doznati kako doći onamo. Tako postupamo u K&S-u. Nakon dvadeset godina rada sa zlostavljanim ženama, uvjerena sam da je to jedini način.”

Pam je sve to već rastumačila Rosie; a učinile su to i Consuelo Delgado i Robin St James. To se dogodilo na 'satu zafrkancije', kako su stanovnice nazivale večernje kućanske poslove u K&S-u, no upute zapravo nisu Rosie bile potrebne; bilo je potrebno samo tri ili četiri seanse grupne terapije da osoba normalne inteligencije nauči uglavnom sve što je potrebno znati o protokolu. Postojao je Annin popis a postojala su i Annina pravila.

“Koliko te on brine?” upita Anna.

Rosiena pozornost malo je odlutala; sad se u sekundi vrati. Najprije nije bila sigurna o čemu Anna govori.

“Tvoj muž - koliko te brine? Znam da si se prva dva-tri tjedna bojala da će doći za tobom... da će ti 'ući u trag', kako si se ti izrazila. Što sad o tome misliš?”

Rosie se zamisli nad tim pitanjem. Kao prvo, bojati se nije bila primjerena riječ kojom bi se mogli izraziti njezini osjećaji o Normanu u prvih tjedan-dva u K&S-u; čak ni riječ užasavati ne bi potpuno odgovarala, jer su jezgro njezinih osjećaja u vezi s njim obavijali - i donekle mijenjali - drugi osjećaji: stid zbog neuspjelog braka, čežnja za onih nekoliko stvari do kojih joj je bilo silno stalo (primjerice Poohova stolca), osjećaj euforične slobode koji kao da se svakodnevno obnavljao u neko doba, te olakšanje tako hladno da je bilo na određen način užasno; olakšanje koje vjerojatno osjeća hodač po žici koji se zaljulja na rubu ravnoteže pri prelasku preko dubokog kanjona... a tad je povrati.

No strah je bio osnovni ton; u to nije bilo sumnje. U prva dva tjedna u K&S-u, ponavljao joj se uvijek isti san: sjedila je u pletenom stolcu na trijemu kad bi se ispred kuće zaustavila nova crvena Sentra. Vozačeva bi se vrata otvorila i izašao bi Norman, bio je odjeven u crnu pamučnu majicu s otisnutim zemljovidom Južnog Vijetnama. Katkad bi tekst ispod zemljovida glasio DOM JE GDJE JE SRCE, a kadšto BESKUĆNIK S AIDSOM. Hlače su mu bile poprskane krvlju. Sićušne kosti - nalik kostima prstiju - klatile su mu se s uski. U jednoj je ruci držao nekakvu masku koja je bila poprskana krvlju i tamnim komadićima mesa. Pokušala bi ustati iz stolca u kojem je sjedila, ali nije mogla; kao da je bila oduzeta. Mogla je samo sjediti i gledati ga kako joj polako prilazi dok mu naušnice od kostiju poskakuju. Mogla je samo sjediti ondje dok joj je on govorio da želi s njom porazgovarati izbliza. On bi se nasmiješio i ona bi ugledala da su mu i zubi krvavi.

“Rosie?” blago upita Anna. “Jesi li ovdje?”

“Da”, reče ona, brzo izgovorivši to bez daha. “Ovdje sam i da, još ga se bojim.” “Znaš, to ne iznenađuje. Pretpostavljam da ćeš ga se na nekoj razini uvijek bojati.

Ali će sve biti u redu budeš li imala na umu da ćeš prolaziti kroz sve dulja i dulja razdoblja u kojima se nećeš ničeg bojati... i kad nećeš čak ni pomisliti na njega. Ali zapravo te nisam to pitala. Pitala sam te bojiš li se još da će doći za tobom.”

Da, još se bojala. Ne, ne kao prije. U proteklih četrnaest godina čula je puno njegovih telefonskih razgovora vezanih uz njegov posao i čula je njega i njegove kolege kako raspravljaju o mnogim slučajevima, katkad u sobi za rekreaciju, kadšto na trijemu. Jedva bi je primijetili kad bi im donijela termosicu s vrućom kavom ili nove boce piva. U tim razgovorima je skoro uvijek Norman vodio glavnu riječ, brza i nestrpljiva glasa dok bi se naginjao preko stola s bocom piva napola sakrivenom u velikoj šaci, požurujući ostale, odbacujući njihove sumnje, odbijajući razmisliti o njihovim pretpostavkama. U rijetkim bi prigodama čak i s njom porazgovarao o nekom slučaju. Dabome, nisu ga zanimale njezine ideje, ali je ona bila priručni zid o koji su se mogle odbijati njegove. Bio je brz, čovjek koji je želio rezultate jučer i bio sklon gubiti zanimanje za slučaj nakon tri tjedna. Takve bi slučajeve nazivao onako kako je Gert nazvala elemente samoobrane koje je pokazivala: ostaci.

Je li i ona za njega već ostatak?

Koliko je u to željela vjerovati. Koliko se trudila. A opet, nije joj... sasvim... uspijevalo.

“Ne znam”, reče ona. “Dio mene misli da bi se već pojavio da se namjerava pojaviti. Ali drugi dio misli da me vjerojatno još traži. A on nije vozač kamiona ili vodoinstalater; on je policajac. On zna kako se ljude traži.”

Anna kimne glavom. “Da, znam. To ga čini posebice opasnim a to znači da ćeš morati biti iznimno oprezna. A i važno je da zapamtiš da nisi sama. Dani kad si bila za tebe su prošlost, Rosie. Hoćeš li zapamtiti to?”

“Da.”

“Jesi li sigurna?” “Da.”

“A ako se on ipak pojavi, što ćeš učiniti?” “Zalupiti mu vrata u lice i zaključati ih.” “A zatim?”

“Nazvati 911.” “Bez oklijevanja?”

“Ni trenutka”, reče ona i to je bila istina, ali bi se bojala. Zašto? Jer je Norman policajac a i oni bi bili policajci, ljudi koje bi nazvala. Jer je znala da Norman zna kako postići što želi - on je bio prvorazredni pas tragač. Zbog onog što joj je Norman uporno ponavljao: da su svi murjaci braća.

“A nakon što nazoveš 911? Što ćeš tad učiniti?” “Nazvati tebe.”

Anna kimne glavom. “Sve će biti u redu. U najboljem redu.”

“Znam.” Rekla je to s uvjerenjem, ali je dio nje još dvojio... uvijek će dvojiti, pretpostavljala je ona, osim ako se on ne pojavi pa to prestane biti predmetom nagađanja. Dogodi li se to, hoće li ovaj život koji je proživjela u posljednjih mjesec i pol - K&S, hotel Whitestone, Anna, njezine nove prijateljice - izblijedjeli poput sna kad se probudi u trenutku kad se jednu večer začuje kucanje, ona otvori vrata i ugleda Normana? Je li to bilo moguće?

Rosie svrne pogled na svoju sliku, naslonjenu na zid pokraj uredskih vrata i shvati da nije. Slika je bila okrenuta licem prema zidu tako da se vidjela samo poleđina, ali shvati da je ipak vidi; slika žene na brijegu, iznad nje olujno nebo, a ispod nje zarasle ruševine hrama, već joj se jasno usjekla u mozak, nimalo poput sna. Ništa ne može pretvoriti njezinu sliku u san.

A uz malo sreće, na moja pitanja neću nikad morati dobiti odgovor, pomisli ona i lagano se nasmiješi.

“Anna, a stanarina? Koliko?”

“Tri stotine i dvadeset dolara mjesečno. Imaš li novaca za barem dva mjeseca?” “Da.” Anna je to, naravno, znala; da Rosie nema dovoljno zaleta koji će joj osigurati sigurno uzlijetanje, ne bi ni vodile ovaj razgovor. “Jako razumno. Što se tiče stanarine, za početak imam.”

“Za početak”, ponovi Anna. Složi prste u obliku piramide ispod brade i upilji se preko pretrpanog stola u Rosie. “Što me podsjetilo na tvoj novi posao. Zvuči predivno, a istodobno i nekako...”

“Neizvjesno? Privremeno?” Bile su to riječi koje su joj pale na um na povratku kući... zajedno s činjenicom da, usprkos oduševljenju Robbieja Leffertsa, ona zapravo nije sigurna može li ona raditi taj posao, a neće ni biti sigurna - ne sasma -do ponedjeljka ujutro.

Anna kimne glavom. “To nisu riječi koje bih ja upotrijebila - zapravo, ne znam koje bi to riječi bile - ali će poslužiti. Hoću reći, ostaviš li posao u Whitestoneu, ne mogu ti sto posto jamčiti da mogu srediti da te ponovno prime, posebice u kratkom roku. Kao što dobro znaš, ovdje u K&S stalno pristižu nove žene i one moraju biti moj prioritet.”

“Dabome. To mi je jasno.”

“Naravno, učinila bih sve što mogu, ali-”

“Ako ne upali ovo s poslom koji mi je ponudio gospodin Lefferts, potražit ću posao kao konobarica”, tiho će Rosie. “Leđa su mi bolje i mislim da bih mogla. Zahvaljujući Dawn, vjerojatno bih mogla dobiti noćnu smjenu u Seven-Eleven ili Piggly-Wiggly, ako dođe do toga.”

Dawn je bila Dawn Verecker, koja je držala početnički tečaj za službenike na registar kasi koja se nalazila u jednoj od stražnjih prostorija. Rosie je bila vrijedna učenica. Anna je još piljila u Rosie. “Ali ne smatraš da će do tog doći, zar ne?”

“Ne.” Ona uputi još jedan pogled svojoj slici. “Mislim da će sve biti u redu. Tvoj sam veliki dužnik...”

“Znaš što ti je činiti u vezi s tim, zar ne?”

“Šalji dalje.”

Anna kimne glavom. “Tako je. Ugledaš li inačicu sebe kako jednog dana ide niz ulicu - ženu koja izgleda izgubljeno i prestrašeno od vlastite sjene - šalji dalje.”

“Anna, smijem li te nešto upitati?”

“Što god želiš.”

“Rekla si da su tvoj i roditelji osnovali 'Kćeri i sestre'. Zašto? I zašto si ti nastavila? Ili, ako ti se više sviđa izraz 'šalji dalje'.”

Anna otvori jednu ladicu u stolu, prekopa po njoj i izvadi debelu knjigu. Dobaci je preko stola Rosie, koja je podigne i zagleda se u nju. Navru joj tako živa sjećanja, kao slike iz borbi koje se vrte u glavama ratnih veterana. U tom trenutku ne samo da se prisjetila vlage na unutarnjoj strani bedara, osjećaja sličnog laganim, zlokobnim poljupcima, nego kao da je to ponovno proživljavala. Vidjela je Normanovu sjenu kako stoji u kuhinji i razgovara na telefon. Vidjela je kako njegovi prsti-sjenke nemirno potežu žicu-sjenu. Čula ga je kako govori osobi na drugom kraju da je naravno riječ o hitnom slučaju, žena mu je trudna. A tad ga ugleda kako se vraća u sobu i počinje podizati dijelove knjige koju joj je istrgnuo iz ruke prije no što ju je počeo udarati. Ista crvenokosa žena bila je na naslovnici knjige koju joj je Anna dobacila. Sad je bila odjevena u plesnu večernju haljinu i u čvrstom stisku stasitog crnomanjastog muškarca žarka oka koji je - bez sumnje - u prednji dio jahaćih hlača imao uguran par smotanih čarapa.

U ovome je problem, rekao je Norman. Koliko sam ti puta rekao što mislim o takvom smeću?

“Rose?” Bila je to Anna. Zvučala je zabrinuto. A zvučala je i jako daleko, poput glasova koje se katkad čuje u snovima. “Rose, dobro ti je?” Ona podigne pogled s knjige (Miseryn ljubavnik, objavljivao je naslov onim istim crvenim slovima, a ispod njega Najuspaljenica knjiga Paula Sheldona!) i prisili se nasmiješiti. “Da, dobro mi je. Ovo izgleda vatreno.”

“Kostimirani ljubici su jedan od mojih skrivenih poroka”, reče Anna. “Bolji su od čokolade jer ne debljaju, a muškarci u njima bolji su nego oni stvarni jer te ne nazivaju u četiri sata ujutro, pijani, i ne cvile da im pružiš još jednu priliku. Ali su smeće a znaš li zašto?”

Rosie odmahne glavom.

“Zato što je u njima objašnjen cijeli svijet. Za sve postoje razlozi. Mogu biti nategnuti kao priče u tabloidima i mogu se protiviti svemu što iole inteligentna osoba zna o tome kako se ljudi ponašaju u životu, ali su razlozi tu, o da. U knjizi kao što je Miseryn ljubavnik, žena poput Anne Stevenson bez sumnje bi vodila 'Kćeri i sestre' jer je i sama bila zlostavljana žena... ili zato što je to bila njezina majka. Ali ja nikad nisam bila zlostavljana, a koliko znam, nije bila ni moja majka. Moj me suprug često ignorirao - razveli smo se prije dvadeset godina u slučaju da ti Pam i Gert to nisu rekle - ali nikad zlostavljao. U životu, Rosie, ljudi kadšto čine stvari, i dobre i loše, tek tako. Vjeruješ li to?”

Rosie polako kimne glavom. Mislila je na sve one trenutke kad ju je Norman udario, nanio joj bol, rasplakao je... a tad bi joj jedne večeri, bez razloga, donio pet ruža i izveo na večeru. Ako bi upitala zašto, kojim povodom, on bi najčešće samo slegnuo ramenima i rekao da baš 'ima volju počastiti je'. Drugim riječima, tek tako. Mama, zašto moram na spavanje u osam sati čak i ljeti kad je vani još dan? Tek tako. Tata, zašto je djeda morao umrijeti? Tek tako. Norman je bez sumnje smatrao da se tim povremenim čašćenjima i ludim izlascima može iskupiti za puno toga, da su oni ravnoteža za ono što je on vjerojatno smatrao svojom “naprasitošću”. Nikad nije znao (a ne bi ni shvatio da mu je i rekla) da su je oni užasavali još više nego njegova ljutnja i njegovi napadi bijesa. S njima se barem znala nositi.

“Mrzim ideju da sve što činimo, činimo zbog onoga što su ljudi učinili nama”, Anna će zlovoljno. “To nam oduzima slobodnu volju, nimalo ne objašnjava povremene svece i vragove koje primjećujemo oko sebe, a usto, ne zvuči mi istinito. No dobro izgleda u knjigama poput ovih Paula Sheldona. Utješno je. Dopušta vjerovati, barem nakratko, da je Bog razborit i da se ništa zlo neće dogoditi ljudima u knjizi koji su ti simpatični. Mogu li dobiti svoju knjigu? Večeras ću je pročitati do kraja. Uz puno vrućeg čaja. Litre.”

Rose se nasmiješi a Anna joj uzvrati osmijeh.

“Doći ćeš na zabavu, zar ne, Rosie? Na Ettinger's Pier. Bit će nam potrebna pomoć. Kao i uvijek.”

“Ma naravno”, reče Rosie. “Osim ako gospodin Lefferts ne zaključi da sam izniman talent i odredi da radim i subotom.”

“Sumnjam.” Anna ustane i obiđe stol; i Rosie ustane. Sad kad je njihov razgovor bio pri svršetku, ona se sjeti najvažnijeg pitanja.

“Anna, kad se mogu useliti?”

“Sutra, ako želiš.” Anna se prigne i podigne sliku. Zagleda se zamišljeno u riječi napisane ugljenom na poleđini pa je okrene.

“Rekla si da je čudna”, reče Rosie. “Zašto?”

Anna noktom kucne po staklu. “Zato što je žena u središtu slike, a okrenuta je leđima. To mi se čini iznimno neobičnim pristupom za takvu sliku, koja je inače naslikana prilično konvencionalno.” Ona pogleda u Rosie, a kad je nastavila govoriti, učini to kao da se ispričava. “Usto, zgrada u podnožju brijega nije u perspektivi.”

“Da. Mladić koji mi je prodao sliku spomenuo je to. Gospodin Lefferts je rekao da je to vjerojatno namjerno učinjeno. U protivnom bi se neke pojedinosti izgubile.”

“Vjerojatno je tako.” Ona se zagleda u sliku još nekoliko trenutaka. “Zaista ima nešto u njoj, zar ne? Punoće.”

“Ne shvaćam što želiš reći.”

Anna se nasmije. “Ni ja... samo ima nešto u njoj što me podsjeća na moje ljubice. Snažni muškarci, pohotljive žene, hormona na kile. Punoća je jedina riječ koja približno opisuje ono što želim reći. Zatišje pred buru. Vjerojatno zbog neba.” Ona ponovno okrene sliku i zagleda se u riječi napisane ugljenom. “Je li ti to privuklo pozornost? Tvoje ime?”

“Ne”, reče Rosie. “Kad sam vidjela Rose Madder na poleđini, već sam znala da želim tu sliku.” Ona se nasmiješi. “Vjerojatno slučajnost - nedopuštena u ljubavnim romanima kakve ti voliš.”

“Shvaćam.” Ali Anna nije izgledala kao da shvaća, ne sasma. Prijeđe jagodicom palca preko štampanih slova. Lako ih se brisalo.

“Da”, reče Rose. Odjedanput, bez ikakva razloga, osjetila se nelagodno. Kao da je, negdje daleko u onoj drugoj vremenskoj zoni, gdje je večer već pala, jedan muškarac pomislio na nju. “Rose je prilično često ime - nije kao Evangeline ili Petronella.”

“Vjerojatno si u pravu.” Anna joj pruži sliku. “Ali je ipak čudno to s ugljenom kojim je napisano.”

“Kako čudno?”

“Ugljen se tako lako briše. Ako nije zaštićen - a riječi na poleđini tvoje slike nisu -ubrzo se pretvori u mrlju. Riječi Rose Madder sigurno su nedavno napisane na poleđini. Ali zašto? Sama slika ne izgleda nova; stara je najmanje četrdeset godina, a možda osamdeset ili stotinu. A k tome je nešto na njoj čudno.”

“Što?”

“Nema umjetnikova potpisa”, reče Anna.

Četvrti dio

DIVOVSKA RAŽA

1

Norman je otišao od kuće u nedjelju, dan prije no što je Rosie trebala početi raditi na novom radnom mjestu... posao za koji još nije bila potpuno sigurna može liga obavljati. Krenuo je autobusom Continental Expressa s polaskom u 11:05. Nije bila riječ o štedljivosti nego o nečemu od životne važnosti - uvući se u Rosinu glavu. Norman si još nije mogao priznati kako ga je silno uzdrmao njezin potpuno neočekivan bijeg. Pokušao se uvjeriti da se uzrujao zbog bankovne kartice - samo zbog tog i ničeg više

- ali je u srcu znao da je posrijedi nešto drugo. Uzrujao se jer nije ništa naslutio. Ni najmanjeg predosjećaja.

Velik dio njihova braka znao je za svaku njezinu misao na javi a i većinu njezinih snova. To što se to promijenilo izluđivalo ga je. Njegov najveći strah - nepriznat ali ne potpuno skriven od dublje struje njegovih misli - bio je da je bijeg planirala tjednima, mjesecima, možda čak i godinu dana. Da je znao istinu o tome kako je i zašto otišla (drugim riječima, da je znao za kap krvi), vjerojatno bi ga to utješilo. A možda bi ga još jače uznemirilo.

Bez obzira na to, shvatio je da je njegov prvi poriv - da skine supružničku kapu i natakne detektivsku - bila loša zamisao. Nakon telefonskog poziva Olivera Robbinsa, shvatio je da treba skinuti obje kape i nataknuti njezinu. Morat će misliti kao ona, a voziti se autobusom kojim je ona otputovala bio je početak.

On se popne u autobus s malom putnom torbom u ruci i stane pokraj vozačeva sjedišta, gledajući niz prolaz.

“A da se makneš, prijatelju?” upita muškarac iza njega. “Želiš doznati kako je imati slomljeni nos?” odgovori Norman kao iz topa. Čovjek iza njega nije na to imao ništa reći.

Ostane stajati još trenutak-dva, razmišljajući na koje bi sjedalo (ona) sjeo, pa krene niz prolaz. Ona ne bi otišla sasma otraga; njegova osjetljiva Rose nikad ne bi sjela na sjedište blizu zahoda osim ako bi sva mjesta bila zauzeta, a Normanov dobri prijatelj Oliver Robbins (od koga je kupio kartu, baš kao i ona) uvjerio ga je da je autobus u 11:05 malokad pun. A ne bi ni sjela iznad kotača (odveć truckanja) a ni preblizu naprijed (previše upadno). Ne, njoj bi odgovaralo negdje u sredini, na lijevoj strani autobusa, jer je ljevakinja, a ljudi koji misle da biraju nasumce često odabiru stranu svoje dominantne ruke.

Radeći kao policajac, Norman je počeo vjerovati da je telepatija potpuno moguća, ali da je teška ili nemoguća, ako se natakne pogrešna kapa. Mora se ući u glavu osobe za kojom tragaš poput neke male krtice i osluškivati ne otkucaje srca nego asocijacije: ne misli, nego način razmišljanja. A kad naposljetku do tog dođeš, možeš poći prečicom - možeš presjeći zavoj misli tvog plijena i jedne noći, kad se on ili ona tome najmanje nada, eto te, zakorakneš iza vrata... ili ležiš ispod kreveta držeći nož u ruci, spreman ga sjuriti kroz madrac čim opruge zaškripe i bijedni kreten (u ovom slučaju kretenka) legne.

“Kad najmanje očekuješ”, Norman promrmlja kad je sjeo, nadao se, na njezino sjedište. Svidio mu se zvuk tih riječi, pa ponovi kad je autobus počeo natraške izlaziti sa svog perona, spreman krenuti na zapad: “Kad najmanje očekuješ.”

Bilo je to dugo putovanje, ali je prilično u njemu uživao. Dvaput je izašao i otišao na zahod na odmorištima iako mu zapravo nije bila nužda, jer je znao da bi ona trebala ići, a ne bi otišla na zahod u autobusu. Rose je bila gadljiva ali je Rose imala i slabe bubrege. Vjerojatno genetski dar njezine pokojne majke, koja je Normanu uvijek izgledala kao kuja koja ne može proći pokraj grma a da se ne zaustavi, digne nogu i popisa se.

Na drugom odmorištu on ugleda šestero ljudi okupljenih oko pepeljare kod ugla zgrade. Na trenutak se čeznutljivo zagleda u njih, pa prođe pokraj njih i uđe u restoran. Umirao je od želje za dimom, ali Rose ne bi; nije imala tu naviku. Umjesto toga on se zaustavi i opipa nekoliko plišanih životinja jer je Rose voljela takve gluposti a tad kupi džepno izdanje kriminalističkog romana s police pokraj vrata jer je ona katkad čitala ta sranja. Milijun puta joj je rekao da stvarni posao policije nimalo ne sliči glupostima u tim knjigama i ona bi se uvijek složila s njim - ako on tako kaže, mora biti istina - ali ih je svejedno nastavljala čitati. Ne bi se odveć iznenadio kad bi doznao da je Rosie okretala istu ovu policu, odabrala knjigu s nje... a tad je nevoljko vratila, ne želeći potrošiti pet dolara na trosatnu zabavu kad ima tako malo novca a toliko puno neodgovorenih pitanja.

Pojede salatu, prisilivši se da pritom čita knjigu a tad se vrati na svoje sjedište u autobusu. Uskoro su ponovno krenuli. Norman je sjedio s knjigom u krilu, promatrao sve šira polja kako je urbanizirani istok gubio snagu. Vratio je sat unazad kad ih je vozač obavijestio da je vrijeme za to, ne zato što bi hajao za vremenske zone (idućih tridesetak dana ravnat će se prema svom vremenu) nego zato što bi Rose to učinila. On podigne knjigu, pročita kako je vikar našao leš u vrtu, dosadi mu pa je ponovno spusti. No to je bilo samo na površini. U duši mu uopće nije bilo dosadno. U duši se osjećao čudno poput Zlatokose iz stare dječje bajke. Sjedio je u stolcu Bebe Medvjedića, držao u krilu knjigu Bebe Medvjedića u potrazi za kućicom Bebe Medvjedića. Uskoro, bude li sve išlo po planu, ležat će skriven ispod krevetića Bebe Medvjedića.

“Kad to najmanje očekuješ”, reče on. “Kad to najmanje očekuješ.” On siđe s autobusa u ranim jutarnjim satima i stane odmah iza vrata, prelazeći pogledom po šupljoj čekaonici visokih stropova, pokušavajući ne reagirati kao policajac na svodnike i uličarke, muške kurve i prosjake, pokušavajući ih vidjeti onako kako ih je ona vidjela, kad je sišla s istog autobusa i ušla u ovu istu čekaonicu, u ovaj isti sat, kad je ljudska priroda uvijek na niskim granama.

Stajao je ondje i prepuštao se da ga taj svijet zapljusne: izgledom, mirisom, okusom i dodirom. Tko sam ja? upita se on. Rose Daniels, odgovori on. Kako se osjećam?

Maleno. Izgubljeno. I prestrašeno. To je ono najvažnije. Prestrašena sam skroz-naskroz.

Na trenutak ga obuzme užasna pomisao: a što ako se, u strahu i panici, Rose obratila pogrešnoj osobi? To je bilo moguće; za određeni tip zlikovaca, ovakva mjesta bila su pojilišta. Što ako ju je ta pogrešna osoba odvela u tamu, opljačkala pa ubila? Nije pomoglo to što se uvjeravao kako je to malo vjerojatno; on je bio policajac i znao je da nije tako. Ako je, na primjer, neki manijak ugledao onaj glupi jeftini prsten iz automata-

On nekoliko puta duboko udahne, pa pregrupira, preusmjeri onaj dio mozga koji je pokušavao biti Rose. A što je drugo mogao? Ako je ubijena, ubijena je. On tu ništa ne može učiniti, pa je najbolje o tome ne razmišljati... a usto, nije mogao podnijeti pomisao da mu je možda na taj način pobjegla, da je neki nakokaizirani polucrnčić možda uzeo što pripada Normanu Danielsu.

Nema veze, reče u sebi. Nema veze, samo radi svoj posao. A sad je tvoj posao da hodaš kao Rosie, govoriš kao Rosie, misliš kao Rosie.

On polako ude u čekaonicu, držeći lisnicu u jednoj ruci (zamjena za njezinu torbicu), gledajući ljude koji su jurili pokraj njega u virovima, neki tegleći kovčege, neki balansirajući kartonske kutije povezane špagom na ramenima, neki ruku prebačenih preko ramena svojih djevojaka ili struka svojih momaka. Dok je on tako gledao, neki muškarac dojuri do žene i dječačića koji su maločas sišli s Normanova autobusa. Poljubi ženu, pa dohvati dječaka i odbaci ga visoko u zrak. Dječak zavrišti od dragosti i straha.

Prestrašen sam - sve je novo, sve je drukčije i prestrašen sam na smrt, reče si Norman. Jesam li siguran u bilo što? Mogu li u bilo što imati povjerenja? U bilo što?

On prijeđe preko prostranog poda obloženog keramičkim pločicama, ali polako, polako, osluškujući odjek svojih stopa i pokušavajući sve gledati kroz Rosine oči, pokušavajući osjetiti sve preko njezine kože. Brzo zime prema videosalonu, u djecu zastakljenih pogleda (kod nekih je to bio samo umor uobičajen u tri sata ujutro; kod nekih je bila riječ o marihuani), pa ponovno pogleda po čekaonici. Ona gleda u red javnih govornica, ali koga bi nazvala? Nema prijatelja, nema rodbine - čak ni poslovičnu milosrdnu staru tetu u Texasu ili planinama Tennesseeja. Ona gleda u vrata koja vode na ulicu, vjerojatno razmišlja da li da izađe, nade sobu za prenoćiti, stavi vrata između sebe i cijelog bijelog zbunjujućeg ravnodušnog opasnog svijeta - ima dovoljno novca za sobu, zahvaljujući njegovoj bankovnoj kartici - ali hoće li to učiniti?

Norman zastane u podnožju pomičnih stuba, mršteći se, preoblikujući pitanje: Hoću li ja to učiniti?

Ne, zaključi on, neću. Kao prvo, ne želim se prijaviti u motelu u pola četiri ujutro a da me izbace u podne; skupo bih prošla. Mogu ostati na nogama malo dulje, još se malo održavati na živcima, budem li morala. Ali me još nešto zadržava ovdje; u nepoznatom sam gradu a do zore je još najmanje dva sata. Vidjela sam puno kriminalističkih serijala na televiziji, pročitala puno krimića i udana sam za policajca.

Znam što se može dogoditi ženi koja sama izađe u tamu pa mislim da ću pričekati svanuće.

I tako, što činim? Kako utuci vrijeme?

Njegov želudac odgovori umjesto njega na to pitanje, zakruljivši. Da, moram nešto pojesti. Posljednji smo put stali u šest sati navečer i prilično sam gladna.

Nedaleko blagajni bila je kafeterija i Norman krene u tom smjeru, preskačući preko torbaša i suzdržavajući se da ne udari s nekoliko ružnih, ušljivih glava o čeličnu nogu najbližeg stolca. U posljednje je vrijeme sve češće morao obuzdavati takve porive. Mrzio je beskućnike, smatrao ih psećim govnom na dvije noge. Mrzio je njihove cvileće isprike i to kako nevješto glume luđake. Kad jedan koji je bio samo napola komatozan posrne k njemu i zamoli ga za sitniš, Norman se jedva suzdrži da ne pograbi skitnicu za ruku i utopliga staromodnom 'indijanskom vatrom'. Umjesto tog reče: “Ostavite me na miru, molim vas” blagim glasom jer bi ona tako rekla i to na takav način.

Dohvati slaninu i kajganu s grijača, ali se prisjeti da ona ne bi jela takvu hranu osim ako on to ne bi zahtijevao od nje, što bi nekad učinio (što ona jede njemu nije bilo važno, ali je bilo važno, jako važno da ona ne zaboravi tko je gazda). Umjesto tog naruči hladne pahuljice, zajedno s ogavnom kavom i pola grejpfruta koji je izgledao kao da je stigao brodom Mayflower¹⁷. Hrana mu popravi raspoloženje, rasani ga. Kad je pojeo, automatski posegne za cigaretom, na trenutak dotakne kutiju u džepu od košulje, pa spusti ruku. Rose nije pušila, stoga Rosie ne bi mogla biti podložna potrebi koju je on sad osjetio. Nakon trenutak ili dva meditacije na tu temu, želja ga mine, kao što je znao da će se dogoditi.

Prvo što je ugledao kad je izašao iz kafeterije i zastao, gurajući stražnji dio košulje u hlače rukom koja nije držala njegovu lisnicu, bio je velik plavo-bijeli krug na čijem su vanjskom rubu bile otisnute riječi POMOĆ PUTNICIMA.

U Normanovoj glavi upali se stotinu svjećica. Da odem ondje? Da odem do šaltera ispod tog velikog, utješnog znaka? Da odem pogledati ima li ondje nešto za mene? Naravno da ću otići - nego kamo?

On ode ondje, ali zaobilazno, najprije klisne pokraj šaltera pa se okrene polukružno i krene natrag, dobro osmotrivši službenika za šalterom s obje strane. Bio je to ćifut štapićastog vrata, u dobi od pedesetak godina, koji je izgledao opasno poput Bambijeva prijatelja zeca Thumpera. Čitao je novine. Norman ih proglasi Pravdom. Svako malo bi podigao pogled s njih i besciljno pogledao po čekaonici. Da je Norman još glumio Rose. Thumper bi ga bez sumnje primijetio, ali je Norman ponovno glumio Normana, detektiva inspektora Danielsa koji vreba kriminalca, a to je značilo da se uklopio u okolinu. Uglavnom je hodao naprijed-natrag u blagom luku iza šaltera (kretanje je bilo važan dio; na ovakvim mjestima opasnost da vas primijete prijeti jedino ako stojite na mjestu), izvan Thumperova vidokruga ali dovoljno blizu da čuje što on govori.

Oko četiri i petnaest, uplakana žena priđe šalteru. Reče Thumperu da je putovala Greyhound autobusom iz New York Cityja i da joj je netko ukrao lisnicu iz torbice dok je spavala, bla-bla. Žena je upotrijebila nekoliko Thumperovih papirnatih maramica a on joj je našao hotel koji će joj vjerovati na riječ nekoliko dana, dok joj suprug ne pošalje novac.

Da sam ja vaš suprug, gospođo, osobno bih vam donio novac, pomisli Norman, još iscrtavajući male njihaje klatna iza šaltera. A donio bih vam i na brzaka nogu u tur jer ste učinili takvu glupost.

U telefonskom razgovoru s hotelom. Thumper se predstavi kao Peter Slowik. Normanu je to bilo dovoljno. Kad je čifiit ponovno počeo razgovarati s onom ženom i davati joj upute, Norman napusti blizinu šaltera i vrati se javnim govornicama gdje su još bila dva tele fonska imenika koje nitko nije zapalio, razderao na komade ili odnio. Potrebni podatak mogao bi doznati poslije tako da nazove svoju policijsku postaju, ali nije želio to učiniti. Ovisno o tome kako će se stvari odvijati s čifutom koji čita Pravdu, nazivati ljude moglo bi biti opasno, nešto što bi se moglo osobi poslije obiti o glavu. A pokazalo se i nepotrebnim. U gradskom imeniku bila su samo tri Slowika ijedan Slowick. A samo jedan od njih bio je Peter.

Daniels zapiše Thumpersteinovu adresu, ode s kolodvora i priđe stajalištu taksija. Prvi je taksist bio bijelac - za promjenu - i Norman ga upita ima li u ovom gradu još hotela u kojem se soba može platiti gotovinom i gdje ne mora slušati utrke žohara kad se ugasi svjetlo. Vozač se zamisli, pa kimne glavom. “Whitestone. Dobar, jeftin, primaju gotovinu, ništa ne pitaju.”

Norman otvori stražnja vrata taksija i uđe. “Krenimo”, reče.

2

Robbie Lefferts je bio ondje, kako je obećao, kad je Rosie, hodajući za prelijepom crvenokosom djevojkom dugih manekenskih nogu, u ponedjeljak ujutro ušla u Studio C tvrtke Tape Engine. Bio je ljubazan prema njoj kao onomad na ulici, kad ju je nagovorio da čita naglas iz knjige koju je maločas kupio. Rhoda Simons, četrdesetogodišnjakinja koja će biti njezin redatelj, također je bila ljubazna prema njoj, ali... redatelj! Tako čudna riječ u vezi s Rosie McClendon, koja čak nije otišla na audiciju za školsku predstavu u četvrtom razredu srednje škole. I Curtis Hamilton, tonski snimatelj, bio je ljubazan, iako je na početku imao previše posla s kontrolnom pločom da bi joj uputio nešto više od brzog, uzgrednog stiska ruke. Rosie s Robbiem i gospođom Simons popije kavu prije porinuća (kako se Robbie izrazio). Uspjelo joj je popiti kavu a ne proliti ni kapi. No kad je prošla kroz dvostruka vrata u malu kabinu za snimanje staklenih zidova, obuzme je tako silna panika da je skoro ispustila snop fotokopija koje je Rhoda nazvala 'listovima'. Osjećala se kao kad je ugledala crveni automobil kako ide prema njoj po Ulici Westmoreland i pomislila da je to Normanova Sentra.

Vidjela ih je kako zure u nju s druge strane staklene pregrade - čak je i ozbiljni Curtis Hamilton sad gledao u nju - a njihova su lica izgledala iskrivljena i valovita, kao da ih gleda kroz vodu a ne zrak. Tako zlatna ribica vidi ljude koji zaviruju kroz plohu akvarija, pomisli ona a odmah potom: Ja to ne mogu. Kako sam zaboga uopće i mogla pomisliti da bih mogla?

Začuje se glasni škljocaj od kojeg poskoči.

“Gospođo McClendon?” bio je to snimateljev glas. “Molim vas da sjednete ispred mikrofona da odredim jačinu.”

Nije bila sigurna može li. Nije bila sigurna ni može li se pomaknuti. Bila je kao ukopana, gledala u mjesto gdje je glava mikrofona bila uperena u nju poput glave neke opasne, futurističke zmije. Čak ako uspije prijeći preko prostorije, ništa neće izaći iz njezinih usta kad sjedne, ni škripaj.

U tom trenutku Rosie ugleda kako se sve što je gradila ruši - munjevito joj projuri ta misao kroz mozak užasavajućom brzinom starog kratkometražnog filma s kevstonskim policajcima. Ugleda kako je izbacuju iz ugodne garsonijere u kojoj je živjela samo četiri dana jer je potrošila zalihu gotovine, ugleda kako joj svi u 'Kćerima i sestrama', čak i Anna, okreću leđa.

Pa ne mogu ti valjda vratiti tvoj ležaj, ha? začuje Annin glas u glavi. Kao što dobro znaš, u K&S uvijek ima novih žena, i one moraju biti moj prioritet. Rosie, zašto si bila tako budalasta? Kako si mogla uopće pomisliti da bi mogla biti umjetnica, čak i na tako skromnoj razini? Ugleda se kako je odbijaju uzeti za konobaricu u kavanama u središtu grada, ne zbog izgleda nego zbog mirisa - poraza, stida i propalih očekivanja.

“Rosie?” Bio je to Rob Lefferts. “Molim te sjedni da Curt može izmjeriti jačinu.” On nije znao, oba muškarca nisu znala, ali Rhoda Simons jest... ili je barem nagađala. Uzela je olovku koja joj je virila iz kose i crtkala po bloku ispred nje. Ali nije gledala u to što crta; gledala je u Rosie. Skupila je obrve i mrštila se.

Odjedanput, poput utopljenice koja lamata rukama oko sebe ne bi li dohvatila nekakav plutajući ostatak broda koji bi je mogao održati na površini, Rosie se zatekne kako misli na svoju sliku. Objesila ju je točno na mjesto koje je Anna predložila, pokraj prozora u dnevnom boravku - ondje je čak bila i kukica za sliku, preostala od prijašnje stanarke. Bilo je to izvrsno mjesto, posebice navečer; gledaš kroz prozor, u sunce koje zalazi iza šumovitog, crno-zelenog pojasa parka Bryant, pa ponovno u sliku, pa ponovno u park. Te dvije stvari savršeno su si pristajale, prozor i slika, slika i prozor. Nije znala zašto je tome tako, ali tako je bilo. No izgubi li sobu, slika će morati dolje...

Ne, mora ostati ondje, pomisli ona. Ondje joj je mjesto!

To je naposljetku pokrene. Ona polako priđe stolu, stavi svoje listove (uvećane fotokopije stranica džepnog izdanja romana objavljenog 1951. godine) ispred sebe i sjedne. Samo što je to više sličilo padu, kao da su joj koljena bila učvršćena klinovima koje joj je netko izvukao.

Možeš ti to. Rosie, unutarnji je glas uvjeravao, ali je njegova uvjerljivost zazvučala lažno. Učinila si to na uglu ispred zalagaonice pa možeš to učiniti i ovdje.

Nije se iznenadila kad je shvatila da je to nije razuvjerilo. Ono što ju je iznenadilo bila je iduća pomisao: Žena na slici ne bi se bojala; žena u grimiznoj tunici ne bi se nimalo prestrašila zbog ove dječje igre.

Naravno, ta je pomisao bila smiješna; da je žena sa slike stvarna osoba, živjela bi u drevnom svijetu u kojem se zvijezde repatice smatralo vjesnicima propasti svijeta, za bogove se smatralo da stoluju na vrhovima planina, a većina puka živjela je i umirala a da nije vidjela knjigu. Kad bi ženu iz tog doba prenijeli u ovakvu prostoriju, staklenih zidova i hladnog svjetla u kojoj iz jedinog stola viri glava čelične zmije, ili bi vrišteći pobjegla prema vratima ili bi se onesvijestila.

Samo što je Rosie mislila da se plavokosa žena u grimiznoj tunici nikad u životu nije onesvijestila i da bi bilo potrebno puno više od tonskog studija da ona počne vrištati.

Razmišljaš o njoj kao da je živa, unutarnji joj glas reče. Zvučao je nervozno. Sigurna si da je to pametno?

Ako mi pomogne da se iz ovog izvučem, budi sigurna da jest, uzvrati ona glasu u mislima.

“Rosie?” Dopirao je glas Rhode Simons kroz zvučnike. “Je li ti dobro?”

“Da”, reče ona i lakne joj kad shvati da još ima glasa, i da je tek malo hrapav. “Žedna sam, to je sve. I prestrašena na smrt.”

“Ispod lijeve strane stola je prenosivi hladnjak s Evianom¹⁸ i voćnim sokovima”, reče Rhoda. “A što se tiče straha, to je prirodno. I proći će.”

“Reci još nešto, Rosie”, zamoli Curtis. Sad je na ušima imao slušalice i prebirao po tipkama na kontrolnoj ploči.

Panika je zaista prolazila, zahvaljujući ženi u grimiznoj halji. Misliti na nju bilo je djelotvornije sredstvo za smirenje od petnaest minuta ljuljanja u Poohovu stolcu.

Ne, nije riječ o njoj, nego o tebi, unutarnji joj glas reče. Ti si na vrhu onog brda, mala, barem zasad, ali svojom zaslugom. I učini mi, molim te, uslugu, bez obzira na to kako dalje krene. Pokušaj imati na umu tko je ovdje zapravo Rosie, i tko je stvarna Rosie.

“Govori o bilo čemu”, govorio joj je Curtis. “Nije važno što.”

Na trenutak nije znala što treba učiniti. Pogled joj padne na listove ispred nje. Na prvom je bila reprodukcija naslovnice. Na njoj je bila prikazana oskudno odjevena žena koju napastuje krupan, neobrijan muškarac s nožem. Muškarac je imao brkove i misao joj tako brzo proleti glavom da ju je jedva razaznala (može ševa da ti ga umočim) pa joj okrzne svijest poput zapaha smrdljivog zraka.

“Pročitat ću knjigu s naslovom The Manta Ra¹⁹“, reče ona, nadajući se, normalnim glasom. “Objavila ju je 1951. godine Lion Books, mala kuća koja je objavljivala džepna izdanja. Iako na naslovnici piše da je autorovo ime... je li dovoljno?”

“Dovoljno za vrpce”, reče Curtis, odguravajući se nogama s jednog kraja kontrolne ploče do drugog na stolcu na kotačima. “Treba mi još malo za DAT²⁰. Ali dobro zvučiš.”

“Da, predivno”, reče Rhoda i Rosie shvati da ne umišlja da je u redateljičinu glasu osjetila olakšanje.

Ohrabrena, Rosie se ponovno obrati mikrofonu.

“Na naslovnici knjige piše da je knjigu napisao Richard Račine, ali gospodin Lefferts - Rob - kaže da ju je zapravo napisala žena po imenu Christina Bell. Ona je dio audioserije neskraćenih verzija romana pod nazivom 'Žene pod maskom', a dobila sam taj posao jer je žena koja je trebala čitati romane Christine Bell dobila ulogu u-”

“Menije dovoljno”, reče Curtis Hamilton.

“Bože, zvuči kao Liz Taylor u Butterfield 5”, reče Rhoda Simons i pljesne rukama. Robbie kimne glavom. Široko se smiješio, očito razdragan. “Rhoda će ti pomoći, ali ako budeš čitala kako si mi čitala Tamni prolaz ispred zalagaonice, svi ćemo biti sretni i zadovoljni.”

Rosie se sagne, za dlaku izbjegne da ne zvekne glavom o stol, pa izvadi bocu vode iz hladnjaka. Kad je odvrnula čep, shvati da joj se ruke tresu. “Dat ću sve od sebe. Obećajem vam.”

“Znam da hoćeš”, reče on.

Sjeti se žene na brijegu, Rosie si reče. Sjeti se kako stoji ondje, i ne boji se ničeg što joj prilazi sprijeda iz njezina svijeta ili straga iz mojeg. Nema oružja, ali se ne boji - ne treba se vidjeti njezino lice da bi se to znalo, vidi se to po tome kako drži leđa. Ona je...

“... spremna na sve”, promrmlja Rosie i nasmiješi se.

Robbie se nagne naprijed na svojoj strani staklene pregrade. “Molim? Nisam te čuo.”

“Rekla sam da sam spremna”, reče ona.

“Jačina je dobra”, reče Curtis i okrene se Rhodi koja je položila fotokopirani primjerak romana pokraj svoje hrpe papira. “Spremni kad i vi, profesore.”

“Rosie, pokažimo im kako se to radi”, reče Rhoda. “Ovo je The Manta Ray od Christine Bell. Izdavač je Audio Concepts, redateljica Rhoda Simons, a čita Rose McClendon. Vrpca se okreće. Prvi put, na moj znak i... sad.”

Bože, ne mogu, ponovno pomisli Rosie a tad usmjeri pogled svog uma na jednu jedinu blještavu sliku: zlatnu grivnu žene na slici na njezinoj desnoj nadlaktici. Kako je slika postajala jasnija, tako je počeo prolaziti taj posljednji grč panike.

Prvo poglavlje.

“Nella je primijetila da je slijedi muškarac u iznošenom sivom kaputu istom kad se našla između uličnih svjetiljaka; smećem posuta uličica zjane s njezine lijeve strane poput čeljusti nekog starca koji je umro s hranom u ustima. Ali je tad bilo prekasno. Ona začuje kako je sustiže zvuk njegovih cipela s metalnim zakovicama na petama, i velika ruka, prekrivena skorenom prljavštinom, sune iz tame...”

3

Rosie te večeri gurne ključ u bravu svoje garsonijere na drugom katu u Ulici Trenton u sedam i petnaest. Bila je umorna i znojna - ljeto je ove godine rano stiglo u grad - ali i jako sretna. Udobno smještena na jednoj ruci bila je mala vrećica živežnih namirnica. Iz nje je virio svežanj žutih letaka, koji su najavljivali tradicionalnu ljetnu zabavu i koncert 'Kćeri i sestara'. Rosie je otišla u K&S da im ispriča kako je prošao njezin prvi dan na poslu (pucala je od zadovoljstva), a na odlasku, Robin St James zamoli je da ponese desetak letaka i pokuša ih izložiti u trgovinama u njezinu susjedstvu. Rosie, upinjući se da ne pokaže kako je oduševljena time što ima susjedstvo, pristane ponijeti koliko je mogla nositi.

“Spasila si mi život”, reče Robin. Ona je ove godine bila zadužena za prodaju ulaznica i nije tajila da se zasad ne prodaju bogzna kako. “Rosie, ako te netko pita, reci im da ovdje nema odbjeglih tinejdžerki i da nismo lezbijke. Te su priče pola problema s prodajom ulaznica. Hoćeš li to učiniti?”

“Dabome”, odgovorila je Rosie, znajući da neće. Nije si mogla zamisliti da trgovcu kojeg dotad nije vidjela održi predavanje o tome što 'Kćeri i sestre' jesu... a što nisu.

Ali mogu reći da su simpatične žene, pomisli ona, uključi ventilator u kutu pa otvori hladnjak da pospremi to malo hrane. A tad, naglas reče: “Ne, reći ću gospode. Simpatične gospođe.”

Naravno, to je vjerojatno bolja zamisao. Muškarci - posebice oni stariji od četrdeset godina - iz nekog razloga više vole tu riječ nego žene. Glupost (a po Rosienu mišljenju, način na koji neke žene kvocaju i pretjeruju zbog semantike još je gluplji), ali je to razmišljanje podsjeti na način na koji je Norman govorio o prostitutkama koje bi uhitio. Nikad ih nije nazivao gospođama (tu je riječ upotrebljavao kad bi govorio o suprugama svojih kolega, npr. 'Žena Billa Jessupa je stvarno fina gospođa'); nikad ih nije zvao ni ženama. Zvao ih je ženskama. Te ženske ovo, te ženske ono. Tek je sad shvatila koliko je mrzila tu tešku, zadriglu riječ. Ženske. Kao kad se pokušavaš suzdržati da ne povratiš.

Zaboravi ga, Rosie, on nije ovdje. Neće biti ovdje.

Kao i uvijek, ta jednostavna misao ispuni je radošću, čuđenjem i zahvalnošću. Rekli su joj - uglavnom na grupnoj terapiji u K&S-u

- da će taj ushit proći, ali je u to teško mogla povjerovati. Živi sama. Umakla je nemani. Slobodna je.

Rosie zatvori vrata hladnjaka, okrene se i pogleda na drugu stranu sobe. Pokućstvo je bilo minimalno a ukrasi - osim njezine slike - nepostojeći, ali ipak nije bilo ničeg zbog čeg ne bi poželjela klicati od radosti. Lijepi zidovi boje slonove kosti koje Norman Daniels nikad nije vidio, stolac iz kojeg je Norman Daniels nikad nije izbacio zbog 'drskosti', televizor koji Norman Daniels nikad nije gledao, podrugljivo se cereći vijestima ili se smijući reprizama serijala Korak po korak i Kafić Uzdravlje. A najbolje od svega je bilo to da nije bilo ugla u kojem je sjedila zaplakana i mislila kako mora povratiti u pregaču ako je uhvati mučnina u želucu. Jer on nije ovdje. On neće biti ovdje.

“Sama sam”, promrmlja Rosie... pa zagrli samu sebe od radosti.

Ona priđe slici. Tunika plavokose žene kao da je žarila na svjetlosti kasnog proljeća. A ona je žena, pomisli Rosie. Nije ni gospođa, a još manje ženska. Stoji na svom brijegu, bez straha gleda u ruševine hrama i srušene bogove...

Bogove? Ali samo je jedan... zar ne?

Ne, ona shvati, zapravo su dva -jedan spokojno gleda u olujne oblake sa svog mjesta blizu prevrnutog stupa, a drugi je sasma na desnoj strani. Ovaj gleda u stranu kroz visoku travu. Nazire se tek bijeli luk kamenog čela, šupljina jednog oka ijedna uska; ostatak je skriven. Njega nije primijetila dosad, pa što? Na slici je vjerojatno bilo puno stvari koje još nije primijetila, puno sitnih pojedinosti - kao jedna od onih slika

Skriveni predmet, puna stvari koje isprva ne vidite, a... a to su gluposti. Slika je zapravo jako jednostavna. “Odnosno”, šapne Rosie, “bila je.”

Uhvati se kako razmišlja o Cynthijinoj priči o slici u župnom dvoru u kojem je odrasla... De Soto gleda na zapad. Kako je satima sjedila ispred nje, gledala u nju kao u televizor, gledala kako rijeka teče.

“Pretvarala da gleda kako teče”, reče Rosie i potrči k prozoru, nadajući se uhvatiti povjetarac i ispuniti sobu njime. U sobu joj uplove slabi glasovi djece s igrališta u parku i veće djece koja su igrala košarku. “Pretvarala se, i ništa drugo. To djeca rade. I ja sam to radila.”

Ona štapom podboči prozor - jer bi u protivnom nakratko ostao na mjestu a zatim se s treskom zalupio - i ponovno se okrene prema slici. Iznenadna, zbunjujuća misao, misao tako snažna da nije uopće sumnjala u njezinu istinitost, padne joj na um. Nabori i pregibi na grimiznoj halji nisu bili isti. Promijenili su položaj. A promijenili su položaj jer je žena odjevena u tu togu ili tuniku, ili što već, promijenila položaj.

“Luda si ako tako misliš”, šapne Rosie. Srce joj je tuklo. “Hoću reći, totalno ćaknuta. Znaš to, zar ne?”

I znala je. No ipak, ona se nagne bliže slici, zapilji u nju. Ostane u tom položaju, očiju manje od pet centimetara od naslikane žene na vrhu brda, skoro trideset sekundi, zadržavajući dah da ne bi zamaglila staklo koje je pokrivalo sliku. Naposljetku se odmakne i ispusti zrak iz pluća uzdahom, uglavnom olakšanja. Nabori i pregibi na tunici nisu se uopće promijenili. Bila je sigurna u to. (Odnosno, gotovo sigurna.) To je samo njezina mašta, šali se s njom nakon napornog dana -dana koji je bio i predivan i užasno stresan.

“Da, ali sam ga preživjela”, reče ona ženi u tunici. Razgovarati naglas sa ženom na slici već joj se činilo potpuno u redu. Možda malo otkačeno, ali što? Što smeta? Tko će znati? A to što joj je plavokosa bila okrenuta leđima nekako joj je pomoglo povjerovati da je doista sluša.

Rosie ode do prozora, osloni se dlanovima o prozorsku dasku i pogleda van. Preko puta ulice, djeca su se smijala i igrala bejzbol; trčali su od baze do baze i čvrsto stiskali palice. Točno ispod nje, zaustavljao se automobil. Nekad bi je prizor automobila koji se zaustavlja ispunio užasom, prikazala bi joj se Normanova šaka i Normanov prsten na toj šaci, kako joj se primiče, kako riječi Služba, odanost i zajedništvo postaju sve veće dok ne ispune cijeli svijet... ali je to vrijeme prošlo. Hvala Bogu.

“Zapravo, mislim da sam više nego preživjela”, reče ona slici. “Mislim da sam zaista dobro obavila posao. Robbie je tako mislio, znam, ali osoba koju sam zaista morala uvjeriti bila je Rhoda. Mislim da je kad sam ušla, bila pripravna uvjeriti samu sebe kako joj se ne sviđam, jer sam ja Robbiejevo otkriće, znaš?” Ona se ponovno okrene prema slici, kao što bi se neka žena okrenula prijateljici, želeći procijeniti po njezinu licu što misli o nekoj zamisli ili izjavi, ali je naravno žena na slici nastavila gledati niz brijeg prema srušenom hramu, okrenuvši Rosie leđa da po njima sudi.

“Znaš kako pokvarene mi ženske znamo biti”, reče Rosie i nasmije se. “Samo što mislim da sam je osvojila. Pročitali smo samo pedeset stranica, ali sam bila puno bolja potkraj, a usto, sva ta stara džepna izdanja su kratka. Kladim se da mogu završiti do srijede poslije podne, a znaš li što je u svemu tome najbolje? Zaradim skoro stotinu dvadesest dolara dnevno - ne tjedno, dnevno - a ima još tri romana Christine Bell. Ako mi Robbie i Rhoda daju i njih, ja-”

Ona zastane u pola rečenice, blene u sliku raširenih očiju. Više nije čula tihe povike s igrališta, nije čak čula ni korake koji su se uspinjali stubama s prvog kata. Ponovno se zagleda u motiv u desnom uglu slike - oblinu čela, oblinu bezizražajnog oka bez zjenica, oblinu uha. Odjedanput nešto shvati. Imala je i nije imala pravo -imala je pravo da se taj drugi razbijeni kip prije nije vidio, a prevarila se da je kamena glava izniknula na slici dok je ona snimala The Manta Ray. Zamisao da su nabori u ženinoj haljini promijenili položaj možda je bio pokušaj njezine podsvijesti da potkrijepi onaj prvi pogrešan dojam tako da izazove halucinaciju. To je ipak imalo malo više smisla nego ono što je sad vidjela.

“Slika je veća”, reče Rosie.

Ne. Nije to bilo to.

Ona podigne ruke, odmjeri zrak ispred obješene slike i potvrdi činjenicu da još pokriva istih metar na pola metra zida. Vidjela je i jednaku količinu bijelog paspartua unutar okvira, pa u čemu je problem?

Te druge kamene glave prije nije bilo, i u tome je problem, pomisli ona. Možda...

Rosie se odjedanput zavrti u glavi a u želucu osjeti mučninu. Čvrsto zatvori oči i počne trljati sljepoočice u kojima se pokušavala iznjedriti glavobolja. Kad je otvorila oči i ponovno pogledala u sliku, ona je zaskoči kao kad ju je vidjela prvi put, ne kao odvojeni elementi - hram, prevrnuti kipovi, grimizna tunika, podignuta lijeva ruka -nego kao cjelina, nešto što je zaziva vlastitim glasom.

Sad se na slici moglo vidjeti više toga. Bila je skoro sigurna da taj dojam nije tlapnja nego činjenica. Slika zapravo nije bila veća, nego se moglo vidjeti više na obje strane... i na vrhu i u dnu. Kao da je kino- operater iznenada shvatio da je stavio krive leće pa pretvorio kvadratičnu sliku trideset pet milimetarskog filma u sinemaskop. Sad se vidi ne samo Clint nego i kauboji koji mu stoje s obje strane. Rosie, šenula si. Slike se ne povećavaju.

Ne? Pa kako onda objasniti drugog boga? Bila je uvjerena da je on stalno bio ondje, a da ga je primijetila tek sad jer...

“Jer je sad slika šira na desnoj strani”, promrmlja ona. Razrogačila je oči iako bi bilo teško reći jesu li one izražavale zbunjenost ili čuđenje. “A i na lijevoj, a i na vrhu i u d-”

Na vratima iza njezinih leđa odjedanput se začuju kucaji, tako brzi i lagani da su se skoro sudarali jedan s drugim. Rosie se munjevito okrene. Osjećala se kao u usporenom filmu ili kao da hoda kroz vodu.

Nije zaključala vrata.

Ponovno se začuje kucanje. Sjeti se automobila koji je vidjela kako se zaustavlja uz pločnik ispred kuće - mali automobil, kakvog bi muškarac koji putuje sam unajmio kod Hertza ili Avisa - i sve misli o njezinoj slici istisne druga misao, ona obrubljena tamnim nijansama očaja i pomirenja sa sudbinom: Norman ju je ipak pronašao. Potrajalo je, ali mu je ipak uspjelo.

Prisjeti se dijela razgovora s Annom - Anna je pita što će učiniti ako se Norman ipak pojavi. Zaključati vrata i nazvati 911, rekla je ona, ali je zaboravila zaključati vrata, a telefona nema. To posljednje bila je najužasnija ironija, jer je u uglu dnevne sobe bio priključak, i to umreženi - u pauzi za ručak otišla je u telefonsku tvrtku uplatiti polog. Žena koja ju je opsluživala napisala joj je njezin novi telefonski broj na maloj bijeloj posjetnici, koju je Rosie gurnula u torbicu a tad izjurila kroz vrata i lijepo promarširala pokraj telefona izloženih za prodaju.

Pomislila kako može nabaviti telefon najmanje deset dolara jeftiniji odmaršira li u Lakeview Mali kad uhvati vremena. A sad, samo zato što je željela uštedjeti pišljivih deset dolara...

Tajac s druge strane vrata, ali kad je spustila pogled na prorez ispod vrata, ugleda sjenu njegovih cipela. Teških crnih ulaštenih cipela, najvjerojatnije. Više nije nosio uniformu, ali je još nosio te crne cipele. Bile su to čvrste cipele. Ona je bila živi svjedok, jer je puno puta u zajedničkom životu s njim nosila njihove tragove po nogama i trbuhu i stražnjici.

Kucanje se ponovi, tri brza niza po tri kucaj a: kuckuckuc stanka, kuckuckuc stanka, kuckuckuc.

Ponovno, kao i kad ju je u studiju obuzela ona užasna panika koja joj je oduzela dah, Rosiene se misli okrenu ženi sa slike, kako stoji na vrhu travom obraslog brijega, neuplašena od nadolazeće oluje, neuplašena da bi gomila ruševina ispod nje mogla biti ukleta, da bi među njima moglo biti duhova, zlih vilenjaka ili lutajućih razbojnika, neuplašena ni od čega. Vidjelo se to po držanju njezinih leđa, načinu na koji je nonšalantno podigla glavu, čak i po (Rosie je doista to vjerovala) obliku te jedne malo razgolićene dojke.

Ja nisam ona, ja se bojim - toliko da sam se skoro popiškila u gaće - ali ti neću dopustiti da me dohvatiš, Normane. Kunem se Bogom da neću.

Trenutak-dva pokušala se sjetiti zahvata koje joj je pokazala Gert Kinshaw, kad se protivnika koji napada uhvati za podlaktice pa ih se iskrene. Nije koristilo - kad je pokušala zamisliti taj najvažniji pokret, vidjela je jedino Normana kako ide prema njoj, iskeženih zuba i razvučenih usana (razvučenih u ono što je ona nazivala njegovim ujedljivim osmijehom), jer želi s njom porazgovarati izbliza.

Sasma izbliza.

Vrećica sa živežnim namirnicama još je stajala na radnoj plohi u kuhinji, a pokraj nje žuti leci koji su najavljivali vrtnu zabavu. Pokvarljivu je robu već izvadila i poslagala u hladnjak, ali nekoliko limenki koje je kupila još su bile u vrećici. Ona ode u kuhinju na nogama koje kao da nije osjećala, poput drvenih daski, i gurne ruku u vrećicu.

Još tri brza kucaj a: kuckuckuc.

“Dolazim”, reče Rosie. Glas joj zazvuči začuđujuće mirno. Ona izvadi najveći komad koji je ostao u vrećici, kilogramsku limenku voćne salate. Uhvati je što je čvršće mogla i krene prema vratima na svojim umrtvljenim drvenim nogama. “Dolazim, trenutak samo, evo me odmah.”

4

Dok je Rosie tržila, Norman Daniels ležao je na krevetu u hotelu Whitestone u donjem rublju, pušio cigaretu i zurio u strop.

Stekao je naviku pušenja kao mnogi dječaci, kradući cigarete iz tatinih kutija PallMalla, strpljivo podnoseći batine ako bi ga uhvatili, smatrajući tu mogućnost dobrom cijenom za status koji se sticao kad bi te se vidjelo u središtu grada na uglu State i Route 49, kako stojiš naslonjen na telefonski stup ispred Aubreyville dragstora i pošte, nehajno podignutog ovratnika jakne i s cigaretom koja ti curi s donje usne: mala, ovo je ludo, koja sam ja faca. Kad ti prođu prijatelji u svojim starim automobilima, otkuda da znaju da si ti popalio čik iz tatine kutije na staroj komodi ili da je, jedini put kad si skupio dovoljno hrabrosti da pokušaš kupiti kutiju svojih cigareta u dragstoru, onaj stari Gregory prezrivo frknuo i rekao ti da se vratiš kad ti brkovi počnu rasti?

Pušenje je bilo fora u petnaestoj, silna fora, što je nadomještalo sve što nije mogao imati (automobil, primjerice, makar i neku staru krntiju kakve su vozili njegovi prijatelji -automobili kojima se na bočnim izbojcima vidjela podloga, koji su oko prednjih svjetala imali plastični čelik, a branike pričvršćene žicom za vezanje bala sijena) a sa šesnaest je godina već bio ovisnik - dvije kutije dnevno i imao napade bona fide jutarnjeg pušačkog kašlja.

Tri godine nakon što se oženio s Rosie, cijela njezina obitelj - otac, majka, šesnaestogodišnji brat - poginuli su u nesreći baš na toj cesti Route 49. Vraćali su se s poslijepodnevnog plivanja u Philo's Quarry kad se kamion za prijevoz šljunka zanio preko ceste i zgnječio ih kao muhe na prozorskom staklu. Odrubljenu glavu starog McClendona našli su u jarku trideset metara od mjesta sudara, otvorenih usta i s priličnim komadom balege u jednom oku (Daniels je tad već bio policajac, a policajci čuju takve stvari). Te činjenice Danielsa nisu ni najmanje uznemirile; njega je, zapravo, ta nesreća razveselila. Po njegovu mišljenju, stari je gad dobio što je zaslužio. McClendon je bio sklon kćeri postavljati pitanja koja nije trebao. Rose ionako više nije bila McClendonova kći - barem ne u očima zakona. U očima zakona ona je postala supruga Normana Danielsa.

On duboko uvuče dim, otpuhne tri kruga i zagleda se kako se polako, jedan za drugim, dižu prema stropu. Na ulici, vozila su trubila i pištala. Ovdje je tek pola dana, a već mrzi taj grad. Prevelik je. Ima odveć skrovišta. Ne, ne smeta ga to. Sve ide kako valja i uskoro će se na Rosie, zabludjelu kćerkicu Craiga McClendona, srušiti jako tvrd i jako težak zid od cigle.

Na sprovodu McClendonovih - trostrukom, kojem su bili nazočni skoro svi stanovnici Aubreyvillea - Daniels je počeo kašljati i nije mogao prestati. Ljudi su se okretali i gledali ga, a on je mrzio tu vrstu pogleda više od ičeg. Crven u licu, jarostan od nelagode (ali i dalje kašljući), Daniels se progurao pokraj svoje zaplakane mlade supruge i žurno izašao iz crkve jedne ruke uzaludno pritisnute na usta.

Stajao je vani, isprva kašljući tako jako da se morao sagnuti i staviti ruke na koljena da se ne bi onesvijestio, gledajući kroz oči pune suza u nekoliko ljudi koji su izašli popušiti cigaretu, tri muškarca i dvije žene koji nisu mogli izdržati bez ovisnosti ni ovaj polsatni sprovod i odjedanput odluči da je gotovo s pušenjem. Kao odrezano. Znao je da su napadaji kašlja možda izazvani njegovim uobičajenim ljetnim alergijama, ali to nije bilo važno. Bila je to jebeno glupa navika, možda najgluplja na svijetu, i proklet bio dopusti li da mrtvozornik na njegovoj smrtovnici kao uzrok smrti napiše Pall Mall.

Onog dana kad se vratio kući a Rosie nije zatekao u njoj - zapravo te večeri, kad je otkrio da nema bankovne kartice i kad više nije mogao odlagati suočiti se s onim s čime se morao suočiti - otišao je u Store 24 u podnožju brijega i kupio prvu kutiju cigareta nakon jedanaest godina. Vratio se svojoj staroj marki poput ubojice koji se vraća na mjesto zločina. In hoc signo vinces pisalo je na svakoj krvavocrvenoj kutiji, u ovom ćeš znaku pobijediti, po riječima njegovog starog, koji je pobijedio Danielsovu majku u puno kuhinjskih tučnjava, ali ni u čem više, koliko je Norman uspio primijetiti.

Od prvog uvlačenja mu se zavrtjelo u glavi, a kad je popušio prvu cigaretu, sve do prstiju, bio je siguran da će povratiti, onesvijestiti se ili dobiti srčani napad. A možda sve troje zajedno. I evo ga, ponovno na dvije kutije dnevno a kad se ujutro iskotrlja iz kreveta kašlje jednako onako negdje iz dubine pluća. Kao da nikad nije prekinuo.

No to je u redu; prolazi kroz stresno životno razdoblje, kako one ljige od psihologa vole reći, a kad ljudi prolaze kroz stresno životno razdoblje, često se vraćaju starim navikama. Navike -posebice one loše kao što su pušenje i piće - su štake, kažu ljudi. Pa što? Ako šepaš, što ima loše u tome ako se služiš štakama? Jednom kad se pobrine za Rosie (pobrine da se, ako dođe do sporazumne rastave, ona dogodi po njegovim uvjetima), odbacit će sve te štake. I to zauvijek.

Norman okrene glavu i pogleda kroz prozor. Još nije pao mrak, ali uskoro će. Blizu je vrijeme polaska. Na ovaj sastanak ne želi zakasniti. Zgnječi cigaretu u prepunoj pepeljari na noćnom stoliću pokraj telefona, stavi noge na pod i počne se odijevati.

Nije bilo hitnje, to je bilo najljepše; skupio je toliko slobodnih dana a kapetan Hardaway nije nimalo škrtario kad ga je zamolio da ih iskoristi. Za to su postojala dva razloga, pretpostavljao je Norman. Prvi, novine i TV postaje učinile su od njega junaka mjeseca; drugo, kapetan Hardaway ga nije volio, dvaput je nahuškao pripadnike interne kontrole na njega zbog optužbi o pretjeranoj uporabi sile pa ga se bez sumnje rado riješio na stanovito vrijeme.

“Večeras, kujo”, promrmlja Norman dok je silazio dizalom, sam osim njegova odraza u umornom starom zrcalu na stražnjem zidu kabine. “Večeras, posluži li me sreća. A osjećam da hoće.”

Uz rub pločnika stajala je kolona taksija, ali ih Daniels zaobiđe. Taksisti vode dnevnik mušterija a kadšto zapamte lica. Ne, ponovno će poći autobusom. Ovog puta gradskim. Žustro krene prema autobusnoj stanici na uglu, pitajući se vara li ga osjećaj da će ga poslužiti sreća i zaključi da ga ne vara. Blizu je, znao je to. Znao je to jer je ponovno našao put u njezin mozak.

Autobus - koji je prometovao na Zelenoj liniji - dođe iza ugla i do- kotura se do mjesta na kojem je stajao Norman. On uđe, da svoje četiri kovanice, sjedne otraga - večeras nije morao biti Rosie, kakvog li olakšanja

- i zagleda se kroz prozor u ulice koje su se valjale pokraj njega. Natpisi iznad barova. Natpisi iznad restorana. DELIKATESE. PIVO. PIZZA NA KOMADE. SEKSI TOPLES CURE.

Ti ne spadaš ovdje, Kose, pomisli on dok je autobus prolazio pokraj izloga restorana s nazivom Pop's Kitchen - “Strictly Kansas City Beef'²¹, pisalo je na krvavocrvenom neonskom natpisu. Ne pripadaš ovdje, ali sve je u redu, jer sam sad ja ovdje. Došao sam te odvesti kući. Odnosno, odvesti te nekamo.

Čvor neona i tamnećeg baršunastog neba podsjeti ga na stare dobre dane kad život nije izgledao tako čudan i nekako klaustrofobičan, poput zidova sobe koja se smanjuje i polako te sabija. Kad bi se neon upalio, počela bi zabava - tako je nekad bilo, u razmjerno jednostavnom vremenu kad mu je bilo između dvadeset i trideset godina. Našli biste mjesto gdje je neon bliještao i ušuljali se unutra. Ti su dani prošli, ali većina policajaca

- većina dobrih policajaca - sjećala se kako se šulja kad padne tama. Kako zaobići neon i kako se neopazice utopiti u ljudski šljam. Policajac koji to nije znao ne bi dugo potrajao.

Promatrao je natpise kako promiču pokraj njega i procijeni da se približavaju Ulici Carolina. Ustane, ode do prednjeg dijela autobusa i stane ondje držeći se za prečku. Kad se autobus zaustavio na uglu a vrata se preklopila i otvorila, on siđe niza stube i ušulja se u tamu bez riječi.

Kupio je plan grada u hotelskom kiosku, šest dolara i pedeset centi, pljačka, ali bi cijena mogla biti puno viša kad bi ljude pitao za smjer. Ljudi pamte one koji ih pitaju za smjer; katkad se sjećaju čak i nakon pet godina - zapanjujuće, ali istinito. Pa je bolje ne pitati. U slučaju da se nešto dogodi. Nešto loše. Vjerojatno se ništa neće dogoditi, ali pobrini se za se i za svoje kljuse' i pazi na leđa' su najbolja pravila kojih se uvijek valja pridržavati.

Prema planu grada, Ulica Carolina spaja se s Beaudry Place oko četiri ulice zapadno od autobusne stanice. Lijepa šetnjica u toplu večer. Beaudry Place je ulica u kojoj stanuje onaj čifut iz Pomoći putnicima. Daniels je hodao polako, zapravo šetao s noge na nogu, ruku nabijenih u džepove. Izraz lica mu je bio zamišljen i pomalo tupav i nije odavao da su mu sva osjetila u drugom stupnju pripravnosti. Pohranio bi u pamćenje svaki automobil koji bi prošao, svakog prolaznika, osobito obraćajući pozornost onima koji bi obraćali posebnu pozornost njemu. Oni koji ga vide. Takvih nije bilo, i to je bilo dobro.

Kad je stigao do Thumperove kuće - a to i jest bila kuća, a ne stan, još jedna pogodnost -dvaput prođe ispred nje, primijetivši automobil na kolnom prilazu i svjetlo u donjem prednjem prozoru. Prozoru dnevnog boravka. Zastori su bili razmaknuti, ali su zavjese bile navučene. Kroz njih je vidio mekanu mrlju u boji, sigurno televizor. Thumper je budan, Thumper je kod kuće, Thumper gleda katodnu cijev a možda gricka mrkvu prije no što krene prema autobusnom kolodvoru gdje će pokušati pomoći još nekoliko žena koje ne zaslužuju pomoć jer su preglupe. Ili pokvarene.

Thumper nije imao vjenčani prsten a Normanu je ionako izgledao kao potencijalni peder, ali bolje provjeriti. Norman sklizne niz kolni prilaz i zaviri u Thumperov četiri-pet godina stari Ford, tražeći nešto po čemu bi se moglo zaključiti da on ne živi sam. Ne ugleda ništa što bi zazvonilo na uzbunu.

Umiren, pogleda na jednu i drugu stranu mirne ulice i ne ugleda nikog.

Nemaš masku, pomisli on. Nemaš čak ni najlonsku čarapu koju bi navukao na lice, Normie, zar ne?

Ne, nema.

Zaboravio si, ha?

Pa... i nije. Nije. Pomislio je, kad sutra sunce grane, na svijetu će živjeti jedan gradski čifut manje. Jer se kadšto užasne stvari događaju čak i u ljupkim stambenim četvrtima kao što je ova. Katkad netko provali u kuću

- dabome, uglavnom crnje i narkići - i onda kola krenu nizbrdo. Nezgodno, ali istinito. Sranja se događaju, kako piše na majicama i naljepnicama.

A kadšto, iako je teško u to povjerovati, sranje se dogodi dobrima umjesto lošima. Primjerice, čifutima koji čitaju Pravdu i pomažu ženama koje su pobjegle od muževa. Ne može se tek tako prijeći preko toga; ne može društvo tako funkcionirati. Kad bi svi tako postupali, društva ne bi ni bilo.

No takvo je ponašanje uzelo osjetno maha, jer bi se većina takvih dušebrižnika izvukla nekažnjeno. No većina dušobrižnika nije učinila pogrešku i pomogla njegovoj supruzi... a ovaj jest. Norman je to znao kao vodu piti. Ovaj je čovjek pomogao njoj.

Popne se stubama, još se jednom brzo ogleda, pa pozvoni. Pričeka, pa pozvoni ponovno.

Njegove uši, već ugođene da registriraju najmanji šum, uhvate zvuk koraka, ne klap-klap-klap nego šu-šuh-šuh, Thumper u čarapama, baš ljupko.

“Dolazim, dolazim”, vikne Thumper.

Vrata se otvore. Thumper ga pogleda svojim vodnjikavim očima iza naočala s rožnatim okvirom.

“Mogu li vam pomoći?” upita on. Košulju nije zakopčao ni ugurao u hlače, nego je visjela preko potkošulje, baš kakve je nosio Norman. Normanu iznenada prekipi, posljednja kap, ona koja je prelila čašu i on poludi od bijesa. Da ovakav čovjek nosi jednake potkošulje kao i on! Bjelačke potkošulje!

“Mislim da možete”, reče Norman i nešto na njegovu licu ili u glasu

- a možda i oboje - uzbuni Slowika, jer se njegove smeđe oči rašire i on počne uzmicati, rukom se mašivši za vrata, vjerojatno s namjerom da ih zalupi Normanu u lice. Ako je bilo tako, prekasno se sjetio. Norman sune, rukama uhvati Slowikovu košulju i odgura ga u kuću. Norman podigne nogu i zalupi vrata za sobom, finim pokretom nalik Gene Kellyju u mjuziklima MGM-a.

“Da, mislim da možeš”, ponovi on. “Nadam se zbog tebe da možeš. Thumperu, postavit ću ti nekoliko pitanja, pametnih pitanja, a ti se pomoli svom nosatom židovskom Bogu da znaš pametne odgovore.

“Odlazite odavde!” vikne Slowik “Ili ću pozvati policiju!”

Norman Daniels se veselo nasmije, pa zavrti Slowika i svine mu lijevu šaku dok nije dotaknula njegovu kržljavu desnu lopaticu. Slowik počne vikati. Norman posegne medu njegove noge i uhvati ga za testise.

“Prestani”, reče on. “Prestani odmah ili ću ti zgnječiti jaja kao bobice grožđa. Čut ćeš kako pucaju.”

Thumper prestane. Soptao je i povremene prigušeno zacvilio, ali to Normanu nije smetalo. Odgura Thumpera natrag u dnevnu sobu gdje se posluži daljinskim upravljačem koji je stajao na stolu da pojača televizor.

Odgura svog novog prijatelja u kuhinju pa ga pusti. “Stani uz hladnjak”, reče. “Da ti vidim dupe i lopatice priljubljene uza nj, ako se odmakneš centimetar od njega, odrezat ću ti usnice. Jasno?”

“D-d-da”, reče Thumper. “Tko-tko-tko ste vi?” Još je izgledao kao Bambijev prijatelj Thumper, ali je počeo zvučati poput Woodyja Sove.

“Irvin R. Tevine, NBC News”, reče Norman. “A ovako provodim slobodne dane.” On počne izvlačiti ladice na kuhinjskim elementima, držeći pritom Thumpera na oku. Nije mislio da bi stari Thumper pokušao pobjeći, ali i mogao bi. Kad ljudi prijeđu određeni prag straha, postanu nepredvidljivi poput uragana.

“Što... Ne znam što-”

“I ne moraš znati što”, reče Norman. “U tome je ljepota, Thump. Ne moraš znati ništa osim nekoliko odgovora na nekoliko jako jednostavnih pitanja. Sve ostalo može se prepustiti meni. Ja sam profesionalac. Smatraj me jednim od Good Hands People²².”

Nađe što je tražio u petoj, posljednjoj ladici: dvije podstavljene rukavice s cvjetnim uzorkom. Dražesno. Ono što bi dobro odjeveni čifutić želio navući kad vadi svoju košer vatrostalnu posudicu iz svoje košer pećnice. Norman ih navuče, pa brzo prijeđe preko ručki od ladica, i trljajući obriše moguće otiske. Tad odgura Thumpera natrag u dnevnu sobu, gdje uzme daljinski upravljač i obriše ga žustro o prednji dio njegove košulje.

“Sad ćemo ovdje lijepo malo popričati u četiri oka, Thumper”, reče Norman. Grlo mu je nabreklo; glas koji je iz njega izlazio zvučao je jedva ljudski, čak i njegovu vlasniku. Normana nije posebice iznenadilo da mu se digao. Baci daljinski upravljač na sofu i okrene se prema Slowiku, koji je stajao ovješenih ramena dok su mu suze curile ispod debelih naočala s rožnatim okvirom. Stajao je u svojoj bjelačkoj potkošulji. “Porazgovarat ću s tobom izbliza. Sasma blizu. Vjeruješ li? I vjeruj, Thump. Bolje bi ti bilo, da znaš.”

“Molim vas”, zastenje Slowik Ispruži drhtave ruke prema Normanu. “Molim vas, nemojte me ozlijediti. Imate pogrešnog čovjeka - onaj koga želite nisam ja. Ne mogu vam pomoći.”

Ali je Slowik ipak naposljetku prilično pomogao. Tad su bili u podrumu, jer je Norman počeo gristi, a čak ni televizor pojačan do daske ne bi uspio potpuno prigušiti Slowikove krikove. No, s krikovima i bez njih, prilično je pomogao.

Kad su svečanosti prošle, Norman nađe vreće za smeće ispod sudopera u kuhinji. U jednu stavi podstavljene rukavice i svoju košulju, koju se više nije moglo odjenuti u javnosti. Ponijet će vreću sa sobom i riješiti je se poslije.

Na katu, u Thumperovoj spavaćoj sobi, pronađe samo jedan odjevni predmet koji je iole uspio pokriti njegov puno širi prsni koš: široku, izblijedjelu majicu Chicago Bullsa. Norman je položi na krevet, pa ode u Thumperovu kupaonicu i otvori Thumperov tuš. Dok je čekao da nadođe vruća voda, pogleda u Thumperov ormarić s lijekovima, nade bočicu advila²³ i popije četiri. Boljeli su ga zubi i čeljust. Cijeli donji dio lica bio mu je pokriven krvlju i dlakama i komadićima kože.

On stane ispod tuša i dohvati Thumperov sapun marke Irish Spring, podsjetivši se pritom da i to baci u vreću za smeće. Zapravo nije znao kolika će biti korist od svih tih mjera predostrožnosti, jer nije imao pojma koliko je ostavio dokaza za sudske medicinare u podrumu. Ondje se u jednom trenutku našao u zoni sumraka.

Dok je prao kosu počne pjevati: “Raaaamblin' Rose... Raamblin' Rose... where you raaamble... no one knows... wild and windblown... that's howyou'vegrown... who can cling to... a Ramblin'Rose?”²⁴

On zatvori tuš, izađe iz kabine i pogleda u svoj mutni, sablasni odraz u zamagljenom zrcalu iznad umivaonika.

“Ja mogu”, reče on uvjereno. “Ja mogu, eto tko.”

5

Bill Steiner je upravo podizao slobodnu ruku da ponovno pokuca, u sebi proklinjući svoju nervozu - on najčešće nije bio nervozan zbog žena - kad se ona oglasi. “Dolazim! Dolazim, trenutak samo, evo me odmah.” Hvala Bogu, nije zvučala ljutita, što znači da je možda nije izvukao iz kupaonice.

Što do vraga uopće radim ovdje? ponovno se on upita kad su se koraci približili vratima. Ovo je poput prizora iz neke sirove romantične komedije, iz kakve čak ni Tom Hanks ne bi uspio puno izvući.

To je možda bila istina, ali to nije promijenilo činjenicu da je žena koja je prošlog tjedna ušla u njegovu trgovinu čvrsto zasjela u njegove misli. I umjesto da je to sjećanje blijedjelo kako su dani odmicali, njezin učinak kao da je bio kumulativan. Dvoje je bilo sigurno: prvi put u životu donio je cvijeće ženi koju ne poznaje, a nije bio toliko nervozan pred ugovaranje izlaska od šesnaeste godine.

Kad su koraci stigli do druge strane vrata, Bili primijeti da je jedan od velikih krasuljaka na rubu da se naglavce izvrne iz buketa. Kad su se vrata otvorila on ga na brzinu dovede u red, a kad je podigao pogled ugleda ženu koja je zamijenila svoj lažni dijamantni prsten za lošu umjetničku sliku kako stoji ubojita pogleda u očima i s limenkom nečeg što je izgledalo kao voćna salata podignutoj iznad glave. Izgledala je uhvaćeno između želje da prva napadne i svijesti da ovo nije osoba koju je očekivala. Bio je to, poslije je razmišljao Bili, jedan od najegzotičnijih trenutaka njegova života.

Njih dvoje su stajali i gledali se preko praga Rosiene garsonijere na drugom katu u Ulici Tremont, on s buketom proljetnog cvijeća kupljenog u trgovini dvoja vrata niže u Aveniji Hutchinson, ona s kilo- gramskom limenkom voćne salate podignutom iznad glave. Iako stanka nije mogla potrajati dulje od dvije ili tri sekunde, njemu se učinila jako dugom. U svakom je slučaju bila dovoljno duga da shvati nešto bolno, zbunjujuće, uznemirujuće i prilično divno. To što ju je vidio, nije ništa promijenilo, kako se on nadao; naprotiv, stanje se pogoršalo. Nije bila lijepa, odnosno nije bila tip ljepote kakvu promiču mediji, ali je njemu bila lijepa. Od oblika njezinih usana i linije brade iz nekog razloga mu je stalo srce, a od mačkolike nakošenosti njezinih plavkastosivih očiju osjetio je slabost. Krv mu je uzavrela a obrazi se zažarili. Znao je jako dobro što ti signali znače i on se naljuti zbog njih iako je bio njihov zarobljenik.

On joj pruži cvijeće, smiješeći se pun nade, ali krajičkom oka virkajući u podignutu limenku.

“Primirje?” reče on.

6

Njegov poziv na večeru uslijedio je tako brzo nakon što je ona shvatila da on nije Norman, da je od iznenađenja prihvatila. Vjerojatno je stanovitu ulogu odigralo i olakšanje. Tek se na suputničkom sjedištu njegova automobila, ona Praktično-Razborita, koju je prilično zameo vjetar, uključila i upitala ju što to čini, izlazi s muškarcem (puno mlađim muškarcem) kojeg ne poznaje, je li luda? U tim je pitanjima bilo iskrene prepasti, ali Rosie shvati o kakvim je pitanjima riječ - kamuflažnim. Najvažnije pitanje bilo je tako užasavajuće da ga se Praktično-Razborita nije usudila ni postaviti, čak ni s njezina mjesta u Rosienoj glavi.

Što ako te Norman uhvati? To je bilo najvažnije pitanje. Ako je Norman uhvati kako večera s drugim muškarcem? Mlađim, zgodnim muškarcem? To što je Norman tisuću dvije stotine kilometara istočnije nije bilo važno za Praktično-Razboritu, koja uopće nije bila Praktična i Razborita, nego Uplašena i Zbunjena.

No nije samo Norman bio problem. Nije bila nasamo s nekim muškarcem osim svog muža cijelog svog života odrasle žene i njezini su osjećaji činili predivno miješano varivo. Večerati s njim? Naravno. Može. Grlo joj se stisnulo do veličine vrha pribadače a u želucu joj se pjenilo kao u perilici.

Da je bio odjeven u nešto elegantnije od čistih, izblijedjelih traperica i košulje ili da je jedva primjetno zaškiljio na njezinu skromnu kombinaciju suknje i trikotažne majice, bila bi rekla ne, a da je mjesto na koje ju je odveo izgledalo preteško (jedina riječ koje se mogla sjetiti), ne bi ni imala snage izaći iz njegova Buicka. Ali je restoran izgledao blagonaklono a ne zastrašujuće, imao žarko osvijetljeno pročelje s natpisom Pop's Kitchen, stropne ventilatore i stolnjake s crveno-bijelim kockicama prebačenima preko stolova od debele drvene ploče. Prema neonskom natpisu u izlogu, u Pop's Kitchen poslužuje se isključivo govedina iz Kansas Cityja. Konobari su redom bila postarija gospoda u crnim cipelama i dugim pregačama povezanima ispod pazuha. Rosie su izgledale poput bijelih haljina podignuta struka. Ljudi koji su jeli za stolovima izgledali su kao ona i Bili - odnosno, kao Bili: pripadnici srednje klase, osrednjih prihoda, odjeveni u neformalnu odjeću. Rosie se restoran činio veselim i otvorenim, mjesto na kojem se može disati.

Možda, ali oni ne izgledaju kao ti, odgovori joj mozak, nemoj se zavaravati, Rosie. Izgledaju samopouzdano, sretno, a ponajviše izgledaju kao da pripadaju ovdje. A ti ne pripadaš i nikad nećeš. Odveć si godina provela s Normanom, previše si puta sjedila u kutu i povraćala u pregaču. Zaboravila si kakvi su ljudi, o čemu razgovaraju... ako si ikad i znala. Pokušaš li biti poput ovih ljudi, zamisliš li ikad da bi mogla biti poput njih, priskrbit ćeš si slomljeno srce.

Je li to bila istina? Užasno je bilo i pomisliti na to, jer je dio nje bio sretan - sretan da ju je Bili Steiner došao posjetiti, sretan da joj je donio cvijeće, sretan daju je pozvao na večeru. Nije imala pojma što osjeća za njega, ali to što je dobila poziv za izlazak... osjetila se mladom i čarobnom. Nije si mogla pomoći.

Hajde, samo budi sretna, reče Norman. On joj šapne te riječi u uho kad su ona i Bili ušli kroz vrata Pop's Kitchen, riječi tako blize i stvarne kao da ih je izrekao u prolazu. Uživaj dok možeš, jer poslije će te on odvesti u mrak i izraziti želju da porazgovara s tobom izbliza. A možda će preskočiti razgovor. Možda će te samo odvući u najbližu uličicu i pritisnuti te o zid.

Ne, pomisli ona. Odjedanput su jaka svjetla u restoranu postala prejaka, a sve je čula, sve, čak i lijene uzdahe stropnih ventilatora koji su grabili zrak. Ne, to je laž - on je simpatičan i to je laž!

Odgovor je bio brz i neizbježan, Evanđelje po Normanu: Nitko nije simpatičan, dušo - koliko sam ti to puta rekao? U duši, svi smo žgadija. Ti, ja, svi.

“Rose?” upita Bili. “Dobro ti je? Blijeda si.”

Ne, nije joj bilo dobro. Znala je da je glas u glavi lažljiv glas, da dopire iz dijela njezine duše još zatrovanog Normanovim otrovom, ali što je znala a što osjećala bile su različite stvari. Nije mogla sjediti među tim ljudima, pa to je, osjećati miris njihovih sapuna, kolonjskih voda i šampona, slušati veselo preplitanje njihovih razgovora. Neće moći podnijeti konobara koji će se prignuti u njezin prostor s jelovnikom punim naziva specijaliteta, nekima možda i na stranom jeziku. A ponajviše neće znati kako se ponašati prema Billu Steinern - razgovarati s njim, odgovarati na njegova pitanja, a pritom se pitati kako bi bilo osjetiti (njegovu kosu na svom dlanu.

Ona zausti da mu kaže da joj nije dobro, da joj je mučno u želucu, da je odveze kući, možda kojom drugom prilikom. A tad, kao u studiju, ona pomisli na ženu u grimiznoj tunici, kako stoji na vrhu travom zaraslog brda podignute ruke i golog ramena koje se žari na neobičnoj, oblačnoj svjetlosti. Stoji ondje, ničeg se ne boji, iznad ruševina hrama koji izgleda ukletije od svih kuća koje je Rosie vidjela u životu. I kad je zamislila plavu kosu u pletenici, zlatnu grivnu i jedva primjetno obnaženu dojku, nervoza u Rosienu želucu se stiša.

Mogu ja izdržati ovo, pomisli ona. Ne znam hoću li moći išta pojesti, ali sigurna sam da mogu skupiti dovoljno snage da sjedim malo s njim na ovom dobro osvijetljenom mjestu. Hoću li razmišljati o tome hoće li me poslije silovati? Mislim da je silovanje posljednje na pameti ovom mladiću. To je samo jedna od Normanovih ideja - Norman, koji je uvjeren da nijedan crnac ne može biti vlasnik tranzistora koji nije ukraden od nekog bijelca.

Lakne joj od te jednostavne istine i ona se malo opusti i nasmiješi Billu. Bio je to slabašan smiješak i pomalo drhtav u kutovima usana, ali bolji od nikakva. “Dobro mije”, reče ona. “Malko se bojim, to je sve. Morat ćeš mi oprostiti.” “Ne bojiš se valjda mene?”

Nego što da se boji tebe, reče Norman iz mjesta u njezinoj glavi gdje je živio poput zloćudnog tumora.

“Ne baš.” Ona podigne pogled do njegova lica. Bio je to napor za nju, i ona osjeti kako joj se obrazi rumene, ali je uspjela. “Ti si drugi muškarac s kojim sam izašla u životu, a ako je ovo sudar, onda je to prvi pravi sudar od moje maturalne večeri. A to je bilo 1980.”

“Ti bokca!” reče on. Reče to blago i nimalo šaljivo. “Sad se ja počinjem bojati.” Priđe im domaćin - Rosie nije bila sigurna treba li ga zvati maitre d' ili je to netko drugi - i upita žele li stol u dijelu za pušače ili nepušače.

“Pušiš li?” upita je Bili a Rosie brzo odmahne glavom. “Negdje malo postrani bi nam odgovaralo”, reče Bili muškarcu u smokingu i Rosie primijeti kako nešto sivo-zeleno - vjerojatno novčanica od pet dolara

- prijeđe iz Billove ruke u domaćinovu. “U uglu, možda?”

“Svakako, gospodine.” On ih povede kroz žarko osvijetljenu prostoriju i ispod stropnih ventilatora koji su se lijeno okretali.

Kad su sjeli, Rosie upita Billa kako ju je našao, iako je pretpostavljala da već zna. Zanimalo ju je zapravo zašto ju je našao.

“Robbie Lefferts”, reče on. “Robbie svrati svakih nekoliko dana vidjeti jesam li dobio novih knjiga - zapravo starih; znaš što mislim-”

- Ona se sjeti Davida Goodisa - Bio je to veliki peh. Parry je bio nevin - i nasmiješi se.

“Znao sam da te zaposlio da čitaš romane Christine Bell, jer mi je došao to reći. Bio je jako uzbuđen.”

“Zaista?”

“Rekao je da si najbolji glas koji je čuo nakon što je Kathy Bates snimila Kad jaganjci utihnu, a to puno znači - Robbie obožava tu snimku, zajedno s onom na kojoj Robert Frost čita 'Smrt najamnog radnika'. Ima to na starom Caedmonovu LP-ju na trideset tri okretaja. Uništena je, ali zapanjujuća.”

Rosie je šutjela. Ostala je bez riječi.

“I tako sam ga zamolio za tvoju adresu. To je možda malo uljepšana verzija. Ružna je istina da sam ga gnjavio. Robbie je jedan od ljudi koji su jako osjetljivi na gnjavažu. Rosie, moram mu odati priznanje da...”

Ali joj ostatak riječi promakne. Rosie, pomisli ona. Nazvao me Rosie. Ja mu nisam to predložila; sam je to učinio.

“Je li netko od vas za piće?” Konobar se pojavi pokraj Billa. Postariji, dostojanstven, zgodan, izgledao je kao sveučilišni profesor književnosti. Koji je slab na haljine s povišenim strukom, pomisli Rosie i dođe joj da se zacereka.

“Ja bih ledeni čaj”, reče Bili. “A ti, Rosie?”

Ponovno. Ponovno je to učinio. Kako zna da zapravo nikad nisam bila Rose, da sam uvijek bila Rosie?

“Može.”

“Dva hladna čaja, izvrsno”, reče konobar i tad izrecitira kratak popis specijaliteta. Na Rosienu radost, svi su bili na engleskom, a kod riječi miješano meso na londonski osjeti i trunčicu gladi.

“Razmislit ćemo, reći ćemo vam za minutu”, reče Bili.

Konobar ode i Bili se ponovno okrene Rosie.

“Još dvije stvari Robbieju u prilog”, reče on. “Predložio je da navratim u studio... u Com Buildingu, zar ne?” “Da. Studio se zove Tape Engine.”

“Aha. Dakle, predložio je da svratim u studio, da bismo nas troje mogli izaći na piće nakon fajronta jedno poslijepodne. Zaštitnički, skoro očinski. Kad sam mu rekao da to ne mogu, natjerao me da obećam da ću najprije nazvati. Pokušavao sam, Rosie, ali nisam mogao dobiti tvoj broj od službe informacija. Nema te u imeniku?”

“Zapravo, još nemam telefona”, reče ona izbjegavajući potpuni odgovor. Naravno, njezina broja nije bilo u imeniku; to stoji dodatnih trideset dolara, novac koji si nije mogla priuštiti, a još sije manje mogla priuštiti da joj broj osvane na ekranu policijskog kompjutora u njezinu gradu. Znala je iz Normanovih pritužbi da policija ne može vršiti provjere telefonskih brojeva koji nisu u imeniku kao što mogu provjeravati brojeve koji jesu. Bilo je to protuzakonito, zadiranje u privatnost koje su se dobrovoljno odrekli oni koji bi dopustili da telefonska tvrtka uvrsti njihov broj u imenik. Tako su presudili sudovi i poput većine policajaca koje je upoznala u svom braku, Norman je iz dna duše mrzio sudove i njihovu djelatnost.

“Zašto nisi mogao navratiti u studio? Nije te bilo u gradu?” On podigne ubrus, razmota ga i pomnjivo pokrije krilo. Kad je ponovno podigao pogled, ona shvati da mu se lice nekako promijenilo, ali joj je trebalo još nekoliko trenutaka da shvati očito - rumenio se.

“Pa, vjerojatno nisam želio izaći s tobom u čoporu”, reče on. “Na taj se način ne može s nekim pošteno razgovarati. Želio sam da te... ovaj... upoznam.”

“I evo nas”, reče ona tiho. “Da, tako je. Evo nas.”

“Ali zašto si me htio upoznati? Izaći sa mnom?” Ona zastane trenutak, pa izreče ostatak. “Hoću reći, malo sam prestara za tebe, zar ne?”

On je na trenutak pogleda osupnuto, pa zaključi da je to šala i nasmije se. “Aha”, reče on. “Pa, koliko si stara, bakice? Dvadeset sedam? Dvadeset osam?”

Isprva ona pomisli da se on šali - i da mu vic baš nije naročit - a tad shvati da ozbiljno misli ispod šaljive površine. I ne pokušava joj laskati, samo izgovara očitu činjenicu. Odnosno, očitu njemu. To je zgromi i njezine se misli ponovno razlete u svim smjerovima. Samo jedna se probije donekle jasno: promjene u njezinu životu nisu završile kad je našla posao i vlastiti stan; one su tek sad počele. Kao da je sve što se dogodilo do ovog trenutka bio niz podrhtavanja, uvod u pravi potres. Ne zemljotres, nego živototres, i ona osjeti glad za njim i uzbuđenje na način koji nije razumjela.

Bili nešto zausti a tad dođe konobar i donese im njihov hladni čaj. Bili naruči odrezak a Rosie miješano meso na londonski. Kad je konobar upita kako želi da bude pečeno, ona zausti da kaže srednje - tako je jela govedinu jer ju je tako jeo Norman - a tad se predomisli.

“Slabo pečeno”, reče ona. “Jako slabo pečeno.”

“Izvrsno!” reče konobar kao da doista tako misli i dok je on odlazio Rosie pomisli kako bi konobarska utopija bila prelijepo mjesto - mjesto na kojem bi svaki izbor jela bio izvrstan, jako dobar, predivan.

Kad je ponovno pogledala u Billa, primijeti da je on još gleda - tim uznemirujućim očima zagasitozelene podloge. Seksi očima.

“Koliko je bio loš”, upita je on. “Tvoj brak?”

“Kako to misliš?” upita ona kolebljivo.

“Znaš kako. Upoznam ženu u tatinoj zalagaonici, porazgovaram s njom desetak minuta i dogodi mi se najprokletija stvar - ne mogu je zaboraviti. To je nešto što sam vidio u filmovima i povremeno čitao u časopisima kakve se nalazi u liječničkim čekaonicama, ali u što nisam vjerovao. A sad, kao grom iz vedra neba, to se dogodi meni. Ugledam njezino lice u tami kad ugasim svjetlo. Mislim na nju dok ručam. Ja-” On zašuti i brižno je i zabrinuto pogleda. “Nadam se da te ne plašim.”

I te kako ju je plašio, ali je istodobno mislila kako nikad nije čula nešto tako lijepo. Ugrijala se po cijelom tijelu (osim stopala, koja su bila hladna kao led) i još je čula ventilatore kako joj iznad glave komešaju zrak, kao da ih je najmanje tisuću, cijela bojna ventilatora.

“Ta mi gospođa dođe prodati svoj zaručnički prsten, za koji misli da je dijamant... samo što duboko u sebi zna da nije tako. A tad, kad doznam gdje živi i odem je posjetiti - s buketom u ruci i srcem u grlu, tako reći - ona se nađe ovoliko daleko od toga da mi prospe mozak limenkom voćne salate.” On podigne desnu ruku; između palca i kažiprsta bio je samo centimetar razmaka.

I Rosie podigne ruku - lijevu; između palca i kažiprsta bilo je dva centimetra razmaka. “Zapravo je bilo ovoliko”, reče ona. “A ja sam kao Roger Clemens - izvrsno se kontroliram.”

On na to prasne u smijeh. Bio je to ugodan zvuk, iskren, iz trbuha. (Uskoro mu se i ona pridruži.

“Bilo kako bilo, gospođa nije ispalila projektil, nego je zastrašujuće trznula limenkom prema dolje, pa je skrila iza leđa poput djeteta s primjerkom Playboya ukradenog iz ladice očeva radnog stola. Ona kaže: 'Bože, oprostite' a ja se pitam tko je neprijatelj, budući da ja nisam. I tad se upitam koliko bivši je njezin bivši suprug s obzirom na to da je gospođa ušla u zalagaonicu mog oca još s prstenom na ruci. Shvaćaš?”

“Da”, reče ona. “Mislim da shvaćam.”

“Menije to važno. Ako se čini da sam znatiželjan, u redu, vjerojatno i jesam, ali... ta me žena zainteresirala i ne želim da bude odveć vezana za nekog drugog. S druge strane, ne želim da bude tako uplašena da mora otvarati vrata držeći u ruci najveće pakiranje voćne salate svaki put kad netko pokuca. Nalaziš li ti smisla u ovome što govorim?”

“Da”, reče ona. “Suprug je prilično bivši.” A tad, bez razloga, doda: I “Zove se Norman.²⁵”

Bili ozbiljno kimne glavom. “Shvaćam zašto si ga ostavila.” Rosie se zahihoće i poklopi usta rukom. Lice joj se još jače zažari.

Naposljetku se svlada, ali je morala obrisati oči krajičkom ubrusa. “Sve u redu?” upita on. “Da, mislim da je.” “A da mi ispričaš o tome?”

U glavi joj se ukaže slika, jasna poput nečeg iz realistične noćne more. Bio je to Normanov stari teniski reket, Prince, s crnom vrpcom omotanom oko drška. Koliko je njoj poznato, još visi u podnožju podrumskih stuba u njihovoj kući. U prvih nekoliko godina braka više ju je puta istukao njime. A tad, oko šest mjeseci nakon pobačaja, analno ju je silovao s njim. Puno je događaja iz svog braka podijelila (tako su to nazivali, dijeliti, riječ koja joj se istodobno činila i ogavna i primjerena) s ostalima na grupnoj terapiji u K&S-u, ali ovaj je grumen zlata zadržala za sebe - kakav je osjećaj kad ti muškarac koji te zajahao a koljena pritisnuo o vanjsku stranu tvojih bedara gura vrpcom oblijepljen držak teniskog reketa marke Prince u guzicu; kako je kad osjetiš kako se naginje i kaže ti da će, budeš li se opirala, razbiti čašu s vodom koja stoji na stoliću pokraj kreveta i prerezati ti njome grkljan. Kako je ležati tako, osjećati dentvn²⁶ na njegovu dahu i razmišljati o tome koliko te razderao.

“Ne”, reče ona, zahvalna što joj glas ne drhti. “Ne želim ti pričati o Normanu. Bio je rabijatan i ostavila sam ga. Svršetak priče.” “Pošteno”, reče Bili. “I zauvijek je otišao iz tvog života?” “Zauvijek.”

“Zna li on to? Pitam te to, znaš, zbog načina na koji si prišla k vratima. Sigurno nisi očekivala predstavnika 'Braće Isusove'.

“Ne znam zna li ili ne zna”, reče ona nakon što je trenutak-dva razmislila - u svakom slučaju, pitanje je na mjestu. “Bojiš li ga se?”

“O da. I te kako. Ali to ne znači puno. Ja se svega bojim. Meni je sve novo. Moje prijateljice u... moje prijateljice kažu da ću to prerasti, ali ja ne znam.”

“Nisi se bojala izaći sa mnom na večeru.” “O da, bojala sam se. Bila sam užasnuta.” “Pa zašto si izašla?”

Ona zausti da kaže što je ranije pomislila - daju je iznenadio - pa zatvori usta. To je bila istina, ali to nije bila istina u istini, a to je bilo područje na kojem se nije željela izmotavati. Nije imala pojma imaju li njih dvoje ikakvu budućnost poslije ove večere u Pop's Kitchen, ali ako imaju, izmotavanje bi bio loš početak zajedničkog putovanja.

“Jer sam željela”, reče ona, glasom tihim, ali jasnim. “U redu. Nećemo više o tome.”

“A nećemo više ni o Normanu.”

“To mu je pravo ime za istač i bez zafrkancije?” “Da.”

“Kao Bates?” “Kao Bates 24”

“Rosie, smijem li te nešto upitati?”

Ona se lagano nasmiješi. “Ako ti ne moram obećati odgovor.” “Pošteno. Mislila si da si starija od mene, zar ne?”

“Da”, reče ona. “Jesam. Koliko ti je zapravo godina, Bili?”

“Trideset. Što znači da smo si prvi susjedi kad je riječ o godinama... ili smo barem u istoj ulici. Ali si ti automatski pretpostavila da si starija, i to puno starija. Pazi, sad stiže pitanje. Spremna?”

Rosie bojažljivo slegne ramenima.

On se nagne prema njoj, upilji pogled tih očiju očaravajućih zelenkastih preljeva. “Znaš li da si lijepa?” upita on. “To nije ubacivanje, to je obična znatiželja. Znaš li da si lijepa? Ne znaš, zar ne?”

Ona otvori usta. Iz njih ništa ne izađe osim slabašnog zvuka prolaska zraka iz dubine grla. Bio je sličniji zvižduku nego uzdahu.

On rukom obujmi njezine i nježno ih stisne. Bio je to kratak dodir, ali joj ipak nadraži živce poput električnog šoka i na trenutak je on bio jedino što je vidjela -njegova kosa, usta, a najvećma njegove oči. Ostatak svijeta je iščezao, kao da su njih dvoje na pozornici na kojoj su pogašena sva svjetla osim jedne svijetle, užarene točke.

“Ne rugaj mi se”, reče ona. Glas joj zadrhti. “Molim te ne rugaj se. Ne bih mogla to podnijeti.”

“Ne, nikad to ne bih učinio.” Reče to odsutno, kao da je to bespogovorno, diskusija završena. “Ali ću ti reći što vidim.” On se nasmiješi i ispruži ruku da ponovno dodirne njezinu. “Uvijek ću ti reći što vidim. To obećaj em.”

7

Reče mu da se ne treba truditi i otpratiti je uza stube, ali je on bio odlučan i bude joj drago. Njihov je razgovor prešao na manje osobne teme kad je stiglo jelo -oduševio se kad je otkrio da primjedba o Rogeru Clemensu nije slučajnost, da ona posjeduje upotrebljivo navijačko znanje o bejzbolu. Za večerom su dugo razgovarali o gradskim momčadima, pa prešli neprimjetno s bejzbola na košarku. Jedva da je pomislila na Normana do povratka kući, a tad je počela zamišljati kako bi se osjećala kad bi otvorila vrata svog stana a ondje ugledala Normana, kako sjedi na njezinu krevetu, pije kavu, možda, zagledan u njezinu sliku s ruševinama hrama i ženom na brijegu.

A tad, dok su se penjali stubama - Rosie prva a Bili korak-dva iza nje - ona nađe nešto drugo o čemu treba brinuti: što ako je Bili poželi poljubiti za laku noć? A što ako je nakon poljupca upita smije li ući?

Naravno da će htjeti ući, Norman joj reče, govoreći tim silno strpljivim glasom kojim se služio kad se pokušavao ne ljutiti na nju, a ipak se ljutio. Zapravo, on će navaljivati. Zašto bi se inače isprsio s večerom od pedeset dolara? Isuse, trebala bi se osjećati polaskanom - ima ženskih na ulici ljepših od tebe koje ne dobiju pedeset dolara za to da prave društvo na večerici. Htjet će ući u stan i htjet će te pojebati i možda je to dobro

- možda ti je to potrebno da siđeš s oblaka.

Uspjela je izvaditi ključ iz torbice i ne ispustiti ga, ali je vrh ključa zveketao posvuda oko rupice u središtu metalne pločice, nikako da je pogodi. On je uhvati za ruku i stavi ključ na pravo mjesto. Kad ju je dodirnuo ona ponovno osjeti strujni udar i nije mogla ne misliti na što je podsjeća ključ koji klizi u bravu.

Ona otvori vrata. Nema Normana, osim ako se ne skriva u tuš-kabini ili ugrađenom ormaru. Samo njezina ugodna soba bež zidova, slika koja visi pokraj prozora a iznad sudopera upaljeno svjetlo. Nije dom, još nije, ali bliže domu od spavaonice K&S-a.

“Znaš, ovo nije loše”, reče on obzirno. “Nije vila u predgrađu, ali nije nimalo loše.”

“Hoćeš li ući?” upita ona kroz usne koje su bile potpuno umrtvljene

- kao da joj je netko uštrcao injekciju novocaina. “Mogla bih ti skuhati kavu...” Dobro! Norman je likovao iz uporišta u njezinoj glavi. Pa da, zašto to ne bismo prebacili preko glave, ha, šećeru? Ti njemu kavu, on tebi šlag. Pogodba!

Bili se duboko zamisli pa odmahne glavom. “Možda to ne bi bilo pametno”, reče on. “Barem ne večeras. Mislim da nemaš pojma kako djeluješ na mene.” On se nasmije pomalo nervozno. “Mislim da ni ja nemam pojma kako djeluješ na mene.” On pogleda preko njezina ramena i ugleda nešto što mu izmami osmijeh. Podigne oba palca u zrak. “Imala si pravo glede slike - tad to ne bih povjerovao, ali si imala pravo. Vjerojatno si imala na umu ovaj stan, ha?”

Ona odmahne glavom. Sad se i ona smiješila. “Kad sam kupila sliku, nisam čak ni znala da ovaj stan postoji.”

“Znači da si vidovita. Kladim se da posebice lijepo izgleda ondje gdje sije objesila u kasno poslijepodne ili rano navečer. Sunce sigurno pada sa strane.”

“Da, tad je lijepa”, reče Rosie no ne doda kako ona smatra da slika izgleda lijepo -baš kako treba i baš na pravom mjestu - u svako doba dana.

“Koliko mogu zaključiti, nije ti još dosadila?” “Ne, nimalo.”

Namjeravala je dodati: A usto izvodi čudne trikove. A da priđeš i pogledaš izbliza? Možda ćeš vidjeti nešto još zanimljivije od žene spremne da ti razbije glavu limenkom voćne salate. Reci mi Bili, je li ta slika promijenila veličinu od normalnog ekrana u sinemaskop ili ja to zamišljam? Naravno, ne reče ništa od toga.

Bili položi ruke na njezina ramena i ona ga ozbiljno pogleda, poput djeteta koje spremaju na počinak. On se nagne i poljubi je u čelo, u glatku kožu između obrva.

“Hvala što si izašla sa mnom”, reče on.

“Hvala što si me pozvao.” Ona osjeti kako joj niz lijevi obraz klizi suza i obriše je člankom prsta. Nije se stidjela ni bojala da on vidi suzu; osjećala je da mu može pokazati barem jednu suzu i to je bilo lijepo. “Slušaj”, reče on. “Imam motocikl - stari macho Harley. Velik je i glasan i ponekad se ugasi kad dugo stoji na crvenom, ali je ugodan... a ja sam iznimno siguran vozač, vjeruj mi na riječ. Jedan od šest vlasnika Harleya u Americi koji nosi kacigu. Ako u subotu bude lijepo vrijeme, mogao bih doći po tebe ujutro. Pedeset kilometara uz jezero znam za jedno mjesto. Prelijepo. Još je prehladno za plivanje, ali bismo mogli ponijeti nešto za jelo.”

Isprva nije mogla ništa odgovoriti - smlavila ju je činjenica da je ponovno poziva. Pa zatim pomisao da će se voziti s njim na motoru... kako će to biti? Jedino na što je Rosie mogla misliti bilo je kakav bi mogao biti osjećaj sjediti iza njega na dva kotača i sjeći prostor brzinom od osamdeset ili stotinu kilometara na sat. Obgrliti ga. Prožme je neočekivana toplina, nešto slično groznici, ali ona ne shvati o čemu je riječ, iako se sjećala da je tako nešto osjetila nekad davno. “Rosie? Što si rekla?” “Ja... ovaj...”

Da, što je rekla? Rosie nervozno lizne jezikom gornju usnu, odvrati pogled s njega pokušavajući razbistriti mozak i ugleda hrpu žutih letaka kako leže na kuhinjskoj radnoj plohi. Osjeti i razočaranje i olakšanje pa ponovno pogleda Billa.

“Ne mogu. U subotu je vrtna zabava u 'Kćerima i sestrama'. To su žene koje su mi pomogle kad sam došla ovdje - moje prijateljice. Bit će utakmica softballa²⁷, utrka, bacanja konjskih potkova, ručnih radova - takvih stvari. A navečer koncert, koji bi trebao donijeti najviše novca. Ove godine nastupaju Indigo Girls. Obećala sam da ću raditi na štandu za prodaju pamučnih majica poslije pet sati i morala bih to učiniti. Velik sam im dužnik.”

“Dovest ću te natrag do pet sati, nema problema”, reče on. “Ili do četiri, ako želiš.” I željela je... ali se nečeg puno više bojala nego da će zakasniti na prodaju majica.

Bi li on shvatio kad bi mu rekla? Kad bi rekla, Voljela bih te zagrliti dok brzo voziš, voljela bih da odjeneš kožnu jaknu kako bih ti mogla položiti glavu na rame, osjetiti taj lijepi miris i slušati kako jakna škripi kad se mičeš. Voljela bih to, ali mislim da se bojim onoga što bih mogla otkriti poslije, kad vožnja završi... da je onaj Norman u mojoj glavi cijelo vrijeme imao pravo glede onog što ti zapravo želiš. A najviše me plaši da ću morati provjeravati temeljnu postavku života mog muža, nešto što nikad nije izrekao jer nije morao: da je način na koji on postupa sa mnom potpuno u redu, potpuno normalan. Ne bojim se boli; poznajem bol. Ja se bojim svršetka ovog malog, slatkog sna. Znaš, imala sam ih tako malo.

Ona je znala što osjeća da želi reći, no u idućem trenutku shvati da to ne može reći, vjerojatno zato što je to čula u puno filmova u kojima bi to uvijek zazvučalo poput kuknjave: Nemoj me povrijediti. Osjećala je potrebu da to kaže. Molim te nemoj me povrijediti. Najbolji preostali dio mene će umrijeti ako me povrijediš.

Ali je on još čekao njezin odgovor. Čekao da ona kaže nešto.

Rosie zausti da kaže ne, zaista mora biti na zabavi i koncertu, možda drugom prilikom. Tad pogleda u sliku na zidu pokraj prozora. Ona ne bi oklijevala, pomisli Rosie; ona bi brojala sate do subote, a kad bi naposljetku zajahala tog željeznog konja iza njega, udarala bi ga šakom po leđima i poticala da jume u brži galop. Na trenutak Rosie je zamisli kako sjedi tako, visoko podignuta ruba grimizne tunike, a golim bedrima čvrsto steže njegove sapi.

Ponovno je prožme ona vrućina, ovog puta snažnije. Slađe. “U redu”, reče ona. “Učinit ću to. Pod jednim uvjetom.” “Bilo što”, reče on. Veselo se smiješio, očito razdragan. “Vrati me do Ettinger's Piera - ondje se održava zabava - i ostani na koncertu. Ja ću kupiti ulaznice. Častim.”

“Dogovoreno”, reče on odmah. “Mogu li doći po tebe u pola devet ili je to prerano?” “Ne, u redu je.”

“Bilo bi dobro da odjeneš kaput pa čak i pulover”, reče on. “Na povratku ih možeš ugurati u prtljažnik, ali u odlasku će biti svježe.”

“U redu”, reče ona, već misleći na to kako će morati posuditi te odjevne predmete od Pam Haverford, koja je bila otprilike njezine građe. Rosiena se garderoba u ovom trenutku sastojala od jedne lagane jakne, a njezin budžet ne bi podnio nikakve nove nabavke na tom području, barem zasad.

“Vidimo se. Još jednom hvala za večeras.” Na trenutak kao daju je namjeravao ponovno poljubiti, ali je tad uhvati za ruku i nakratko je stisne.

“Nema na čemu.”

On se okrene i strci niza stube, poput dječaka. Nije mogla to ne usporediti s Normanovim hodom - klipsanjem pognute glave ili sablasnim, nervoznim brzanjem. Gledala je u njegovu duguljastu sjenu na zidu dok nije iščezla, pa zatvori vrata, zaključa obje brave, nasloni se na vrata i zagleda na drugu stranu sobe u svoju sliku. Ponovno se promijenila. Bila je skoro sigurna u to. Rosie prijeđe preko sobe i stane ispred slike ruku sklopljenih iza leđa i malo isturene glave, položaj u kojem je izgledala komično poput karikature iz New Yorkera na kojoj je prikazan kupac u umjetničkoj galeriji ili čest posjetitelj muzeja.

Da, iako su dimenzije slike ostale iste, bila je skoro sigurna da se ponovno proširila. S desne strane, iza drugog kamenog lica - onog koje je slijepo virilo postrance kroz visoku travu - sad je vidjela začetak gaja. S lijeve strane, iza žene na brdu, sad je vidjela glavu i ramena malog kudravog ponija. Imao je naočnjake, grickao visoku travu i činio se upregnut - vjerojatno u zaprežna kola, možda otvorena kola ili izletničku kočiju. Taj dio Rosie nije mogla vidjeti; bio je izvan slike (barem zasad). No vidjela je dio sjene, pa još jednu sjenu koja niče iz nje. Vjerojatno je ta druga sjena glava i ramena osobe. Netko tko stoji pokraj kola u koje je poni upregnut. Ili možda- Ili si ti možda sišla s uma, Rosie. Ne misliš valjda da se ta slika povećava, ha? Ili da pokazuje više pojedinosti, ako ti je tako draže?

Ali je istina bila da je ona bila uvjerena u to, da je to vidjela i da ju je ta pomisao više uzbudila nego prestrašila. Da je barem upitala Billa za mišljenje; rado bi znala vidi li on ono što ona vidi... ili misli da vidi.

Subota, obeća si ona. Možda ću to učiniti u subotu.

Počne se razodijevati i kad ode u malu kupaonicu oprati zube, zaboravi na Rose Madder. Ženu na brijegu. Zaboravi i na Normana, i na Annu i Pam, i Indigo Girls koje će nastupiti u subotu navečer. Mislila je na svoju večeru s Billom Steinerom, prisjećala se izlaska s njim minutu po minutu, sekundu po sekundu.

8

Ležala je u krevetu,tonula u san, slušala zvuk cvrčaka iz Bryant Parka.

Tonući, ona se sjeti - bez boli i naizgled iz velike daljine - godine 1985. i svoje kćeri Caroline. Što se Normana tiče, Caroline nikad nije ni bilo i činjenica da se složio s Rosienim bojažljivim prijedlogom da je Caroline lijepo ime za djevojčicu nije ništa promijenila. Za Normana to je bio samo punoglavac koji je skončao rano. Ako je posrijedi djevojčica-punoglavac, prema umišljotini na koju se furala njegova supruga, pa što? Milijardi Kineza komunjara živo se fućka za to, Normanovim iječnikom.

1985. - kakva je to godina bila. Kakva paklena godina. Izgubila je (Caroline) dijete, Norman je skoro izgubio posao (ona je sumnjala da mu je malo nedostajalo da ga uhite), završila je u bolnici sa slomljenim rebrom koje joj je razderalo i skoro probilo plućno krilo, i, kao mali bonus, poševio ju je zguza drškom teniskog reketa. A to je bila i godina kad je njezin um, dotad izvanredno stabilan, počeo pomalo slabiti; no usred sveg tog slavlja, jedva je primijetila da se pola sata provedenih u Poohovu stolcu čini kao pet minuta i da je bilo dana kad bi se otuširala osam ili devet puta između Normanova odlaska na posao i njegova povratka kući.

Navukla je trudnoću u siječnju, jer su tad počele jutarnje mučnine a prvi put joj je mjesečnica izostala u veljači. Slučaj koji je bio uzrokom Normanova 'službenog ukora' - papira koji će nositi u svojoj jakni do umirovljenja - dogodio se u ožujku.

Kako se zvao? upita se ona, još tonući u san u svom krevetu, negdje između sna i jave, ali ipak bliže javi. Čovjek koji mu je priskrbio sve te nevolje, kako se zvao?

Na trenutak se nije mogla sjetiti, samo da je bio crnac... odnosno, Normanovim rječnikom... kmica. Tad se sjeti.

“Bender”, promrmlja u tami, slušajući brundanje cvrčaka. “Richie Bender. Tako se zvao.”

1985, paklenska godina. Paklenski život. A sad ima ovaj život. Ovu sobu. Ovaj krevet. I pjev cvrčaka. Rosie sklopi oči i usne.

9

Manje od pet kilometara udaljen od svoje supruge, Norman je ležao na svom krevetu, tonuo u san, tonuo u tamu i slušao neprekidno brundanje prometa na Aveniji Lakefront, devet katova ispod njega. Zubi i čeljust su ga još boljeli, ali je bol sad bila daleka, nevažna, skrivena iza mješavine aspirina i viskija.

Dok je tonuo u san, počeo je razmišljati o Richieju Benderu; bilo je to kao da su, ne znajući, Norman i Rosie izmijenili kratki telepatski poljubac.

“Richie”, promrmlja on u sjene svoje hotelske sobe pa podlakticu položi preko sklopljenih očiju. “Richie Bender, ljigo jedna. Usrana ljigo.”

Bilo je to u subotu - prve subote u ožujku 1985. godine. Prije devet godina, više-manje. Oko jedanaest sati ujutro tog dana, kmica uđe u trgovinu Payless na uglu 60. i Saranaca, smjesti dva metka u prodavačevu glavu, opljačka blagajnu pa izađe. Dok su Norman i njegov partner sutradan ispitivali prodavača iz susjednog centra za otkup boca, priđe im drugi kmica, odjeven u pripijeni pulover a la Buffalo Bili. “Znam tog crnju”, reče on.

“A koji je to crnja, brate?” upita Norman.

“Crnja koji opljačko Payless”, odgovori kmica. “Stajo sam baš tamo kod onog poštanskog kaslića kad je izašo. Zove se Richie Bender. Loš crnac. Prodaje crack iz sobe u onom motelu. “Upro je prst otprilike prema istoku, u smjeru željezničkog kolodvora.

“Koji bi to motel mogao biti?” upita Harley Bissington. Harley je bio Normanov partner tog nesretnog dana.

“Ray'road Motel”, reče crnac.

“Vjerojatno ne znaš koja soba?” upita Harley. “Proteže li se tvoje znanje o osumnjičenoj hulji tako daleko, moj smeđokožni prijatelju?”

Harleyje skoro uvijek govorio na taj način. Katkad bi Norman zbog tog pobjesnio. Još češće bi svladao želju da ga dohvati za jednu od njegovih pletenih kravatica i pridavi ga tako da iz njega istjera Kokomo Indijanca.

Njihov je prijatelj smeđokožac znao, i te kako, dabome. Bez sumnje je osobno onamo dolazio dvaput ili triput tjedno - možda pet ili šest puta, ako mu je dotok kapitala bio dobar -kupovati crack od tog lošeg crnje Richieja Bendera. Njihov prijatelj smeđokožac i svi njegovi kmični kompe smeđokošci. Vjerojatno je ovaj tip imao neka nerješena posla s Richiejem Benderom, ali to Normanu i Harleyu nije bilo važno; Norman i Harley su samo željeli znati gdje se revolveraš nalazi, da mu odvuku dupe u okružni zatvor i riješe slučaj prije večere.

Onaj kmica u pripijenom puloveru a la Buffalo Bili nije se uspio sjetiti broja Benderove sobe, ali im je znao reći gdje se nalazi; prvi kat, glavno krilo, između automata za Coca Colu i kioska za tisak. Norman i Harley odšetaju do Railroad Motela, bez sumnje jednog od boljih kockarskih jazbina i pokucaju na vrata između automata za Coca Colu i tisak. Vrata otvori polukmica kurvinskog izgleda u prozirnoj crvenoj haljini kroz koju se pružao lijep pogled na njezin grudnjak i gaćice. Bila je to jedna očito drogirana Amerikanka. Dva policajca ugledaju nešto što je sličilo trima praznima fijalama za crack na vrhu televizora a kad je Norman upitao gdje je Richie Bender, ona učini pogrešku i nasmije mu se. “Ne poznam ja nikakva Waringa Bendera”, reče ona. “Odlazite, momci i nosite svoje veselo dupe odavde.”

Do tog trenutka sve je bilo prilično jasno, ali su tad različiti prikazi događaja postali prilično zbunjujući. Norman i Harley su rekli da je gospođa Wendy Yarrow (poznatija u kuhinji Danielsovih tog proljeća i ljeta kao 'ona kurvinska polu-kmica') izvadila turpiju za nokte iz svoje torbice i dvaput njome porezala Normana Danielsa. I doista, imao je duge, plitke posjekotine preko čela i donjeg dijela desne ruke, ali je gospođa Yarrow izjavila da se Norman sam posjekao po ruci a da je posjekotina iznad obrva djelo njegova partnera. Učinili su to, reče ona, nakon što su je gurnuli u apartman 12 Railroad Motela, slomili joj nos i četiri prsta, smrvili devet kosti u lijevom stopalu tako da su opetovano gazili po njemu (naizmjence, rekla je), iščupali joj nekoliko pramenova kose i više puta je udarili u trbuh. Onaj niži ju je silovao, rekla je pripadnicima interne kontrole. Onaj širokih ramena ju je pokušao silovati, ali mu se isprva nije htio dignuti. Ugrizao ju je nekoliko puta za grudi i lice, i tad mu se dignuo, ispriča im ona, “al me poprsko po nogama prije neg je ušo u mene. Tad me udario još nekolko puta. Reko mi je da oče sa mnom razgovarat izbliza, al je uglavnom razgovaro šakama.”

A sad, dok je ležao na krevetu u Whitestone hotelu, ležao na plahtama koje je njegova supruga držala u rukama, Norman se prevrne ustranu i pokuša izbaciti 1985. iz svojih misli. Nije se dala. Nije ni čudo; jednom kad mu se uvuče u misli, ne izlazi. Godina 1985. je gnjavatorica, poput nekog brbljavog dosadnog klepetavog susjeda kojeg se ne možete otarasiti.

Pogriješili smo, pomisli Norman. Povjerovali smo onom prokletom crnji u mornarskom puloveru.

Da, došlo je do zabune, mora se priznati, i to teške. Bili su uvjereni da je ta žena, koja je izgledala kao da je društvo za Richieja Bendera, u sobi Richieja Bendera. To je bila druga zabluda ili nastavak prve, iako to nije važno jer su posljedice bile jednake. Gospoda Wendy Yarrow pola radnog vremena radila je kao konobarica, drugu polovicu kao kurva, a puno radno vrijeme bila narkomanka, ali nije bila u sobi Richieja Bendera. Zapravo nije ni znala da na svijetu postoji stvorenje po imenu Richie Bender. Ispostavilo se da je Richie Bender zaista orobio trgovinu Payless i ucmekao prodavača, ali je njegova soba bila između automata za soda-vodu i tisak; ono je bila soba Wendy Yarrow i Wendy Yarrow je bila sama, barem tog dana.

Soba Richieja Bendera bila je s druge strane automata za Coca Colu. Ta je zabuna skoro stajala Normana Danielsa i Harleya Bissingtona posla, ali su naposljetku ljudi iz interne kontrole povjerovali priči o turpiji za nokte a nije bilo sperme koja bi potvrdila optužbe gospođe Yarrow o silovanju. Njezina tvrdnja da je stariji policajac - onaj koji je uspio ući u nju - upotrijebio prezervativ koji je zatim bacio u zahod nije se mogla dokazati.

No bilo je i drugih problema. Čak i njihovi najvatreniji zagovarači s odjela morali su priznati da su inspektori Daniels i Bissington malo pretjerali u pokušajima da svladaju tu 'divlju mačku od pedeset pet kilograma koja je mahala turpijom; primjerice, zaista je imala nekoliko slomljenih prstiju. I otuda službeni ukor. Ali nije na tome završilo. Bezobrazna kučka našla je tog čifuta... tog malog ćelavog čifuta...

No svijet je pun bezobraznih, neposlušnih gadura. Primjerice, njegova žena. Alije ona bila bezobrazna gadura za koju će se on pobrinuti... pod pretpostavkom, naravno, da uspije malo odspavati.

Norman se prevrne na drugu stranu i 1985. naposljetku počne blijedjeti. “Kad najmanje očekuješ, Rose”, promrmlja on. “Tad ću doći po tebe.”

Poslije nekoliko minuta je spavao.

10

Ta kurvica, tako ju je nazvao, pomisli Rose u svom krevetu. Bila je na rubu sna, ali ne sasma; još je čula cvrčke iz parka. Ta kurvinska polukmica. Kako ju je mrzio!

Da, naravno. Kao prvo, bilo je gužve s inspekcijom iz interne kontrole. Norman i Harley Bissington izvukli su se iz toga a da im nije pala vlas s glave - jedva - ali su tad doznali da si je ona kurvinska polukmica uzela odvjetnika (ćelavog čifuta koji poput lešinara prati vozila hitne pomoći, Normanovim rječnikom) koji je pokrenuo grozomornu građansku parnicu u njezinu korist. U njoj se prozivao Norman, Harley, cijeli odjel. A tad, nedugo prije Rosiena pobačaja, ubijena je Wendy Yarrow. Pronađena je iza jednog silosa na zapadnoj strani jezera. Ubodena nožem više od stotinu puta, odsječenih dojki.

Neki manijak, Norman je rekao Rosie, pa iako se nije smješkao nakon što je spustio telefon - netko se u postaji sigurno uznemirio, u protivnom ga ne bi nazvao kući - u njegovu je glasu bilo neporecivog zadovoljstva. Išao vrč po vodu dok se nije razbio. Rizici zanimanja. Tad joj je dodirnuo kosu, jako nježno, pomilovao je i nasmiješio joj se. Ne svojim ujedljivim osmijehom, onim zbog kojeg bi poželjela vrisnuti, ali joj je ipak došlo da vrisne, jer je znala, a da joj nitko ništa nije morao reći, što se dogodilo Wendy Yarrow, toj kurvinskoj polukmici.

Shvaćaš li koliko imaš sreće? upitao ju je, milujući je po zatiljku svojim krupnim, tvrdim rukama, pa po ramenima, pa po uzvisini njezinih grudi. Shvaćaš li koliko imaš sreće da ne moraš biti na ulici, Rose?

A tad - možda poslije mjesec dana, možda poslije šest tjedana - ušao je u kuću iz garaže, zatekao Rosie kako čita ljubavni roman i zaključio da mora porazgovarati s njom o njezinu ukusu glede razbibrige. Zapravo, morao je s njom o tome porazgovarati izbliza. 1985., paklenska godina.

Rosie je ležala u krevetu ruku uguranih ispod jastuka, tonula u san i slušala zvuk cvrčaka koji je dopirao kroz prozor, tako jasan, kao da je njezina soba na neki čaroban način prenijeta na pozornicu za nastup puhačkih orkestara u parku i ona se prisjeti žene koja je sjedila u kutu, kose zalijepljene za znojne obraze, trbuha tvrda poput kamena i očiju koje su zakolutale u dupljama potamnjelima od šoka kad su je zlokobni poljupci počeli golicati po bedrima, žene koja je bila godine daleko od one kapi krvi na plahti, žene koja nije znala za ustanove kao što su 'Kćeri i sestre' ili da postoje muškarci poput Billa Steinera, žene koja se rukama uhvatila za ramena i pomolila Bogu u kojeg više nije vjerovala da ne pobaci, da ne dođe kraj njezinu slatkom snu, i koja je tad pomislila, kad je osjetila da pobacuje dijete, da je tako možda i bolje. Znala je kako Norman izvršava svoje supružničke dužnosti; kako bi tek izvršavao očinske?

Blagi zuj cvrčaka ju je uspavljivao. A osjećala je i miris trave - slatkasto opori miris koji kao da nije spadao u svibanj. Bio je to miris koji je povezivala s otkosima sijena u kolovozu.

Nikad prije nisam osjetila miris trave iz parka, pomisli ona pospano. Je li to utjecaj ljubavi - ili barem zaljubljenosti? Izoštrava li ona osjetila iako istodobno gubiš razum?

U daljini, začuje tutnjavu koja je mogla biti grmljavina. I to je bilo neobično, jer je nebo bilo vedro kad ju je Bili dovezao kući - pogledala jeu nebo i začudila se koliko zvijezda vidi, usprkos svim tim drečećim narančastim uličnim svjetiljkama.

Ona usne, utone u posljednji san bez snova koji će odspavati u idućih nekoliko dana i njezina posljednja misao prije no što je obuzme tama bila je Kako to da čujem cvrčke i osjećam miris trave? Prozor nije otvoren; zatvorila sam ga prije odlaska u krevet. Zatvorila i zabrtvila.

Peti dio

CVRČCI

1

Kasno tog poslijepodneva u srijedu, Rosie samo da nije uplovila u Hot Pot. Naručila je šalicu čaja i pogačicu i sjela pokraj prozora. Polako je jela i pila promatrajući beskrajnu rijeku pješaka - u ovaj sat uglavnom uredskih službenika koji su krenuli kući. Hot Pot joj je zapravo bio izvan ruke sad kad više nije radila u Whitestoneu, ali je ipak došla ovamo bez oklijevanja, vjerojatno zato što je ovdje s Pam popila toliko ugodnih kava nakon posla, možda zato što nije bila istraživač -barem ne još - a to je bilo mjesto koje je poznavala i u koje je imala povjerenja.

Završila je čitanje The Manta Ray oko dva sata. Upravo je posegnula ispod stola za svojom torbicom kad se Rhoda Simons ubaci kroz zvučnik. “Rosie, želiš li kraći odmor prije no što počnemo iduću knjigu?” upita je, i to je bilo to, tek tako. Nadala se da će dobiti ostala tri romana Bell/Racine, bila uvjerena da će ih dobiti, ali osjećaj olakšanja kad je to čula bio je nenadmašan. A to nije bilo sve. Kad su prekinuli u četiri sata, nakon što su već dva poglavlja odmakli u sumorni kriminalistički roman o manijaku koji vreba i ubija, s naslovom Ubij sva moja sutra, Rhoda je zamolila Rose da nakratko ode s njom u ženski zahod.

“Znam da zvuči čudno”, reče ona, “ali umirem za cigaretom a to je jedino mjesto u ovoj prokletoj zgradi u kojem se usudim po skrivećki popušiti jednu. Rosie, moderan je život muka.”

U zahodu, Rhoda je pripalila Capri i sjela na izbočinu između dva umivaonika lakoćom koja je svjedočila o uvježbanosti. Prekriži noge, zakvači desno stopalo iza lijevog lista i zamišljeno se zagleda u Rosie.

“Sviđa mi se tvoja frizura”, reče ona.

Rosie se dodirne po kosi, u neprilici. Učinila je to bez namjere, u frizerskom salonu prethodne večeri, pedeset dolara koje si nije smjela priuštiti... a koje nije mogla ne potrošiti. “Hvala”, reče.

“Znaš, Robbie će ti ponuditi ugovor.”

Rosie se namršti i odmahne glavom. “Ne - ne znam. O čemu to govoriš?”

“Možda izgleda kao Mr Pennybags²⁸ iz Monopolyja, ali Robbie se bavi snimanjem knjiga na kasete od 1975, i on zna koliko si dobra. Zna to bolje od tebe. Misliš da mu puno duguješ, zar ne?”

“Znam da mu dugujem”, ukočeno odgovori Rosie. Nije joj se sviđao smjer u kojem je ovaj razgovor krenuo; podsjetio ju je na one Shakespeareove drame u kojima ljudi ubodu nožem prijatelja u leđa a tad razvežu duge, prijetvorne monologe o tome kako je to bilo neizbježno.

“Ne dopusti da ti zahvalnost stane na put osobnom interesu”, reče Rhoda, uredno otrese pepeo cigarete u umivaonik i isplahne ga mlazom hladne vode. “Ne znam povijest tvog života a i ne čeznem je doznati, ali znam da si pročitala The Manta Ray u samo stotinu četiri ponavljanja, što je fenomenalno, i znam da zvučiš kao mlada Elizabeth Taylor. A i znam - kao da ti piše na čelu - da živiš sama a da na to nisi naviknuta. Toliko si tabula rasa da je to stravično. Znaš li što to znači?”

Rosie nije bila sigurna - nešto u vezi s naivnošću - pomisli ona - ali neće to priznati Rhodi. “Da, naravno.”

“Dobro. Nemoj me pogrešno shvatiti, zaboga - ne pokušavam istisnuti Robbieja ili nešto zaraditi na tebi. Navijam za tebe. A navijaju i Rob, i Curtis. Samo što Rob navija i za svoj džep. Knjige na kasetama novo je područje. Kad bi ovo bio film, bili bismo na pola razdoblja nijemog filma. Shvaćaš li što ti pokušavam reći?”

“Otprilike.”

“Kad Robbie sluša tebe kako čitaš The Manta Ray, on misli na audio verziju Mary Pickford. Znam da to zvuči šašavo, ali je istina. Čak i način na koji te upoznao pridonosi tome. Postoji legenda o Lani Tumer koja kaže da su je otkrili u Shwab's Drugstoreu. E pa Robbie već smišlja legendu u svojoj glavi o tome kako te otkrio u zalagaonici svog prijatelja Steinera, dok si pregledavala stare razglednice.”

“To ti je rekao?” upita ona, osjetivši kako je za Robbieja Leffertsa preplavljuje toplina na rubu ljubavi.

“Aha, ali gdje te našao i što si ondje radila nije važno. Činjenica je da si dobra, Rosie, doista jesi, zaista si talentirana. Kao da si rođena za taj posao. Rob te otkrio, ali to mu ne da je pravo da te iskorištava ostatak života. Nemoj mu dopustiti da mu postaneš vlasništvo.”

“On to nikad ne bi učinio”, reče Rosie. Bila je i uplašena i uzbuđena, a pomalo ljuta na Rhodu što je tako cinična, ali je sve te osjećaje potisnula ispod blistavog sloja radosti i olakšanja: zbrinuta je za neko vrijeme. A ako joj Robbie zaista ponudi ugovor, mogla bi biti zbrinuta još dulje. Lako je Rhodi Simons pričati o oprezu; Rhoda ne živi u garsonijeri tri ulice dalje od četvrti u kojoj se automobile ne parkira uz rub pločnika ako se želi zadržati radio ili poklopce kotača; Rhoda ima supruga računovođu, kuću u predgrađu i Nissan srebrne boje proizveden 1994. Rhoda ima kreditne kartice VISA i American Express. Štoviše, Rhoda ima karticu Blue Crossa²⁹ i ušteđevinu koju može podignuti ako se razboli pa ne može raditi. Ljudima koji to imaju, pretpostavljala je Rosie, savjetovati oprez u poslu vjerojatno je prirodno kao disati.

“Možda i ne bi”, reče Rhoda, “ali Rosie, ti bi se mogla pokazati malim zlatnim rudnikom, a ljudi se kadšto promijene kad otkriju zlatnu žicu. Čak i simpatični ljudi kao što je Robbie Lefferts.”

A sad, dok je pila čaj i gledala kroz prozor Hot Pota, Rosie se sjeti kako je Rhoda ugasila cigaretu hladnom vodom, bacila opušak u smeće pa joj prišla. “Znam da si u situaciji kad ti je sigurnost posla silno važna i ne kažem da je Robbie loš - surađujem s njim od 1982. i znam da nije - ali ti kažem da jednim okom gledaš u goluba na grani dok paziš da ti vrabac u ruci ne pobjegne. Shvaćaš li me?” “Ne baš.”

“Pristani snimiti šest knjiga za početak, ne više. Od osam ujutro do četiri poslije podne, u studiju Tape Engine. Tisuću dolara tjedno.”

Rosie blene u nju, kao da joj je netko gurnuo crijevo od usisavača u grlo i isisao zrak iz pluća. “Tisuću dolara tjedno, jesi li ti luda?”

“Upitaj Curtisa Hamiltona smatra li me on ludom”, mimo će Rhoda. “Zapamti, nije riječ samo o glasu, nego i o broju ponavljanja. Snimila si The Manta Ray sa samo stotinu četiri. Izvrsno kontroliraš glas, ali još nevjerojatnije je tvoje disanje. Ako nisi pjevačica, otkuda ti takva kontrola disanja?”

Tad se Rosie prisjeti mučne slike: sjedi u kutu, bubrezi joj natiču i pulsiraju poput nabreklih vrećica napunjenih vrućom vodom, sjedi i drži pregaču u rukama, moli se Bogu da je ne mora napuniti jer je boli kad povraća, i tad ima osjećaj da joj netko probada bubrege dugim, tankim treščicama. Sjedi ondje, uvlači zrak u dugim, plitkim udisajima i izbacuje ga polaganim, tihim izdasima jer joj to najviše pomaže, pokušava svesti nekontrolirano udaranje svog srca na razinu mirnijeg ritma disanja, sjedi ondje i sluša kako si Norman slaže sendvič u kuhinji i pjeva 'Daniel' ili 'Take a Letter, Maria' svojim iznenađujuće ugodnim barskim tenorom.

“Ne znam”, rekla je Rhodi, “nisam ni znala što je kontrola disanja dok nisam upoznala vas. Vjerojatno imam to po prirodi.”

“Imaš više sreće nego pameti”, reče Rhoda. “Bit će bolje da se vratimo; Curt će pomisliti da vršimo čudne ženske obrede.”

Robbie je nazvao iz svog ureda u središtu grada da joj čestita za The Manta Ray - to je bilo kad se spremala otići kući - pa iako nije izrijekom spomenuo ugovor, zamolio ju je da ruča s njim u petak da porazgovaraju o onome što je on nazvao 'poslovnom stvari'. Rosie pristane i spusti slušalicu, zamišljena. Rhodin je opis bio savršen; Robbie Lefferts zaista je izgledao kao Mr Pennybags iz Monopolyja.

Kad je spustila slušalicu u Curtisovu uredu - pretrpanoj škuljici na čijim su zidovima od pluta čavlićima bile pribodene stotine posjetnica - vrati se u studio po svoju torbicu. Rhoda je već otišla, vjerojatno popušiti posljednju cigaretu u ženskom zahodu. Curt je označavao kutije s vrpcama. On je pogleda i veselo se nasmiješi. “Danas si bila izvrsna, Rosie.”

“Hvala.”

“Rhoda kaže da će ti Robbie ponuditi ugovor.”

“Tako ona kaže”, potvrdi Rosie. “I zapravo smatram da je možda u pravu. Da se kucnem o drvo.”

“Dok se cjenkaš, upamti jedno”, reče Curtis, stavljajući kutije s vrpcama na visoku policu na kojoj je bilo poslagano na desetke sličnih kutija poput uskih bijelih knjiga. “Ako si ti zaradila pet stotina dolara za The Manta Ray, znači da je Robbie već zaradio... jer je uštedio možda sedam stotina dolara na najmu studija. Shvaćaš?”

Shvatila je, jako dobro, i evo sad sjedi u Hot Potu a njezina budućnost izgleda neočekivano svijetlo. Ima prijatelje, stan, posao, i izglede za nove poslove kad završi sa snimanjem Christine Bell. Ugovor koji bi joj mogao donijeti tisuću dolara tjedno, više novca no što Norman zarađuje. Ludo, ali istinito. Možda istinito, ispravi se ona.

Oh i još nešto. Za subotu ima kavalira... za cijelu subotu, ako se ubroji i koncert Indigo Girls.

Rosieno lice, inače tako ozbiljno, razlije se u blistav osmijeh i ona osjeti potpuno neprimjerenu želju da se zagrli. Pojede posljednji zalogaj svoje pogačice i ponovno pogleda kroz prozor, pitajući se događaju li se sve te divne stvari doista njoj, postoji li stvarni život u kojem ljudi izađu iz zatvora, skrenu desno... i uđu u raj.

2

Nedaleko odavde, ugasi se crveno i upali zeleno svjetlo na pješačkom prijelazu. Pam Haverford, koja se presvukla iz svoje bijele uniforme u par uskih crvenih hlača, prijeđe ulicu s još dvadesetak ljudi. Večeras je radila sat vremena prekovremeno i nije imala razloga pomisliti da bi Rosie mogla biti u Hot Potu... ali ipak pomisli. Nazovimo to ženskom intuicijom.

Ona pogleda stasitog komada koji je prelazio cestu pokraj nje, a kojeg je, činilo joj se, vidjela prije nekoliko minuta pokraj kioska s tiskom u Whitestoneu. Moglo bi ga se proglasiti nekim zanimljivim da nije imao taj pogled u očima... koji ni nije bio pogled. On je okrzne pogledom kad su zakoračili na rub pločnika i od bezizražajnosti tih očiju - osjećaja da nečeg manjka iza njih - prožme je studen.

3

U Hot Potu, Rosie naglo zaključi da želi još jednu šalicu čaja. Nije imala razloga pomisliti da bi Pam mogla svratiti - sat vremena poslije njihova uobičajenog termina - ali ona ipak pomisli. Možda je bila posrijedi ženska intuicija. Ustane i krene prema šanku.

4

Ta pička pokraj njega bila je slatka, pomisli Norman, uske crvene hlače, lijepa mala stražnjica. Zaostao je nekoliko koraka - da te bolje vidim, dušo - ali čim je to učinio ona skrene u mali restoran. Norman pogleda u izlog dok je prolazio, ali ne ugleda ništa zanimljivo, tek gomilu baba koje jedu žilava govna i cuclaju kavu i čaj, plus nekoliko konobara koji su jurili naokolo tim svojim prenemažućim, pederskim načinom.

Starim se gospođama to sigurno sviđa, pomisli Norman. Takav pederski hod sigurno se osjeti u napojnicama. Sigurno; zašto bi inače odrasli muškarci tako hodali? Pa nisu valjda svi pederi... zar ne?

Njegov pogled u Hot Pot - kratak i nezainteresiran - okrzne ženu znatno mlađu od ostalih ženturača koje su s frizurama koje su se prelijevale na modro, odjevene u komplete od hlača i sakoa sjedile za stolovima. Udaljavala se od prozora prema pultu koji je nalikovao na one iz menzi a bio na suprotnoj strani čajane (barem se nadao da se ovakva mjesta tako nazivaju). On brzo pogleda u njezinu stražnjicu, jer bi se njegov pogled najprije spustio onamo kad bi bila riječ o ženi mlađoj od četrdeset godina, ocijeni je kao pristojnu, ali ništa senzacionalno.

Tako je izgledala Rosiena stražnjica, pomisli on. Prije no što se raskvasila i dok joj nije narasla velika kao bačva.

Žena koju je ugledao kroz izlog imala je i divnu kosu, zapravo puno ljepšu od njezine ritice, ali ga kosa ne podsjeti na Rosie. Rosie je bila ono što je njegova majka uvijek nazivala 'brinetom' i rijetko se trudila oko svoje kose (s obzirom na njezinu nezanimljivu mišju boju, Norman je nije krivio). Najčešće ju je nosila zategnutu u konjski rep i uhvaćenu gumicom; ako bi izašli na večeru ili u kino, možda bi je provukla kroz jednu od onih elastičnih kopči koje su prodavali u dragstoru.

Žena koju je Norman nakratko okrznuo pogledom kad je pogledao u Hot Pot nije bila brineta nego plavuša vitkih bokova, a kosa joj nije bila povezana u rep. Visjela je niz njezina leda u brižljivo ispletenoj pletenici.

5

Vjerojatno najbolje što joj se dogodilo cijeli dan, bolje i od Rhodine zapanjujuće novosti da bi Robbieju Leffertsu mogla vrijediti tisuću dolara tjedno, bio je izraz na licu Pam Haverford kad je Rosie okrenula leđa blagajni u Hot Potu noseći u ruci šalicu čaja. Pamin pogled najprije klizne preko nje ne pokazujući nikakve znakove prepoznavanja... a tad se munjevito vrati natrag. Pam raširi oči. Počne se veselo smiješiti a usto i vrisne, i vjerojatno dovede najmanje pet pejsmejkera u kičastoj prostoriji opasno na rub preopterećenosti.

“Rosie? Jesi li to ti? Oh... mili... Bože!”

“Ja sam”, reče Rosie, smijući se i crveneći. Bila je svjesna da se ljudi okreću prema njima i shvati - čudo nad čudima - da joj to i ne smeta.

Odnesu čaj do svog starog stola pokraj prozora i Rosie dopusti Pam da je nagovori na još jednu pogačicu, iako je izgubila osam kilograma nakon dolaska u grad i nije ih namjeravala ponovno nakupiti.

Pam je ponavljala da ne može vjeeerovati, primjedba za koju je Rosie mogla pasti u iskušenje da pripiše laski, da nije bilo načina na koji je Pamin pogled prelijetao s njezina lica na kosu, kao da je pokušavala u mozak utisnuti istinitost toga.

“Izgledaš pet godina mlađe”, reče ona. “Do vraga, Rosie, izgledaš kao prerano izrasla maloljetnica!”

“Za pedeset dolara trebala bih izgledati kao Marilyn Monroe”, odgovori Rosie i nasmiješi se... ali nakon razgovora s Rhodom nije više osjećala takvu tjeskobu zbog visine iznosa koji je potrošila na kosu.

“Gdje si-”, zausti Pam pa zašuti. “Sa slike koju si kupila, zar ne? Dala si napraviti istu frizuru kao i žena na slici.”

Rosie pomisli da će to natjerati rumenilo u njezine obraze, ali nije bilo nikakva rumenila. Ona jednostavno kimne glavom. “Jako mi se svidjela ta frizura, pa sam pomislila da bih mogla pokušati.” Oklijevala je, pa doda: “A glede promjene boje, još ne mogu povjerovati da sam se na to odlučila. Prvi sam put u životu promijenila boju kose.”

“Prvi-! Ne mogu vjerovati!”

“Istina je.”

Pam se nagne preko stola i kad je progovorila učini to promuklim, urotničkim šaptom: “Dogodilo se, zar ne?”

“O čemu to govoriš? Što se dogodilo?”

“Upoznala si nekog zanimljivog!”

Rosie otvori usta. Pa ih zatvori. Ponovno ih otvori nemajući pojma što namjerava reći. Ispostavi se - ništa. Umjesto tog se začuje smijeh. Smijala se do suza, a prije no što se prestala smijati, pridruži joj se i Pam.

6

Rosie nije trebala ključ da otvori ulična vrata zgrade u ulici Trenton 897 - ona su radnim danom ostajala nezaključana do otprilike osam sati -ali je trebala ključić da otvori poštanski sandučić (R. MCCLENDON, zalijepljeno na prednjoj strani, hrabro je objavljivalo da ona pripada ovdje, da pripada), koji bi bio prazan da nije bilo reklamnog letka. Kad je krenula stubama prema drugom katu, istrese iz torbice drugi ključ. Taj je otvarao vrata njezine garsonijere i osim nadstojnika zgrade, samo je ona imala ključ. Kao i poštanski sandučić, bio je samo njezin. Noge su joj bile umorne - propješačila je pet kilometara od središta grada, jer je bila previše nemirna i odveć sretna da bi sjedila u autobusu, a i željela je imati više vremena da razmišlja i sniva no što bi joj omogućila vožnja autobusom. Bila je gladna usprkos dvije pogačice u Hot Potu, ali joj je muklo rezanje u trbuhu povećavalo a ne umanjivalo sreću. Je li ikad u životu osjećala takvu radost? Vjerojatno nije. Razlijevala se iz glave po cijelom tijelu, pa iako su joj noge bile umorne, ipak su joj se činile lagane. A bubrezi je nisu nimalo boljeli, usprkos dugom hodu.

Kad je ušla u stan (ovaj se put sjeti zaključati vrata za sobom), Rosie ponovno zahihoće. Pam i njezini neki zanimljivi. Morala joj je je priznati nekoliko stvari -ionako će dovesti Billa na koncert Indigo Girls u subotu navečer gdje će ga žene iz 'Kćeri i sestara' upoznati - ali kad je zanijekala da je obojila kosu i isplela u pletenicu isključivo zbog Billa (iako joj je to zazvučalo istinito), Pam joj uzvrati samo komičnim kolutanjem očiju i lakrdijaškim namigivanjem. Nerviralo ju je to... ali i godilo.

Ona otvori prozor i pusti u sobu blagi kasnoproljetni zrak i zvukove parka, pa ode do malog kuhinjskog stola na kojem je, pokraj cvijeća koje joj je Bili donio u ponedjeljak, ležala knjiga. Cvijeće je venulo, ali se nije mogla odlučiti baciti ga. Barem ne do subote. Sinoć je sanjala Billa, sanjala kako se vozi iza njega na njegovu motociklu. Vozio je sve brže i brže i u jednom joj trenutku padne na um užasna, predivna riječ. Magična riječ. Sad se nije mogla točno sjetiti koja je to riječ bila, neka besmislica, nešto poput fikus ili bikus, ali je u snu zvučala prelijepo... a i moćno. Ne izgovaraj je ako zaista, zaista ozbiljno ne misliš, sjeti se kako je pomislila dok su strelovito jurili po nekoj sporednoj cesti s čije su lijeve strane bili brežuljci a s desne jezero koje je namigivalo plavim i zlatnim odbljescima sunca kroz jele. Ispred njih bio je travom obrastao brijeg i ona je znala da su s one druge strane ruševine hrama. Ne izgovaraj je ako se ne namjeravaš obvezati, dušom i tijelom.

Ona je u snu izrekla tu riječ; izašla je iz njezinih usta poput strujnog udara. Kotači Billova Harleya nisu više bili na cesti - ona ugleda prednji kotač kako se okreće, ali sad deset centimetara iznad asfalta - i ugleda njihovu sjenu, ali ne pokraj njih nego ispod njih. Bili je okrenuo ručicu gasa i oni jurnu prema vedrom plavom nebu, i izrone sa staze koju je cesta usjekla u stablima poput podmornice koja izranja na površinu oceana. Rosie se probudila u svom krevetu zgužvanih pokrivača, tresući se od zimice i istodobno hvatajući zrak, u pandžama neke unutarnje vrućice koja kao da je bila skrivena duboko u njoj, nevidljiva ali moćna, poput pomračenog sunca.

Sumnjala je da bi se uspjeli vinuti u zrak bez obzira na broj magičnih riječi, ali je ipak odlučila ostaviti cvijeće. Možda će čak staviti nekoliko cvjetova da se prešaju između stranica baš ove knjige.

Kupila je knjigu u Elaine's Dreams, frizerskom salonu u kojem je bila na frizuri. Naslov je bio Jednostavno ali elegantno: deset frizura koje možete načiniti kod kuće. “Ove su dobre”, rekla joj je Elaine. “Naravno, ja smatram da na frizuru uvijek treba odlaziti stručnoj osobi, ali ako si to ne možete priuštiti svakog tjedna, zbog vremena ili novca, a pomisao da nazovete broj 800 i naručite Topsy Tail³⁰ tjera vas na samoubojstvo, ovo je pristojan kompromis. Samo mi obećajte da ćete, ako vas neki momak pozove na ples u jedan od otmjenih klubova u Westwoodu, najprije doći k meni.”

Rosie sjedne i otvori frizuru broj 3, klasičnu pletenicu... a koja je, kako ju je obavijestio uvodni odlomak, bila poznata i kao klasična francuska pletenica. Ona prođe kroz crno-bijele fotografije na kojima je bila prikazana žena kako najprije raspliće pa ispliće kosu, a kad je dovršila, počela je činiti sve obratnim redoslijedom, rasplitati pletenicu. Rasplitanje pletenice navečer pokazalo se puno jednostavnijim nego isplitanje pletenice ujutro; bilo joj je potrebno četrdeset pet minuta i prilično psovki da bi pletenica izgledala otprilike kao kad je sinoć izašla iz frizerskog salona. No, isplatilo se; Pamin zapanjen vrisak u Hot Potu bio je vrijedan svega toga i još puno više.

Kad je rasplela pletenicu, njezine misli svrnu na Billa Steinera (nikad nisu ni bile daleko od njega) i ona se upita hoće li se njemu svidjeti njezina kosa ispletena u pletenicu. I hoće li mu se svidjeti njezina kosa kao plava. I hoće li uopće primijetiti ijednu od tih promjena. Upita se bi li bila nesretna ako on to ne primijeti, pa uzdahne i namršti nos. Naravno da bi bila. A s druge strane, što ako primijeti i reagira kao Pam (uz manje vriske, naravno)? Mogao bi je čak povući u svoje naručje, kako se to čini u ljubavnim romanima...

Posegne za torbicom da izvadi češalj pa se počne prepuštati neškodljivom maštanju o suboti ujutro - Bili veže svršetke njezine pletenice komadom baršunaste vrpce (zašto bi on pri ruci imao komad baršunaste vrpce može ostati neobjašnjeno; to je bila prednost sanjarenja za kuhinjskim stolom) - kad joj misli prekine tihi zvuk na drugoj strani sobe.

Zriii. Zri-zriii.

Cvrčak. Zvuk nije dopirao kroz otvoreni prozor iz parka. Bio je puno bliži. Zri-zriii. Zri-zriii.

Prijeđe pogledom preko podnih letvica i ugleda kako je nešto poskočilo. Ona ustane, otvori ormarić s lijeve strane sudopera i izvadi staklenu zdjelu. Prijeđe preko sobe, zastane da uzme reklamni letak sa stolca u sobi. Tad klekne pokraj kukca, koji je stigao skoro do neukrašenog južnog kuta gdje je jednog dana namjeravala staviti televizor, ako ga se odluči kupiti prije no što odseli. Nakon današnjeg dana, preseljenje u veći stan - i to skorašnje - činilo se nečim bližim od pustog sna.

Doista je bio cvrčak. Kako je stigao do drugog kata bio je misterij, ali je bio cvrčak, u to nije bilo sumnje. Tad se sjeti odgovora, a ujedno i objašnjenja zašto je čula cvrčka kad je tonula u san. Cvrčak je sigurno došao s Billom, vjerojatno u obrubu nogavice njegovih hlača. Mali dodatni dar zajedno s cvijećem.

Neku večer nisi čula samo jednog cvrčka, progovori neočekivano Praktično-Razborita, koja u posljednje vrijeme nije imala puno posla, pa joj je glas zvučao zahrđalo i pomalo promuklo. Čula si cijelo polje cvrčaka. Ili cijeli park.

Gluposti, odgovori ona nehajno kad je poklopila kukca zdjelom, gurnula prospekt ispod ruba i gurkala cvrčka dok nije poskočio i omogućio joj da gurne papir punom duljinom preokrenutog otvora zdjele. Moj je mozak jednostavno pretvorio jednog cvrčka u zbor, to je sve. Tonula sam u san, sjeti se. Već sam napola bila u snu.

Ona podigne zdjelu i preokrene je, držeći prospekt preko vrha tako da cvrčak ne pobjegne prije no što ona bude spremna da mu to omogući. Cvrčak je energično skakao gore-dolje, svojim oklopljenim leđima lupkao u sliku novog romana Johna Grishama, koji se u toj trgovini mogao kupiti za samo šesnaest dolara, plus porez. Pjevušeći 'When you wish upon a star', Rosie odnese cvrčka do otvorenog prozora, odmakne prospekt i ispruži zdjelu u prazno. Kukci mogu pasti s puno većih visina od ove, a kad prizemlje dići se i otići (odskakutati, upotpuni je nutarnji glas) živi i zdravi. Bila je uvjerena da je to negdje pročitala ili vidjela u nekom televizijskom dokumentarcu.

“Odlazi, Jiminy³¹”, reče ona. “Budi dobar i skoči. Vidiš onaj park? Visoka trava, puno rose za piti, puno ženskih cvrč-”

Ona zašuti. Kukac nije došao u suvracima Billovih hlača, jer je u ponedjeljak navečer, kad ju je izveo na večeru, nosio traperice. Ona preispita svoje pamćenje glede toga, želeći biti sigurna, i dobije istu povratnu informaciju, bez ikakve sjenke sumnje. Košulja i levisice bez suvrataka. Sjeti se kako joj je laknulo zbog njegove odjeće koja je jamčila da je neće pokušati odvesti na neko otmjeno mjesto gdje će ljudi buljiti u nju.

Traperice, bez suvrataka.

Pa otkuda je izniknuo Jiminy?

Kao da je to važno. Ako se cvrčak nije popeo u Billovim hlačama, vjerojatno se popeo u hlačama nekog drugog, to je sve, iskočio na odmorištu na drugom katu kad se malo uzvrpoljio - hej, hvala na prijevozu, momče. A tad je spuznuo ispod njezinih vrata, pa što? Lako bi mogla nabrojiti i neugodnije nepozvane goste.

Kao da želi izraziti svoje slaganje s tim, cvrčak odjedanput iskoči iz zdjele i sunovrati se u prazno.

“Lijepo se provedi”, reče Rosie. “Navrati. Zaista.”

Kad je povukla zdjelu natrag u sobu, dašak vjetra otpuše prospekt ispod njezina palca i on padne na pod lijeno se zibajući. Ona se sagne da ga podigne pa se skameni ispruženih prstiju centimetar od njega. Još dva cvrčka, oba uginula, ležala su uz podnu letvicu, jedan na boku a drugi na leđima, a nožice su mu štrcale u zrak.

Jednog cvrčka još je mogla razumjeti i prihvatiti, ali tri? U stanu na drugom katu? Kako to, molim lijepo, objasniti?

Rosie ugleda još nešto, nešto što je ležalo u pukotini između dvije letvice blizu uginulih cvrčaka. Ona klekne, iščeprka to iz pukotine i podigne do očiju.

Cvijet djeteline. Majušni ružičasti cvijet djeteline.

Ona pogleda u pukotinu iz koje ga je iščupala; ponovno pogleda par uginulih cvrčaka, pa polako prijeđe očima po zidu bež boje... do njezine slike, koja je visjela ondje pokraj prozora. Do Rose Madder (sasma dobro ime) koja stoji na svom brijegu, i novootkrivenog ponija koji iza nje pase travu.

Svjesna lupanja svog srca - sporog prigušenog bubnjanja u ušima

- Rosie se nagne prema slici, prema ponijevoj njušci, promatrajući kako se slika rastače na slojevite nijanse stare boje. Počne nazirati poteze četkom. Ispod ponijeve njuške trava je bila šumskozelene i maslinastozelene nijanse, i kao naslikana brzim, slojevitim potezima umjetnikova kista. Posipane između vlati trave bile su male ružičaste točkice. Djetelina.

Rose pogleda u ružičasti cvijetak na dlanu svoje ruke, pa ga podigne do slike. Boja se poklapala. Ne razmišljajući, ona podigne ruku do usana i puhne cvjetić prema slici. Napola je očekivala (ne, zapravo i više od toga; na trenutak je bila potpuno sigurna) da će sićušna kuglica prodrijeti kroz površinu slike i ući u taj svijet koji je neki nepoznati umjetnik stvorio prije šezdeset, osamdeset, čak i stotinu godina.

To se, naravno, nije dogodilo. Ružičasti cvijet udari o stakleni pokrov slike (neobično da je ulje pokriveno staklom, rekao je Robbie onog dana kad ga je upoznala), odbije se i trepereći padne na pod poput komadića zgužvane papirnate maramice. Možda je slika magična, ali staklo koje ju je pokrivalo očito to nije.

Pa kako su izašli cvrčci? Ne misliš valjda da se to dogodilo, zar ne? Da su cvrčci i cvjetovi djeteline nekako izašli iz slike?

Bog joj pomogao, upravo to je pomislila. Da nije u ovoj sobi, da je s drugim ljudima, ta bi pretpostavka izgledala smiješno ili bi potpuno izblijedjela, ali sad je to pomislila: cvrčci su iskočili iz trave ispod nogu plavokose žene u grimiznoj tunici. Nekako su iskočili iz svijeta Rose Madder u svijet Rosie McClendon.

Kako? Jesu li se procijedili kroz staklo?

Ne, dabome da nisu. To je glupost, ali-

Ona ispruži ruke koje su malo drhtale i skine sliku s kukice. Odnese je u čajnu kuhinju, stavi na radnu plohu pa je okrene. Ugljenom ispisane riječi na poleđini slike bile su umrljanije nego ikad; da ih nije prije vidjela ne bi bila sigurna da piše ROSE MADDER.

Oklijevajući, prestrašena (vjerojatno se zapravo cijelo vrijeme bojala i sad je to tek počela shvaćati), ona dodirne poleđinu koja zapucketa kad ju je gurnula prstom. Prejako zapucketa. A kad je gurnula prst niže, gdje se smeđi papir gubio u okviru, nešto osjeti... neke predmete...

Rosie progura slinu niz grlo koje joj je bilo tako suho da ju je boljelo. Otvori ladicu rukom koja kao da nije bila njezina, izvadi nož za guljenje krumpira i polako prinese njegovu oštricu smeđem papiru na poleđini.

Nemoj! vrisne Praktično-Razborita. Nemoj, Rosie, ne znaš što bi moglo ispuzati!

Ona na trenutak prisloni vrh noža o smeđi papir, pa ga odloži u stranu. Podigne sliku i pogleda u dno okvira. Nekim dalekim dijelom mozga primijeti da joj se ruke jako tresu. Ono što je vidjela u okviru

- pukotinu koja je na najširem dijelu bila najmanje dva centimetra široka

- zapravo je i ne iznenadi. Ponovno odloži sliku na plohu, pridržavajući je desnom rukom a služeći se lijevom, pametnom rukom, da ponovno položi vrh noža o papirnatu poleđinu.

Rosie, nemoj. Praktično-Razborita nije vrištala; jaukala je. Molim te, nemoj to činiti, molim te okani se toga. Samo što je to bio smiješan savjet, kad se malo bolje razmisli; da ga je poslušala prvi put, još bi živjela s Normanom. Ili umirala s njim.

Posluži se nožem da razreze poleđinu do dna gdje je osjećala izboči- ne. Na radnu se plohu izvrne šest cvrčaka, četiri uginula, jedan koji se slabašno trzao, a šesti dovoljno živahan da skoči s plohe i stropošta se u sudoper. Zajedno s cvrčcima stigne još nekoliko ružičastih pahuljastih cvjetova djeteline, nekoliko vlati trave... i komad mrtvog smeđeg lista. Rosie ga podigne i začuđeno se zagleda u nj. Bio je to hrastov list. Bila je skoro sigurna u to.

Radeći pažljivo (i oglušivši se na glas Praktično-Razborite), Rosie nožem prođe cijelim opsegom papirnate poleđine. Kad je maknula papir, ispadne još rustikalnih dragocjenosti: mravi (uglavnom uginuli ali tri-četiii su još bili u stanju puzati), bucmasti leš pčele, nekoliko latica tratinčica kakve se otkida od središnjeg dijela i pritom pjevuši voli-ne voli... i nekoliko tankih bijelih dlaka. Ona ih podigne prema svjetlu. Desnom rukom čvrsto stegne okrenutu sliku. Prožme je drhtaj poput krupnih koraka koji se uspinju uza stube. Kad bi odnijela te dlake veterinaru i zamolila ga da ih pogleda pod mikroskopom, Rosie je znala što bi joj rekao: bile su to konjske dlake. Ili, točnije, bile su to dlake s malog, rudlavog ponija. Ponija koji je pasao travu u drugom svijetu.

Gubim razum, pomisli ona smireno, i to ne glasom Praktično-Razborite, nego svojim glasom, koji je progovarao u ime središnje, objedinjene jezgre njezinih misli i njezina bića. Nije bio ni histeričan ni nervozan; govorio je razborito, smireno i uz dašak čuđenja. Bio je to, smatrala je ona, isti glas koji bi priznao neumitnost smrti, u danima ili tjednima kad se njezino približavanje više ne bi moglo poricati.

Samo što ona nije zapravo vjerovala da gubi razum, ne na način koji bi je natjerao da povjeruje u konačnost, primjerice, raka, nakon što bi napredovao do određenog stadija. Dakle, skinula je poleđinu slike i ispala je šačica trave, dlaka i kukaca - nekih još živih. Zar je to tako nemoguće povjerovati? Prije nekoliko godina u novinama je pročitala priču o ženi koja je našla pravo bogatstvo u obliku izvanredno sačuvanih dionica skrivenih u starom obiteljskom portretu; u usporedbi s tim, nekoliko kukaca čini se tričavim.

Ali živih, Rosie? A djetelina, još svježa, i trava, još zelena? List je sasušen, ali znaš što misliš o tome-

Sigurno je dopuhan tako suh. Na slici je bilo ljeto, ali se suhog lišća moglo naći u travi čak i u lipnju.

Dakle, ponavljam: gubim razum.

Samo što su ti predmeti zaista bili ovdje, rasipani po radnoj plohi u njezinoj kuhinji, hrpa kukaca i trave.

Predmeti.

Ne snovi ili priviđenja nego predmeti.

A bilo je tu još nečeg, nečeg o čemu nije željela razmišljati bez pripreme. Ova joj slika govori. Ne naglas, ali od trenutka kad ju je ugledala, obraća joj se. Na poleđini je njezino ime - odnosno njegova inačica - a jučer je potrošila puno više no što je mogla priuštiti da bi joj kosa izgledala kao kosa žene na slici.

Pokrenuvši se iznenadnom odlučnošću, ona gume oštricu noža ploštimice ispod gornjeg dijela okvira slike i podigne je. Prestala bi istog trenutka da je osjetila snažan otpor - bio je to jedini nož za guljenje povrća koji je imala i nije željela da oštrica pukne - ali su čavlići koji su držali okvir lako popustili. Podigne vrh, služeći se lijevom rukom da pridrži staklo kako ne bi palo na radnu plohu i razbilo se, i odloži ga u stranu. Još jedan mrtav cvrčak cvrkne o radnu plohu. Trenutak potom držala je platno u rukama. Bilo je šezdesetak centimetara dugo i četrdeset pet centimetara široko, bez okvira i paspartua. Nježno, Rosie prijeđe prstom po odavno osušenim uljenim bojama, osjećajući slojeve mikroskopski različitih visina, osjećajući čak i fino začešljane tragove umjetnikova kista. Bio je to zanimljiv, pomalo sablastan osjećaj, ali u njemu nije bilo ničeg natprirodnog; njezin prst nije prošao kroz površinu u taj drugi svijet.

Telefon, koji je jučer kupila i spojila u priključak, zazvoni prvi put. Glasnoća je bila podešena na najjače i od njegova iznenadnog, kreštavog ćurlikanja Rosie poskoči i vrisne. Ruka joj se zgrči i njezin ispruženi prst skoro probije kroz oslikano platno.

Ona položi sliku na kuhinjski stol i požuri do telefona, nadajući se da je Bili. Ako jest, mogla bi ga pozvati k sebi - pozvati da dobro pogleda njezinu sliku. I da mu pokaže šarenilo koje se natrusilo iz nje. Predmete.

“Halo?”

“Halo, Rosie.” Nije Bili. Žena. “Ovdje Anna Stevenson.” “O, Anna! Zdravo! Kako si?”

Iz sudopera je dopirao uporni zri-zriii.

“Ne naročito”, reče Anna. “Nimalo dobro. Dogodilo se nešto jako neugodno i moram s tobom o tome razgovarati. Možda nema veze s tobom - svim se srcem nadam da nema - ali bi moglo imati.”

Rosie sjedne, prestrašena kako nije bila čak ni kad je osjetila obrise mrtvih kukaca skrivenih iza poleđine njezine slike. “Što je, Anna? Što se dogodilo?”

Rosie posluša što joj je Anne imala za reći. U njoj je rastao užas. Kad je Anna završila, upita Rosie želi li doći u 'Kćeri i sestre', možda čak i prenoćiti ondje.

“Ne znam”, tupo će Rosie.'“Morat ću razmisliti. Ja... Anna, moram nazvati nekog drugog. Ponovno ću te nazvati.”

Spusti slušalicu prije no što je Anna uspjela odgovoriti, nazove 411, zatraži broj, zapiše ga, nazove.

“Liberty City”, reče stariji muški glas. “Da, mogu li dobiti gospodina Steinera?”

“Ovdje gospodin Steiner”, odgovori lagano promukli glas, pomalo veselo. Rosie se na trenutak zbuni, a tad se sjeti da Bili radi s ocem.

“Billa”, reče ona. Grlo joj je ponovno bilo suho i bolno. “Billa... je li tamo?” “Trenutak, gospođice.” Začuje se šuškanje i zveket kad on odloži slušalicu pa iz daljine: “Billy! Neka dama te traži.”

Rosie zatvori oči. Kao iz daljine, ona začuje cvrčka u sudoperu: Zri-zriii.

Duga, nepodnošljiva stanka. Suza kane ispod trepavica njezina lijevog oka i krene niz obraz. Sustigne je suza iz desnog, a kroz glavu joj prođe ulomak neke stare country pjesme. 'Well, the race is on and here comes Pride up the backstretch... Heartache is goin' to the inside...'³² Ona obriše suze. Toliko je suza obrisala u tom svom životu. Ako Hindusi imaju pravo u vezi s reinkarnacijom, nije imala volje ni razmišljati o tome što je bila u prethodnoj.

Netko podigne slušalicu. “Halo?” Glas koji je čula u svojim snovima.

“Zdravo, Bili.” Nije to bio njezin svakidašnji glas, pa čak ni šapat. Bio je to tek zametak šapta.

“Ne čujem vas”, reče on. “Gospođo, možete li govoriti malo glasnije?”

Nije željela govoriti glasnije; željela je prekinuti razgovor. Ali nije mogla. Jer ako je Anna u pravu, i Bili bi mogao biti u opasnosti - velikoj opasnosti. U slučaju da stanovita osoba smatra da joj je Bili preblizak. Ona se nakašlje i pokuša ponovno. “Bili? Ovdje Rosie.”

“Rosie!” klikne on razdragano. “Hej, kako si?”

Njegovo neglumljeno, neprikriveno oduševljenje samo pogorša njezino stanje; kao da joj netko u utrobi okreće nož. “Ne mogu izaći s tobom u subotu”, reče ona, brzo. Suze su sad nadolazile brže, slijevale se ispod njezinih vjeđa poput gustog vrućeg maziva. “Ne mogu uopće izlaziti s tobom. Glupo od mene što sam uopće pomislila da ću moći.” “Naravno da možeš! Isuse, Rosie! O čemu ti to pričaš?” Panika u njegovu glasu - ne ljutnja koju je očekivala, nego prava panika - bila je teško podnošljiva, ali je njegova pomutnja bila još gora. Nije to mogla podnijeti.

“Ne nazivaj me i ne dolazi”, reče mu ona i odjedanput ugleda Normana s užasnom jasnoćom, kako stoji preko puta njezine zgrade na pljusku, podignutog ovratnika kaputa dok mu Svjetlost ulične svjetiljke mutno obasjava donji dio lica -stoji poput demonskih, svirepih zlikovaca iz nekog romana 'Richarda Racinea'.

“Rosie, ne shvaćam-”

“Znam, a to je i najbolje”, reče ona. Glas joj zadrhti i počne se lomiti. “Drži se podalje od mene, Bili.”

Ona brzo spusti slušalicu, zagleda se u nju na trenutak, pa ispusti dug, bolan jauk. Izgura telefon iz krila dlanovima. Slušalica odleti dokle joj je žica dopuštala i ostane ležati na podu. Njezino zujanje zvučalo je neobično slično zrikanju cvrčaka koje ju je uspavalo u ponedjeljak navečer. Odjedanput više nije mogla podnijeti taj zvuk. Bude li ga morala slušati još pola minute, glava će joj puknuti. Ona ustane, priđe zidu, čučne i izvuče telefonsku utičnicu. Kad je pokušala ustati, njezine je klecave noge nisu držale. Sjedne na pod, pokrije lice rukama i dopusti suzama da čine što im je volja. Nije bilo drugog izbora.

Anna je ponavljala da nije sigurna, da ni Rosie ne može biti sigurna bez obzira na svoje sumnje. Ali je Rosie bila sigurna. Bio je to Norman. Norman je ovdje, Norman je ostao i bez ono malo razuma, Norman je ubio bivšeg supruga Anne Stevenson, Petera Slowika, i Norman je traži.

7

Pet ulica niže od Hot Pota, gdje su ga samo četiri sekunde djelile od susreta s pogledom njegove žene kroz staklo čajane, Norman skrene u diskont s nazivom Sve do pet. 'Sve u trgovini po cijeni nižoj od pet dolara!' glasio je slogan te trgovine, otisnut ispod bijedno naslikanog crteža Abrahama Lincolna. Na Lincolnovu bradatom licu stajao je širok osmijeh, namigivao je, i Normanu Danielsu izgledao poput čovjeka kojeg je jednom uhitio jer je zadavio suprugu i svoje četvero djece. U toj trgovini, doslovce na par koraka od zalagaonice Liberty City Loan & Pawn, Norman je kupio maskirnu opremu koju je namjeravao danas nositi: par sunčanih naočala i kapu na čijem je šiltu pisalo CHISOX.

Kao čovjek s nešto više od deset godina iskustva detektiva-inspektora, Norman se uvjerio da je maska primjerena samo na tri mjesta: špijunskim filmovima, pripovijetkama o Sherlocku Holmesu i zabavama na Dan vještica. Posebice su beskorisne danju, kad šminka izgleda samo kao šminka a maska kao maska. A ženske u Kćerima i sestrama / New Age kupleraju, u koji je Peter Slowik (kako je naposljetku priznao) poslao njegovu skitalicu Rose, sigurno su posebice osjetljive na grabežljivce koji se šuljaju oko njihova pojilišta. Za takve ženske, paranoja je bila više od načina života; bila je to do savršenstva dotjerano umijeće.

Kapa i tamne naočale poslužit će njegovoj svrsi; za ovu ranu večer isplanirao je što bi Gordon Sattenvaite, njegov prvi partner detektiv, nazvao 'mala rekreacija'. Gordon je bio sklon pograbiti svog mladog pomoćnika i reći mu da je vrijeme za ono što je on nazivao 'starinski detektivski ručni rad'. Gordon je bio debeli slinavac smeđih zuba, koji je žvakao duhan i zaudarao na nj, i Norman ga je prezirao skoro od trenutka kad ga je ugledao. Gordon je bio policajac dvadeset šest godina a inspektor devetnaest, ali nije imao osjećaj za posao. Norman ga je imao. Nije volio svoj posao i mrzio je seronje s kojima je morao razgovarati (a katkad se čak i družiti ako je bila riječ o tajnom zadatku), ali je imao osjećaj za posao, a taj se osjećaj pokazao neprocjenjivim. Pomogao mu je u slučaju koji je završio njegovim promaknućem, slučaju koji ga je prometnuo - iako nakratko - u medijskog zlatnog mladića. U toj istrazi, kao u većini koja je bila povezana s organiziranim kriminalom, stigli su do točke u kojoj se trag koji su istražitelji slijedili gubio u zbunjujućem labirintu isprepletenih puteljaka. No tu je istragu vodio Norman Daniels -prvi put u karijeri - i kad su iscrpili logiku, bez oklijevanja je učinio što većina policajaca nije ili ne bi učinila: prebacio se na intuiciju i svu svoju budućnost uložio na ono što mu je ona kazivala i krenuo naprijed odlučno i neustrašivo.

Za Normana nije postojala 'rekreacija'; Norman je priznavao jedino strpljivo pecanje na blinker. Kad zapnete, odete na mjesto koje je povezano sa slučajem, sve dobro pregledate otvorene pameti a ne zakrčene bezvrijednim zamislima i napola promišljenim pretpostavkama, a kad to učinite, tad ste poput čovjeka koji sjedi u čamcu koji polako plovi, bacate udicu pa je izvlačite, bacate i izvlačite, čekajući da se nešto uhvati. Ponekad se ništa ne uhvati. Ponekad tek potonula grana ili stara gumena čizma ili riba koju čak ni gladan tvor ne bi pojeo.

No kadšto biste zakačili nešto ukusno.

On natakne kapu i naočale, pa skrene lijevo u Ulicu Harrison, na putu prema Aveniji Durham. Sigurno je bilo pet kilometara do četvrti u kojoj su smještene 'Kćeri i sestre', ali Normana to nije smetalo; šetnja će mu poslužiti da isprazni mozak. Kad stigne do broja 251, bit će poput praznog komada fotografskog papira, pripravan primiti sve slike i ideje, ne pokušavati ih promijeniti kako bi se uklopile u njegove pretpostavke. Ako nemaš pretpostavki, to ti se ne može dogoditi.

Preskupo je platio plan grada u stražnjem džepu, ali je samo jednom pogledao u nj. Bio je u gradu manje od tjedan dana, no već je imao njegovu geografiju u glavi, pregledniju nego Rosie. Nije to bilo samo pitanje uvježbanosti; bio je to prirodni dar.

Kad se jučer ujutro probudio bolnih ruku, ramena i prepona, čeljusti prebolnih da bi otvorio usta do kraja (prvi pokušaj da zijevne nakon što se probudio i stao stopalima na pod bio je agonija), sav smeten shvatio je da je to što je učinio Peteru Slowiku - odnosno Thumpersteinu odnosno Fantomu u židovskoj operi - vjerojatno bila pogreška. Koliko ozbiljna bilo je teško reći, jer puno toga što se događalo u Slowikovoj kući bilo je u magnovenju, ali je u svakom slučaju bila pogreška; kad se vratio u hotel i došao do kioska s novinama, zaključio je da nema mjesta riječi 'vjerojatno'. Vjerojatno je ionako za glupane ovog svijeta - bilo je to neizgovoreno pravilo njegova životnog pravilnika, kojeg se usrdno pridržavao od mladosti, kad je majka otišla a njegov otac pojačao batine.

Kupio je novine na kiosku i brzo ih prolistao u dizalu na putu do sobe. U njima nije bilo spomena o Peteru Slowiku, ali Normanu nimalo nije laknulo zbog toga. Thumperovo tijelo možda nije otkriveno na vrijeme da se nade u ranim izdanjima; zapravo, možda još leži gdje ga je Norman ostavio (gdje misli da ga je ostavio, dopuni se on; sve je to bilo prilično maglovito), ugurano iza bojlera u podrumu. No tipovi poput Thumpera, tipovi koji su obavljali dobrovoljni rad i imali puno prijatelja osjetljivih dušica, ne ostaju dugo neotkriveni. Netko će se zabrinuti, netko će ga doći potražiti u njegovoj ljupkoj zečjoj jazbini u Beaudry Place i naposljetku nabasati na iznimno neugodno otkriće iza bojlera.

I dabome, ono čega nije bilo u jučerašnjem izdanju, bilo je u današnjem, na prvoj stranici gradske rubrike: SOCIJALNI RADNIK UBIJEN U KUCI. Prema navodima u članku, 'Pomoć putnicima' bila je tek jedna od Thumperovih djelatnosti poslije radnog vremena... a nije bio baš ni sirotinja. Prema onome što se tvrdilo u novinama, njegova obitelj - čiji je Thump bio posljednji izdanak - vrijedila je priličnu svoticu. To što je radio na autobusnom kolodvorh u tri sata ujutro i slao odbjegle žene onim kurvama u 'Kćerima i sestrama' za Normana je bio dokaz da je tom tipu nedostajalo ili nekoliko dasaka u glavi ili je bio nastran. U svakom slučaju, bio je tipični dobrotvorni govnar, zgubidan, koji je toliko radio na tome kako da spasi svijet da nije imao vremena presvući gaće. Travelers Aid, Salvation Amry, Dial HELP, Bosnian Relief, Russian Relief (čovjek bi pomislio da će Židov kao Thump imati barem toliko pameti da preskoči tu organizaciju, ali nije bilo tako) i dvije ili tri 'organizacije za zaštitu žena'. Novine nisu navele njihov naziv, ali je Norman već znao za jednu od njih: 'Kćeri i sestre', poznate i kao 'Lezbijke iz Oza'. Komemoracija za Thumpera održat će se u subotu, samo što su u novinama to nazvali 'spomenom '. Mili Isuse.

A znao je i da bi se Slowikovu smrt moglo povezati sa svim organizacijama za koje je radio... ili ni sa jednom. Policajci će provjeravati i njegov privatni život (pod pretpostavkom da je takvo oličenje dušobrižništva kao što je Thumper imao privatni život) a neće previdjeti ni mogućnost da je to jedno od sve popularnijih 'zločina bez motiva' čiji je počinitelj neki manijak koji je pukim slučajem ušao u njegovu kuću. Netko u potrazi za krupnim zalogajem, moglo bi se reći.

No ništa od toga neće puno značiti onim kurvama u 'Kćerima i sestrama'; Normanu je to bilo jasno kao dan. Imao je prilično iskustva sa ženskim skloništima i skrovištima u svojoj karijeri, zapravo sve više posljednjih godina, i ljudi koje je Norman nazivao newageovskom djecom prirode počeli su doista utjecati na način razmišljanja i ponašanja ljudi. Prema riječima newageovske djece prirode, svi ljudi potječu iz disfunkcionalnih Obitelji, svi sublimiraju dijete u sebi i svi se moraju paziti zlih, svirepih ljudi koji imaju hrabrosti proći kroz život a da ne cvile i cmolje i ne jure svake večeri na neku psihoterapiju. Djeca prirode su govnari, ali neki od njih - a žene na mjestima kao što su 'Kćeri i sestre ' često su prvorazredni primjeri - znaju biti iznimno oprezni govnari. Oprezni? Do vraga. Oni su dodali potpuno novu dimenziju izrazu bunkerski mentalitet.

Norman je veći dio jučerašnjeg dana proveo u knjižnici i doznao puno zanimljivosti o 'Kćerima i sestrama'. Najsmješnije je bilo to da je žena koja je upravljala tom ustanovom, Anna Stevenson, bila gospođa Thumper do 1973. kad se razvela od njega i ponovno uzela djevojačko prezime. To se moglo učiniti nevjerojatnom slučajnošću samo ako niste poznavali običaje i obrede parenja u djece paprati. Živjeli su u parovima, ali ih se malokad moglo upregnuti, barem ne zadugo. Uvijek bijedan želio u kola a drugi u sane. Nisu mogli shvatiti jednostavnu istinu: politički ispravni brakovi ne uspijevaju.

Thumperova bivša supruga upravljala je svojom ustanovom na način na koji se upravljalo većinom skloništa za zlostavljane žene, u kojima je geslo bilo jedino žene znaju, jedino žene haju'. U članku iz nedjeljnog dodatka o toj ustanovi objavljenog prije nešto više od godine dana, ta Stevensonovica (Norman se zgrozio koliko sliči onoj pički Maude iz starog televizijskog serijala) odbacila je tu ideju kao 'ne samo seksističku, nego i glupu'. Citirali su i riječi žene po imenu Gert Kinshaw. “Muškarci nisu naši neprijatelji dok se ne pokaže da su nam neprijatelji”, rekla je. “Ali ako udare, vraćamo im.” Objavili su i njezinu fotografiju, krupna stara kmica koja je Normana malo podsjetila na igrača Chicago Nyca Williama 'Hladnjaka' Perryja. “Pokušaš li ikad mene udariti, dušo, poslužit ćeš mi kao trampolin”, promrmljao je.

Ali ti članci, iako zanimljivi, zapravo nisu bili važni. U ovom gradu vjerojatno ima i muškaraca i žena koji znaju gdje je ta kuća i kojima je dopušteno da šalju žene ondje, i možda njome upravlja samo jedna newageovska papratašica umjesto cijelog povjerenstva, ali je bio uvjeren da je u jednom jednaka svojim tradicionalnijim ekvivalentima: smrt Petera Slowika stavit će ih u stanje pripravnosti. Oni se neće baviti pretpostavkama poput policajaca; dok se i ako se dokaže drukčije, smatrat će da je Slowikovo ubojstvo povezano s njima... poglavito s jednom od žena koju je Slowik uputio k njima u posljednjih šest ili osam mjeseci svog života. Rosieno je ime već možda spomenuto u tom kontekstu.

Pa zašto si to učinio, upita se on. Zašto si zaboga to učinio? Bilo je drugih načina da stigneš dokle si stigao i znaš koji su to. Pa ti si policajac, za Boga miloga, naravno da znaš! Pa zašto si ih uzbunio? Ona debela šlampača iz novinskog članka, Debela Gerta, vjerojatno stoji pokraj prozora u salonu u toj prokletoj kući i dalekozorom pregledava svaku klateću kitu koja prođe pokraj nje. Ako je dosad nije spopao srčani napad izazvanog Twinkiejima. Pa zašto si to učinio? Zašto?

Znao je odgovor, ali ga on odagna prije no što je uspio izroniti u njegovoj svijesti; odagna jer su implikacije bile previše sumorne. Ubio je Thumpera iz istog razloga zbog kojeg je zadavio onu crvenokosu kurvu u kratkim Mačkama srneće boje - jer mu se nešto uvuklo u mozak i natjeralo ga da to učini. To je nešto osjećao sve češće i nije želio o tome razmišljati. Bolje ne. Sigurnije je.

Usto, sad je gdje je; na puškometu od Picine Palače.

Norman s noge na nogu prijeđe na parnu stranu Avenije Durham jer je znao da će svaku stražarku manje uzbuniti čovjek na drugoj strani ulice. Stražarku koju je on zamišljao kao crnu debeljucu čiju je fotografiju vidio u novinama, divovsko pakiranje mišića s vojnim dalekozorom u jednoj ruci i rastopljenom grudicom Mallow Cremes³³ u drugoj. On još uspori, ali ne odveć

- u stanju pripravnosti, podsjeti on sebe, bit će u stanju pripravnosti.

Bila je to velika bijela drvena kuća, ne baš viktorijanska, nego jedna od onih 'kraljica udova' s kraja stoljeća, tri kata ružnoće. S pročelja je izgledala usko, ali je Norman odrastao u kući koja se nije puno razlikovala od ove i bio je spreman okladiti se da se proteže sve do ulice s druge strane bloka.

A kurva tu i kurva tam, pomisli Norman pazeći da ne promijeni ritam hoda iz trenutačnog nehajnog i da kuću ne proguta jednim dugim pogledom nego u malim gutljajima. Kurva tu, kurva tam, kurva tu i kurva tam.³⁴

Da, istina. Kurva tu i kurva tam.

On osjeti kako mu poznati bijes počinje kuckati u sljepoočicama, a uz njega se pojavi poznata slika, ona koja je sadržavala sve što nije mogao izraziti: bankovna kartica. Zelena bankovna kartica koju se usudila ukrasti. Slika te kartice uvijek je bila negdje u blizini i postala simbolom svih užasa i prinuda njegova života - sila protiv kojih se gnjevio, lica (majčino, primjerice, tako bijelo i gnjecavo i nekako prepredeno) koja bi mu se katkad uvukla u misli dok bi noću ležao u krevetu i pokušavao spavati, glasovi koje bi čuo u snovima. Očev, primjerice. “Dođi, Normie. Imam ti nešto reći, a želim ti to reći izbliza.” Kadšto je to značilo udarac. Katkad, ako bi bilo sreće a on nije bio pijan, to bi značilo ruku koja ti se zavlači među noge.

Ali to sad nije bilo važno; jedino je bila važna kuća preko puta. Neće ponovno imati priliku tako je dobro pogledati, pa ako potrati te dragocjene sekunde razmišljajući o prošlosti, tko je onda lud?

Sad je bio točno preko puta. Lijep travnjak, uzak ali dubok. Lijepe gredice, krcate proljetnim cvijećem, s obje strane dugačkog prednjeg trijema. Na sredini svake gredice metalni stupovi obloženi bršljanom. No, bršljanje bio zguljen s crnih plastičnih cilindara na vrhovima stupova a Norman je znao i zašto: u tim tamnim komuškama bile su kamere koje su pokrivale ulicu na jednu i na drugu stranu. Ako netko sad gleda u monitore u kući, vidi malog crno-bijelog muškarca u bejzbolskoj kapi i tamnim naočalama kako prelazi s ekrana na ekran, zguren i pomalo svinutih koljena tako da bi se nekom površnom promatraču njegovih stotinu devedeset centimetara učinilo osjetno nižima.

Još je jedna kamera bila postavljena iznad ulaznih vrata na kojima nije bilo ključanice; od ključeva je bilo lako načiniti duplikate, a po bravi previše lako čeprkati, ako ste vješti sa šiljatim predmetima. Ne, sigurno imaju bravu na karticu ili na brojeve, a možda i oboje. I naravno, kamere u stražnjem dvorištu.

Dok je prolazio pokraj kuće, Norman riskira posljednji pogled u bočno dvorište. Ondje je bio povrtnjak u kojem su dvije kurve u kratkim hlačicama zabadale u tlo duge kolce -vjerojatno za rajčice, pomisli on. Jedna je izgledala kao konobarica u meksičkom restoranu: maslinasta koža i duga crna kosa svezana u rep. Tijelo kao bomba, izgledala je kao da joj je dvadeset pet godina. Druga je bila mlada, možda još tinejdžerka, jedna od onih punkersko-grungeovskih grozota kose obojene u dvije različite boje. Lijevo uho bilo joj je pokriveno zavojem. Bila je odjevena u psihodeličnu majicu bez rukava i Norman na lijevom bicepsu ugleda tetovažu. Vid mu nije bio dovoljno dobar da bi razaznao što je bilo tetovirano, ali je dovoljno dugo bio policajac da bi znao kako je vjerojatno riječ ili o nazivu neke rock grupe ili lošem crtežu lista marihuane.

Norman se u mislima ugleda kako juri preko ulice, ne obazirući se na kamere; kako je ščepao Miss Piću s kosom kao u rock zvijezde; kako joj je savio jednu tešku ruku oko vrata i zategao je dok ju nije zaustavio greben njezine čeljusti. “Rose Daniels”, rekao bi drugoj, onoj meksičkoj bombi-konobarici crne kose. “Odmah da si je dovela ili ću ovoj banki sperme slomiti vrat kao pileću kost.”

To bi bilo divno, ali je bio skoro siguran da Rosie više ne stanuje ovdje. Istraživanje provedeno u knjižnici otkrilo mu je da se skoro tri tisuće žena okoristilo uslugama Kćeri i sestara'otkad su Leo i Jessica Stevenson osnovali tu organizaciju 1974. godine, i da je prosječno vrijeme boravka bilo četiri tjedna. Slali su ih u svijet prilično dobrim ritmom, prenositelj ice i širiteljice zaraza i bolesti, lijepe komarice. Kad bi dozrele, vjerojatno su im umjesto diploma davali vibratore.

Ne, Rose je skoro sigurno otišla, obavljati neki bijedno plaćeni posao koji su joj našle njezine prijateljice lezbijke, i vraća se kući navečer u neku sobu punu žohara koju su joj one također našle. No kučke preko puta sigurno znaju gdje je Rosie - Stevensonova ima njezinu adresu u arhivi a vjerojatno su i one u povrtnjaku već bile u njezinoj rupi na čaju i keksima. One koje nisu, čule su od onih koje su bile, jer su žene stvorene takvima. Moraš ih ubiti da im začepiš usta.

Mlada od vrtlarica, ona s kosom kao u rock zvijezde, užasno ga prestraši jer podigne glavu, ugleda ga... i mahne mu. U jednom stravičnom trenutku bio je siguran da mu se smije, da se sve smiju, da su poslagane pokraj prozora u Lezbijskom dvorcu i da mu se smiju, inspektoru Normanu Danielsu, koji je uspio uhititi nekoliko najvažnijih preprodavača droga ali nije znao spriječiti vlastitu ženu da mu ukrade prokletu bankovnu karticu.

Njegove ruke stisnu se u šake.

Saberi se, vrisne njegova inačica Praktično-Razborite. Vjerojatno svima maše! Vjerojatno maše i psima lutalicama! Glupače poput nje to čine!

Da. Da, naravno. Norman opusti ruke i zasiječe zrak kratkim uzvratnim pozdravom. Čak se uspio i nasmiješiti, što je probudilo bol u mišićima i tetivama - čak i u kosti - u stražnjem dijelu usta. A kad se Miss Pića ponovno posvetila vrtlarenju, smiješak iščezne i on požuri dok mu je srce snažno tuklo.

Pokuša ponovno razmišljati o svom trenutačnom problemu - kako izolirati jednu od onih gadura (po mogućnosti glavnu gaduru; na taj se način ne bi trebao izložiti opasnosti da naleti na neku koja ne zna što on mora doznati) i prisiliti je da progovori - ali njegova sposobnost da razborito razmišlja o tom problemu kao da se izgubila, barem zasad.

Podigne ruke do obraza i počne masirati zglobove čeljusti. Znao se ozlijediti, ali nikad ovako jako - što je učinio Thumperu? U novinama nije pisalo, ali ta bol u njegovoj čeljusti - i zubima, čak i u zubima - ukazivala je da mu je puno tog učinio.

U govnima sam uhvate li me, reče si. Imat će fotografije otisaka koje sam ostavio na njemu. Imat će uzorke moje sline i... ovaj... drugih lučevina koje sam možda ostavio. Imaju cijeli niz egzotičnih testova, sve testiraju a ja ne znam ni jesam li lučitelj.

Da, istina, ali nečega uhvatiti. U Whitestoneu se prijavio pod imenom Alvin Dodd iz New Havena, i ako ga pritisnu, može im čak dati i vozačku dozvolu - s fotografijom - kao potvrdu. Ako ovdašnji policajci nazovu policajce u njegovu gradu, oni će im reći da je Norman Daniels tisuću i pol kilometara dalje od srednjeg zapada, da kampira u nacionalnom parku Zion u Utahu na zasluženom odmoru. Možda će čak reći ovdašnjim policajcima da ne budu glupi, da je Norman Daniels bona fide zlatni mladić. Neće valjda ispričati priču o Wendy Yarrow... ili hoće?

Ne, vjerojatno ne bi. Ali prije ili poslije-

No zapravo, njega poslije više ne zanima. Posljednjih dana jedino ga zanima ono prije. Da nađe Rose i ozbiljno porazgovara s njom. Da joj preda dar. Zapravo, njegovu kreditnu karticu. Koju nikad neće izvaditi iz neke kante za otpatke ili lisnice nekakvog nalickanog pederčića. Pobrinut će se da je nikad ne izgubi ili ne baci. Stavit će karticu na neko sigurno mjesto. A to što vidi jedino tamu nakon što... umetne taj posljednji dar... pa, možda je to blagoslov.

Sad kad su se njegove misli vratile bankovnoj kartici, zadrže se na njoj, kao skoro uvijek u posljednje vrijeme, u snu kao i dok je bio budan. Kao da se taj komad plastike prometnuo u neobičnu zelenu rijeku (Trgovačka umjesto Mississippija) i da je struja njegovih misli potok koji uvire u nju. Sve misli su sad tekle nizbrdo i gubile svoju osobnost slijevajući se u zelenu struju njegove opsjednutosti. Ponovno izroni to prevažno, preteško pitanje: kako se usudila? Kako se uopće usudila uzeti karticu? Da je otišla, pobjegla od njega, to bi možda i mogao shvatiti, iako ne i oprostiti, iako je znao da će ona morati umrijeti jer ga je tako namagarčila, tako dobro skrivala izdajstvo u svom smrdljivom ženskom srcu. Ali da se usudila uzeti njegovu karticu, uzeti što je njegovo, poput djeteta koje se prikralo po stabljici graha i ukralo usnulom divu zlatnu kokoš...

Ne shvaćajući što čini, Norman stavi kažiprst lijeve ruke u usta i počne ga grickati. Javi se bol - prilično snažna - ali je on ne osjeti; duboko se zamislio. Na vrhu oba kažiprsta bila je debela naslaga ogrubjele kože, jer je to grickanje u trenucima stresa bila njegova stara, stara navika, koja je počela u djetinjstvu. Isprva se ta naslaga uspješno opirala, ali kako je on nastavljao razmišljati o kartici, kako je njezina zelena boja tamnjela u njegovim mislima dok se nije pretvorila u skoro crnu boju jele u sumrak (boju jako drukčiju od limunski zelene boje kartice), ona popusti i krv počne teći niz njegovu ruku i preko usana. On zarije zube u prst, uživajući u boli, meljući meso, kušajući svoju krv, tako slanu i tako gustu, sličnu okusu Thumperove krvi kad je pregrizao tetivu-

“Mama? Zašto si striček to radi s rukom?”

“Nije važno, dođi.”

To ga osvijesti. On lijeno pogleda preko ramena, poput čovjeka koji je odspavao poslije ručka, kratkim ali dubokim snom i ugleda mladu ženu i dječarca od vjerojatno tri godine kako se udaljavaju od njega - tako je brzo vukla dijete za sobom da je on trčkarao a kad se žena okrenula, Norman shvati da je nasmrt prestrašena.

Što je točno radio?

On pogleda u prst i ugleda duboke polukružnice s obje strane iz kojih je krvarilo. Jednog će si dana odgristi prokleti prst, odgristi i progutati. Ne bi to bilo prvi put da je nešto odgrizao. Ili progutao.

No o tome ne valja razmišljati. On izvadi rupčić iz stražnjeg džepa i omota ga oko krvavog prsta. Tad podigne glavu i osvrne se. Iznenadi se kad shvati da se osjetno smračilo; u nekim su kućama gorjela svjetla. Dokle je stigao? Gdje se točno nalazi?

On zaškilji prema tabli s nazivom ulice na uglu idućeg raskrižja i pročita riječi Avenija Dearborn. S njegove desne strane bio je minimarket ispred kojeg je stajao stalak za bicikle a u izlogu natpis SVJEŽE PECIVO. Normanu zakrulji u želucu. Shvati da je prvi put pošteno gladan nakon što je sišao iz autobusa Continental Expressa i pojeo hladnu kašicu u kafeteriji na kolodvoru, pojeo je jer bije ona bila pojela.

Pojesti nekoliko peciva bilo je što je sad želio, jedina stvar na svijetu koju je želio... ali ne samo pecivo. Želio je svježe pecivo, kakvo je njegova majka pekla. Ona je bila debela šlampavica koja se nije prestajala derati, ali je znala kuhati. To se ne može poreći. A ona je bila svoja najbolja mušterija.

Ne dao Bog da nije svježe, pomisli Norman dok se penjao stubama. Unutra ugleda starca kako posluje nešto iza tezge. Momče, ne dao Bog da nije svježe, jer u protivnom, jao si ga tebi.

Upravo je posegnuo za kvakom kad mu upadne u oči jedan od plakata u izlogu. Bio je žarkožute boje pa iako nije mogao znati da je Rosie osobno zalijepila taj letak, osjetio je kako se nešto u njemu pokrenulo prije no što je ugledao riječi Kćeri i sestre.

On se nagne pročitati ga, naglo suženih očiju i silno usredotočen, a udarci srca u grudima se ubrzaju.

DOĐITE I ZAIGRAJTE S NAMA

NA PREDIVNOM ETTINGER 'S PIER

NA NAŠOJ PROSLAVI

VEDROG NEBA I TOPLIH DANA NA 9. GODIŠNJEM

PIKNIKU I KONCERTU KĆERI I SESTARA

SUBOTA 4. LIPNJA

ŠTANDOVI * RUČNI RAD * IGRE NA SREĆU *

IGRE NA VJEŠTINU * RAP DJ ZA DJECU

!!!PLUS!!!

INDIGO GIRLS, UŽIVO NA KONCERTU, 20:00

SAMOHRANI RODITELJI, ORGANIZIRANO JE ČUVANJE DJECE!

“DOĐITE SAMI, DOĐITE SVI!”

PRIHOD JE NAMIJENJEN KĆERIMA I SESTRAMA,

KOJE VAS PODSJEĆAJU DA JE NASILJE NAD JEDNOM ŽENOM

ZLOČIN PROTIV SVIH ŽENA

Subota, četvrti lipnja. Ova subota. A hoće li i ona biti ondje, njegova Rose skitalica: dabome da će biti, ona i sve njezine nove prijateljice lezbijke. Svaka pička svome jatu leti.

Norman prijeđe preko petog reda od dna plakata izgrizenim prstom. Žarki makovi krvi već su promočili kroz rupčić omotan oko njega.

Dođite sami, dođite svi.

Tako je pisalo i Norman pomisli da će možda upravo to i učiniti.

8

Četvrtak ujutro, skoro će pola dvanaest. Rosie otpije gutljaj Eviana, probućka je po ustima, proguta i ponovno podigne listove.

“Ona dolazi, doista; ovog puta njegove se uši nisu igrale skrivača s njim. Peterson je čuo staccato njezinih visokih potpetica kako prolaze predvorjem. Zamišljao ju je s već otvorenom torbicom, kako prekapa po njoj tražeći ključ, zabrinuta zbog vraga koji bi joj mogao doći s leđa, umjesto da brine o onom koji je već čeka u zasjedi. On na brzinu provjeri ima li još nož, pa navuče najlonsku čarapu preko glave. Kad je njezin ključ zaroštao u bravi, Peterson izvadi nož i-”

“Rez-rez-rez” Rhoda nestrpljivo zaviče kroz zvučnike.

Rosie podigne pogled i pogleda kroz staklenu pregradu. Nije joj se sviđao način na koji je Curt Hamilton sjedio pokraj kontrolne ploče za DAT i gledao u nju slušalica odloženih na ključne kosti, ali ono što ju je uzbunilo bila je činjenica da Rhoda puši jednu od svojih uskih cigareta u kontrolnoj sobi, ne obazirući se na znak na zidu na kojem je pisalo ZABRANJENO PLJUGANJE. Rhoda je izgledala kao da joj je jutra navrh glave, ali nije bila jedina.

“Rhoda? Jesam li nešto pogriješila?”

“Nisi ako nosiš najlonske čarape”, reče Rhoda i otrese pepeo u plastičnu šalicu koja je stajala ispred nje na kontrolnoj ploči. “Kad bolje razmislim, nekoliko me muškaraca 'očrpalo' po njima, ali ih ja uglavnom nazivam najlonskim čarapama.”

Na trenutak Rosie nije imala pojma o čemu to ona govori, a tad u glavi odvrti posljednjih nekoliko rečenica koje je pročitala i zaječi. “Isuse, Rhoda, oprosti.”

Curt ponovno prebaci slušalice preko ušiju i pritisne tipku. “Kili Ali My Tomorrows, sedamdeset treće ponavljanje-”

Rhoda položi ruku na njegovu i reče nešto što ispuni Rosien želudac ledenom vodom: “Ne trudi se.” Tad pogleda kroz staklo, ugleda Rosieno snuždeno lice i uputi joj blijed ali iskren smiješak. “Sve u redu, Rosie, samo sam odlučila dati pauzu za ručak pola sata ranije. Izađi.”

Rosie prenaglo ustane i dobrano udari lijevim bedrom u donji dio stola i skoro prevrne plastičnu bocu s vodom. Požuri iz kabine.

Rhoda i Curt su stajali ispred kabine i na trenutak je Rosie bila uvjerena - zapravo je znala - da su razgovarali o njoj.

Ako zaista to vjeruješ, Rosie, vjerojatno bi trebala otići na pregled liječniku, oštro progovori Praktično-Razborita. Onima koji pokazuju mrlje od tinte i ispituju o tome kad si počela sjediti na tuti. Rosie najčešće nije hajala za taj glas, ali ga je ovog puta jedva dočekala.

“Mogu ja bolje”, reče Rhodi. “A i hoću, danas poslije podne. Tako mi Boga.”

Je li to bila istina? Vraga, nije znala. Čitavo je jutro pokušavala uroniti u Kili Ali My Tomorrows kao što je učinila s The Manta Ray, ali bez uspjeha. Počela bi se se spuštati u taj svijet u kojem je Almu St George progonio njezin manijakalni obožavatelj Peterson a tad bi je izvukao jedan od sinoćnjih glasova: Annin, koji joj govori da je njezina bivšeg supruga, čovjeka koji je Rosie poslao u 'Kćeri i sestre' netko ubio, ili Billov, paničan i zbunjen kako je pita što je, ili, najgori od svih, njezin, kako mu govori da je se okani. Da je se lijepo okani.

Curt je potapše po ramenu. “Imaš loš glasovni dan”, reče on. “Kao dani kad se kosa ne da počešljati, samo još gore. Cesto to viđamo ovdje u 'Audio Kući Strave', zar ne, Rho?”

“Naravno”, reče Rhoda ali njezine oči nisu prestajale prelaziti Rosienim licem i Rosie je imala prilično jasnu sliku što Rhoda vidi. Protekle je noći odspavala najviše dva ili tri sata a nije imala šminku koja bi sakrila takvu štetu.

A ne bih je znala ni upotrijebiti da je i imam, pomisli ona. Imala je nešto najnužnije šminke u srednjoj školi (dobu života, koje li ironije, kad su joj takva pomagala najmanje bila potrebna), ali nakon što se udala za Normana odrekla se svega osim malo pudera i dva ili tri ruža u najprirodnijim nijansama. Da sam želio gledati kurvu, oženio bih jednu, jednom joj je rekao Norman.

Rhoda najvjerojatnije najpozornije zagleda moje oči: crvene vjeđe, krvlju podlivene bjeloočnice, tamni podočnjaci. Nakon što je sinoć ugasila svjetlo, bespomoćno je plakala više od sat vremena, ali se nije plakanjem uspavala - to bi zapravo bio blagoslov. Suze su presušile a ona je ostala ležati u tami, pokušavajući ne misliti a ipak misleći. Kad je prošla ponoć i polako stiglo gluho doba noći, padne joj na um užasna pomisao: da je pogriješila što je nazvala Billa, da je pogriješila kad si je odrekla njegovu utjehu - a vjerojatno i njegovu zaštitu - baš kad ih je očajnički trebala.

Zaštita? pomisli ona. Mili Bože, ta ti je dobra. Znam da ti je Bili drag, dušo, i u tome nema ničeg lošeg, ali budimo realni: Norman bi ga pojeo za doručak.

Samo što nije mogla biti sigurna je li Norman u gradu. To je Anna uporno isticala. Peter Slowik pomagao je puno organizacija, a neke nisu bile baš popularne. Moglo mu je nešto drugo priskrbiti nevolje... ili smrt.

Samo što je Rosie znala. Njezino je srce znalo. To je bio Norman. Ipak je onaj glas nastavio šaptati dok su se vukli dugi sati. Je li njezino srce znalo? Ili se onaj njezin dio koji nije bio Praktičan i Razborit nego Uzdrhtao i Prestrašen skrivao iza te zamisli? Je li mu Annin poziv poslužio kao izgovor da uguši njezino prijateljstvo s Billom prije no što se uspije razviti?

Nije znala, ali je znala da je pomisao da ga možda više nikad neće vidjeti čini bijednom... a i uplašenom, kao da je izgubila neki važan kirurški instrument. Bilo je nemoguće da neka osoba tako brzo postane ovisna o drugoj, naravno, ali kad je prošlo jedan sat, pa dva (i tri), ta joj se ideja počela činiti sve manje smiješnom. Ako je takva instant ovisnost nemoguća, zašto osjeća toliku paniku i neobičan umor pri pomisli da ga više nikad neće vidjeti?

Kad je naposljetku zaspala, ponovno je sanjala kako se vozi na njegovu motociklu, odjevena u grimiznu tuniku i steže ga golim bedrima. Kad ju je budilica probudila - prebrzo nakon što je usnula - teško je disala i bila vruća, kao da ima groznicu.

“Rosie, dobro ti je?” upita Rhoda.

“Da”, reče ona. “Samo što...” Ona pogleda u Curtisa, pa u Rhodu. Slegne ramenima i podigne kutove usta u blijedi smiješak. “Samo što... ovaj... prolazim znate kroz loše razdoblje.”

“Aha”, reče Rhoda. Nije izgledala uvjerena. “Pođi s nama u kafić. Utopit ćemo tugu u salati od tunjevine i frapeima od jagoda.”

“Tako je”, reče Curt. “Ja častim.”

Rosien osmijeh bio je ovaj put malo iskreniji, ali ona odmahne glavom.

“Ne danas. Potrebna mi je dobra šetnja, licem u vjetar. Da otpuše prašinu s mene.” “Ne budeš li jela, vjerojatno ćeš se onesvijestiti oko tri sata”, reče Rhoda.

“Umlatit ću salatu. Obećaj em.” Rosie je već krenula prema starom škripavom dizalu. “Pojedem li više od tog, štucanjem ću upropastiti nekoliko inače dobrih ponavljanja.”

“Danas se ne bi primijetila razlika”, reče Rhoda. “U dvanaest i petnaest, može?” “Može”, reče ona ali dok se dizalo tegobno spuštalo niz četiri kata u predvorje,

Rhodin posljednji komentar ječao joj je u glavi: Danas se ne bi primijetila razlika. A što ako poslije podne ne bude nimalo bolja? Što ako sa sedamdeset trećeg ponavljanja stignu do osamdesetog pa do stotinu i ne znam kojeg? Što ako joj gospodin Lefferts, kad se sutra sastane s njim, umjesto ugovora odluči dati otkaz? Što tad?

U njoj naglo nabuja mržnja prema Normanu. Udari je posred čela poput tupog, teškog predmeta - držača za vrata, primjerice, ili tupog kraja stare, zahrđale sjekire. Čak i da Norman nije ubio gospodina Slowika, čak ako je Norman još u onoj drugoj vremenskoj zoni, on je ipak slijedi, baš kao što Peterson slijedi jadnu prestrašenu Almu St. George. Slijedi je u glavi.

Dizalo se smiri i vrata se otvore. Rosie zakorači u predvorje. Muškarac koji je stajao blizu plana zgrade okrene se prema njoj, lica puna nade i iščekivanja. Izraz lica zbog kojeg je izgledao mlađe no ikad... skoro kao tinejdžer.

“Bok, Rosie”, reče Bili.

9

Ona osjeti iznenadan i zapanjujuće snažan poriv da pobjegne, da to učini prije no što on primijeti kako ju je smeo, a tad on upre pogled svojih očiju u njezine, pogledi im se sretnu, i bijeg više nije bio moguć. Zaboravila je očaravajući zeleni preljev tih očiju, poput sunčanih zraka uhvaćenih u plićaku. Umjesto da je potrčala prema vratima predvorja, ona mu polako priđe, istodobno uplašena i sretna. No najjače je osjećala silno olakšanje.

“Rekla sam ti da me se kloniš.” Čula je drhtanje svog glasa.

On posegne za njezinom rukom. Bila je sigurna da mu ne bi trebala dopustiti da je uzme, ali nije to mogla spriječiti... kao što nije mogla spriječiti da se njezina zarobljena ruka okrene u njegovu stisku tako da se mogla sklopiti oko njegovih dugih prstiju.

“Znam da jesi”, reče on jednostavno, “ali Rosie, ja to ne mogu.”

To je uplaši i ona mu pusti ruku. Nesigurno je proučavala njegovo lice. Nikad joj se nije dogodilo nešto poput ovog, nikad, i nije znala kako reagirati ili se ponašati. On raširi ruke. Vjerojatno je to bio pokret kojim je želio potcrtati i istaknuti svoju bespomoćnost, ali je to bilo dovoljno njezinu umornu, čežnjivu srcu; ono odbaci sve čistunske obzire svog uma i preuzme kontrolu. Poput mjesečarke, Rosie korakne u prostor omeđen njegovim rukama, a kad su se one sklopile oko nje, ona pritisne lice o njegovo rame i zatvori oči. A kad su joj njegove ruke dodirnule kosu, koju jutros nije isplela u pletenicu pa joj je slobodno padala preko ramena, obuzme je čudan i prelijep osjećaj: kao da se maločas probudila. Kao da je snivala, ne samo sad, kad je ušla u okruženje njegovih ruku, ne samo jutros nakon što ju je budilica svojom drekom prenula iz njezina motociklističkog sna, nego godinama, kao Snjeguljica nakon jabuke. Ali sad je ponovno bila budna, potpuno rasanjena i gledala oko sebe očima koje su tek počele gledati.

“Drago mije da si došao”, reče ona.

10

Polako su hodali prema istoku duž Lake Drivea, u jak, topli vjetar. Kad ju je zagrlio, ona mu uputi lagani smiješak. U tom su trenutku bili pet kilometara zapadno od jezera, ali se Rosie osjećala kao da bi mogla pješačiti do jezera samo kad bi je on držao tako zagrljenu. Do jezera a možda i preko njega, koračala bi mimo s krijeste jednog vala do drugog.

“Zašto se smiješiš?” upita je on.

“Ni zbog čega”, reče ona. “Smiješi mi se, i gotovo.” “Zaista ti je drago da sam došao?”

“Da. Nisam noćas puno spavala. Neprestano sam mislila kako sam pogriješila. Mislim da sam doista pogriješila, ali... Bili?” “Slušam.”

“Učinila sam to jer osjećam za tebe više no što sam mislila da ću ikad u životu osjećati za nekog muškarca a sve se dogodilo tako brzo... luda sam što ti to govorim.”

On je nakratko privuče k sebi i stisne. “Nisi luda.” “Nazvala sam te i rekla ti da me se kloniš jer se nešto događa - možda događa - i nisam željela da stradaš. Ni za što na svijetu. I još to ne želim.”

“Riječ je o Normanu, zar ne? Kao Norman Bates. Ipak te došao potražiti.”

“Srce mi kaže da jest”, reče Rosie, jako pažljivo, “i moji živci kažu da jest, ali nisam sigurna da bih trebala vjerovati svom srcu - tako je dugo bilo prestrašeno - a moji živci... moji su živci jednostavno uništeni.”

Ona pogleda na sat, pa u kiosk za prodaju hrenovki u pecivu na uglu ispred njih. Na obližnjem uskom travnjaku bilo je klupa i tajnice su na njima jele svoj ručak.

“Bi li kupio jednoj dami hrenovku u pecivu od pola metra s kiselim kupusom?” upita ona. Mogućnost poslijepodnevnog podrigivanja sad joj se učini najnevažnijom stvari na svijetu. “Nisam ih jela od djetinjstva.”

“Mislim da bi se to moglo srediti.”

“Možemo sjesti na jednu od onih klupa a ja ću ti ispričati o Normanu, kao u Normanu Batesu. A tad ti možeš odlučiti hoćeš li ostati sa mnom ili nećeš. Ako zaključiš da nećeš, razumjet ću-”

“Rosie, neću-”

“Nemoj to govoriti. Ne dok ti ne ispričam o njemu. A i pojedi nešto prije no što počnem jer ćeš izgubiti volju za jelom.”

11

Poslije pet minuta on priđe klupi na kojoj je ona sjedila. Oprezno je nosio pladanj na kojem su bile dvije polmetarske hrenovke u pecivu i dvije papirnate čaše limunade. Ona uzme hrenovku i čašu, odloži piće pokraj sebe na klupu, pa ga pogleda ozbiljno. “Trebao bi me prestati častiti. Počinjem se osjećati poput siročeta s UNICEF-ovih plakata.” “Volim te častiti”, reče on. “Premršava si, Rosie.” Norman to ne bi rekao, pomisli ona, ali to nije bila primjedba na mjestu, s obzirom na okolnosti. Nije bila sigurna koja bi primjedba bila na mjestu i počne razmišljati o polovično duhovitim odgovorima koje su izbacivali likovi u televizijskim serijalima kao što je Melrose Place. Sad bi joj i te kako dobro došlo malo tih dosjetki. Baš sam glupa, zaboravila sam povesti svog scenarista, pomisli ona. Umjesto da je progovorila, ona se zagleda u hrenovku s kiselim kupusom i počne prstom bosti pecivo, naborana čela i stisnutih usta, kao da je to neki tajanstven pretprobavni obred koji se u njezinoj Obitelji naraštajima prenosi s koljena na koljeno, majka kćeri. “Rosie, pričaj mi o Normanu.”

“U redu. Samo dopusti da razmislim kako da počnem.” Ona odgrize komad hrenovke, uživajući u peckanju kiselog kupusa na jeziku, pa popije gutljaj limunade. Možda Bili više neće htjeti imati posla s njom kad završi svoju priču, možda će osjećati samo užas i gađenje za ženu koja je tolike godine mogla živjeti sa stvorenjem poput Normana, ali je bilo prekasno brinuti zbog takvih stvari. Ona otvori usta i počne govoriti. Glas joj zazvuči prilično mimo i to je umiri.

Počne s pričom o petnaestogodišnjakinji koja se osjećala prelijepom s ružičastom vrpcom u kosi i kako je ta djevojka jedne večeri otišla na školsku bejzbolsku utakmicu samo zato što je sastanak 'Udruge budućih domaćica' otkazan u posljednji trenutak a ona nije znala kako bi utukla dva sata dok otac ne dođe po nju. A možda je, reče ona, željela da ljudi vide kako lijepo izgleda, s tom vrpcom, a školska je knjižnica bila prazna. Neki dječak u kožnoj jakni sjedne pokraj nje na tribinama, razvijen dječak širokih ramena, učenik četvrtog razreda, koji bi bio na terenu, trčao gore-dolje s ostalim članovima momčadi, da u prosincu nije bio izbačen iz momčadi zbog tučnjave. Ona nastavi, slušajući kako se iz njezinih usta izlijevaju rečenice za koje je bila uvjerena da će ih neispričane ponijeti sa sobom u grob. Ne ono o teniskom reketu, to će zaista ponijeti sa sobom u grob, nego ono kako ju je Norman ugrizao na medenom mjesecu i kako se pokušala uvjeriti da je riječ o ugrizu iz strasti i o pobačaju kojem je Norman pripomogao i o bitnim razlikama između bubotaka po licu i bubotaka po leđima. “I zato moram često na zahod”, reče ona, oborena pogleda, smiješeći se nervozno svojim rukama, “ali se stanje popravlja.” Ispriča mu o tome kako joj je, odmah na početku braka, Norman upaljačem palio nožne prste ili jagodice prstiju na ruci; najsmješnije je bilo to, da je ta metoda mučenja prestala kad je Norman prestao pušiti. Ispriča mu kako se jedne večeri Norman vratio s posla, sjeo pred televizor i bez riječi odgledao vijesti, držeći večeru u krilu ali nije jeo; kako je odložio tanjur kad je Dan Rather završio i kako ju je počeo bosti vrhom olovke koja je ležala na stolu pokraj kauča. Bockao ju je dovoljno jako da je zaboli i na koži joj ostavi crne točkice poput madeža, ali ne toliko jako da joj poteče krv. Ispriča Billu kako je bilo dana kad ju je Norman jače ozlijedio, ali da je nikad nije tako prestrašio. Uglavnom zbog toga jer je šutio. Kad je pokušala razgovarati s njim, doznati što se dogodilo, nije želio odgovoriti. Samo je nastavio hodati za njom kako je ona uzmicala (nije željela trčati; to bi vjerojatno bilo kao nadolijevati ulje na vatru); nije odgovarao na njezina pitanja i nije se obazirao na njezine ispružene ruke raširenih prstiju. Nastavio ju je olovkom bosti po rukama, ramenima i prsima - imala je na sebi bodi s blagim okruglim izrezom oko vrata - i ispuštati pritom prigušene dahtave zvukove svaki put kad bi se nenaoštreni vrh zabio u njezinu kožu; Fui Fui Fui! Naposljetku ju je stjerao u kut, koljena priljubljenih na prsa a ruku isprepletenih na potiljku, a on je klečao ispred nje, ozbiljna, gotovo pomnjiva lica, i nastavio je bosti olovkom i ispuštati te zvukove. Reče Billu kako je bila uvjerena da će je ubiti, da će biti jedina žena u povijest koja će biti izbodena nasmrt olovkom 2B... i kako se sjeća da je ponavljala u sebi da ne smije vikati jer će je čuti susjedi a ona nije željela da je takvu zateknu. Ne živu. Bila bi to prevelika sramota. A tad, kad se približila točki u kojoj je znala da će početi vikati i protiv svoje volje, Norman ode u kupaonicu i zatvori vrata za sobom. Dugo se zadržao ondje i tad je pomislila na bijeg - ali je bila noć, a on je bio u kući. Da je izašao i nije ju zatekao, reče ona, potrčao bi za njom, uhvatio je i ubio, znala je. “Slomio bi mi vrat kao prsnu kost u pileta”, reče ona Billu ne podigavši pogled. No obećala si je da će otići; učinit će to čim joj idući put učini nešto. Ali poslije te večeri dugo je držao prste podalje od nje. Možda i pet mjeseci. A kad ju je jednog dana ipak ponovno napao, nije učinio ništa iznimno strašno pa je pomislila da će, ako je podnijela ono bockanje olovkom, podnijeti i nekoliko udaraca. Tako je razmišljala do 1985. kad se situacija naglo pogoršala. Ispričala mu je kako je Norman te godine bio zastrašujuć, zbog problema s Wendy Yarrow.

“To je bila godina tvog pobačaja, zar ne?” upita Bili.

“Da”, reče ona svojim rukama. “A slomio mi je i rebro. A možda i dva. Više se zapravo i ne sjećam, nije li to užasno?”

On ne odgovori, pa ona požuri s pričom, rekavši mu da su najgore (osim, naravno, pobačaja) bile duge, zastrašujuće šutnje kad bije gledao i disao tako glasno na nos da je zvučao poput životinje koja se sprema za napad. Stanje se malo popravilo, reče ona, poslije pobačaja. Ispriča mu kako se naposljetku počela gubiti, kako bi katkad izašla iz sebe kad bi sjedila u svojem stolcu za ljuljanje i kako bi kadšto, kad bi postavljala stol za večeru i začula zvuk Normanova automobila kako se zaustavlja na kolnom prilazu, shvatila da se tog dana istuširala osam ili čak devet puta. Najčešće pogašenih svjetala u kupaonici. “Voljela sam se tuširati u mraku”, reče ona, još se ne usuđujući podignuti pogled s ruku. “Bilo je to kao da imaš kupaonicu u ugrađenom ormaru.”

Završi priču ispričavši mu o Anninu telefonskom pozivu, s kojim je Anna požurila iz jednog važnog razloga. Doznala je pojedinost koja nije bila objavljena u novinama, pojedinost koju je policija tajila kako bi razlučili lažna priznanja ili pogrešne dojave. Peter Slowik zadobio je trideset šest ugriza, a najmanje jedan dio njegove anatomije je nedostajao. Policija je uvjerena da ga je ubojica ponio sa sobom... na neki način. Anna je znala s grupne terapije da je Rosie McClendon, čiji je prvi važan kontakt u ovom gradu bio s Anninim bivšim suprugom, bila udana za ujedača. Možda to nije ni u kakvoj vezi, žurno je dodala Anna. No... s druge strane...

“Ujedač”, tiho reče Bili. Zazvučalo je skoro kao da govori samom sebi. “Tako nazivaju muškarce kao što je on? To je stručni naziv?”

“Vjerojatno”, reče Rosie. A tad, možda zato što se bojala da joj neće povjerovati (da će pomisliti da, Normanovim rječnikom, 'fibulira'), ona nakratko izvuče rame ispod ružičaste majice s natpisom Tape Engine koju je imala na sebi i pokaže mu bijeli prsten ožiljka na njemu, poput ožiljka od ugriza morskog psa. To je bio prvi ugriz, dar za medeni mjesec. Tad podigne lijevu podlakticu i pokaže mu drugi. Ovaj je ne podsjeti na ugriz; iz nekog razloga podsjeti je na glatka bijela lica skrivena u bujnom zelenom raslinju.

“Iz ovog je prilično krvarilo pa se zagnojio”, reče mu ona. Govorila je tonom osobe koja priopćava rutinske obavijesti - recimo, da je zvala baka ili da je poštar donio paket. “No nisam otišla k liječniku. Norman je donio veliku bocu antibiotika. Popila sam ih i ozdravila. On poznaje ljude raznih zanimanja od kojih može nabaviti svašta. On naziva te ljude 'Tintilinićima'. To je pomalo i smiješno, kad bolje razmisliš, zar ne?

Još je uglavnom govorila svojim rukama, sklopljenima u krilu, ali mu se naposljetku usudila dobaciti brzi pogled, da ocijeni njegovu reakciju na njezine riječi. Ono što ugleda zaprepasti je.

“Što?” upita on promuklo. “Što si rekla, Rosie?”

“Plačeš”, reče ona pa sad i njoj glas zadrhti.

Bili se začudi. “Ne, ne plačem. Barem mislim da ne plačem.”

Ona ispruži prst, iscrta njime nježnu polukružnicu ispod njegova oka pa podigne jagodicu da se on uvjeri. On se zagleda u nju i ugrize za donju usnicu.

“A nisi ni puno pojeo.” Pola njegove hrenovke još je bilo na njegovu tanjuru. Žitki kiseli kupus curio je iz peciva. Bili baci papirnati tanjur u košaru za otpatke pokraj klupe, pa ponovno pogleda Rosie, odsutnim pokretom brišući vlagu s obraza.

Rosie osjeti kako je obuzima mračna izvjesnost. Sad će je upitati zašto je ostala s Normanom, pa iako ona neće ustati s klupe i otići (kao što prije travnja ove godine nije otišla iz kuće u Ulici Westmoreland), to će biti prva prepreka između njih, jer je to pitanje na koje nije mogla odgovoriti. Nije znala zašto je ostala s njim, kao što nije znala zašto je bila dovoljna jedna kap krvi da joj promijeni cijeli život. Jedino je znala da je tuš kabina bila najbolje mjesto u kući, tamno i vlažno i puno pare i da je katkad pola sata u Poohovu stolcu izgledalo kao pet minuta i da zašto nije pitanje koje nešto znači kad živiš u paklu. U paklu nema motiva. Žene na grupnoj terapiji to su shvaćale; nijedna je nije upitala zašto je ostala. Znale su. Iz osobnog iskustva, znale su. Čak joj se činilo da su neke znale i za teniski reket... ili za stvari još gore od teniskog reketa.

Ali kad joj je Bili naposljetku postavio pitanje, toliko se razlikovalo od onog koje je očekivala da je na trenutak počela zamuckivati.

“Koliki su izgledi da je on ubio i ženu koja mu je stvarala probleme 1985? Onu Wendy Yarrow?”

Ona se zapanji, ali nije to bila zapanjenost koju se osjeti kad vam netko postavi nezamislivo pitanje; zapanjila se onako kako se zapanji netko kad ugleda poznato lice na potpuno neočekivanom mjestu. Pitanje koje je izgovorio naglas bilo je pitanje koje joj se godinama motalo, neartikulirano pa stoga i neoblikovano, u podsvijesti.

“Rosie? Pitao sam te što misliš koliki su izgledi da-”

“Zapravo mislim da su... prilično veliki.”

“Njemu je odgovaralo kad je umrla na taj način, zar ne? Poštedjelo ga muke da se o tom prljavom rublju razglaba na sudu.”

“Da.”

“Da je imala tragove ugriza, misliš li da bi novine to objavile?”

“Ne znam. Možda i ne bi.” Ona pogleda na sat i brzo ustane. “Isuse, moram ići i to odmah. Rhoda želi ponovno početi u dvanaest i petnaest a već je dvanaest i deset minuta.”

Oni krenu natrag jedno pokraj drugog. Ona se uhvati u želji da je on ponovno zagrli; dok je dio njezina mozga govorio da ne bude nezajažljiva a drugi (Praktično-Razborit) da ne izaziva vraga, on to učini.

Mislim da se zaljubljujem u njega.

Nedostatak čuđenja u toj pomisli izazove iduću: Ne, Rosie, mislim da je to lanjski snijeg. Mislim da se to već dogodilo.

“Što je Anna rekla za policiju?” upita je on. “Želi li ona da odeš i daš prijavu?”

Ona se ukoči u njegovu naručju, a grlo joj se osuši kad se adrenalin slije u njezin sistem. Za to je bila dovoljna samo ta jedna riječ. Koja počinje sa slovom p.

Policajci su braća. Norman joj je to često ponavljao. Policija je obitelj a policajci braća. Rosie nije znala koliko je to istina, koliko su spremni podmetnuti leđa jedan za drugog - ili zataškavati - ali je znala da su joj se policajci koje je Norman s vremena na vrijeme dovodio kući činili sablasno slični Normanu i znala je da nikad nije rekao ni riječi protiv ijednog od njih, čak i svog prvog partnera kao detektiva, lukavu liju premazanog svim mastima, Gordona Satterwaitea, kojeg je Norman prezirao. Dabome, bio je tu Harley Bissington, čija je zanimacija - barem kad bi bio nazočan u 'Vili Daniels' - bila pogledom razodijevati Rosie. Harley je dobio rak na koži i prije tri godine otišao u prijevremenu mirovinu, ali je bio Normanov partner 1985., kad se dogodilo ono s Richiejem Benderom/Wendy Yarrow. A ako se dogodilo kako je Rosie pretpostavljala da se dogodilo, to znači da je Harley podržao Normana. I to sto gradi. I ne samo zato što je i on bio u tome. Učinio je to zato što je policija obitelj a policajci braća. Policajci gledaju na svijet drukčije od službenika ('mušterija Kmart-a³⁵ Normanovim rječnikom); policajci svijet vide oguljene kože i ogoljenih živaca. To ih je sve učinilo drukčijima, neke puno drukčijima - a neke poput Normana.

“Neću ni blizu policije”, reče Rosie brzo. “Anna je rekla da ne moram i nitko me ne može prisiliti. Policajci su njegovi prijatelji. Njegova braća. Oni jedan drugog štite, oni-”

“Smiri se”, reče on, pomalo usplahireno. “U redu je, smiri se.”

“Ne mogu se smiriti! Hoću reći, ti ne znaš. To je bio pravi razlog zašto sam te nazvala i rekla ti da se ne mogu vidjeti s tobom, jer ti ne znaš kako je... kakav je... i kakvi su odnosi između njega i njih. Kad bih ovdje otišla na policiju, oni bi provjerili kod policije ondje. A ako bi netko od njih... netko tko s njim radi, tko je bio s njim u zasjedi u tri sata ujutro, tko mu je povjerio svoj život...” Mislila je na Harleya, Harleya koji se nije mogao nagledati njezinih grudi i koji bi uvijek provjerio gdje bi završio rub njezine suknje kad bi sjela.

“Rosie, ne moraš-”

“Da, moram!” reče ona žestinom potpuno netipičnom za nju. “Kad bi takav policajac znao kako doći do Normana, on bi to i učinio. Rekao bi da sam spominjala Normana. Kad bih im dala svoju adresu - a to traže kad podneseš prijavu - dali bi mu je.”

“Uvjeren sam da nijedan policajac ne bi-”

“Jesi li ih ikad vidio u svojoj kući, kad igraju poker ili gledaju Debbie Does Dallas?³⁶“

“Ovaj... nisam. Nisam, ali...”

“Ja jesam. Čula sam o čemu razgovaraju i znam kako gledaju na ostali svijet. Oni tako govore - ostali svijet. Čak i najbolji medu njima. Postoje oni, policajci... i postoje mušterije Kmart-a. I to je tako.”

On zausti da nešto kaže, nije bio siguran što, pa zašuti. Pretpostavka da bi Norman mogao doznati njezinu adresu iz Ulice Trenton tako da mu je kolege dojave tam-tam bubnjevima bila je uvjerljiva, no to nije bio najvažniji razlog zbog kojeg je on šutio. Izraz njezina lica - žene koja se nevoljko vratila u svoju mrsku, nesretniju prošlost - pokazivao je da on ne može reći ništa što bi je moglo razuvjeriti. Bojala se policajaca, i to je bilo sve, a on je bio dovoljno star da zna da se logikom ne može ubiti sve duhove.

“Usto, Anna je rekla da ne moram. Anna je rekla da će se one, a ne ja, prve sastati s njim, ako je ubojica zaista Norman.”

Bili razmisli o ovome i zaključi da ima smisla. “Što će učiniti?” “Već je učinila. Poslala je faks udruzi za zaštitu žena u mom gradu - odnosno gradu iz kojeg sam došla - i napisala im što se ovdje možda događa. Zamolila ih je da joj pošalju neke podatke o Normanu a one su joj faksirale hrpu toga nakon samo sat vremena, uključujući i fotografiju.”

Bili podigne obrve. “Brze su, s obzirom da to nije bilo u uredovno vrijeme.”

“Moj je suprug u onom gradu sad heroj”, reče ona tupo. “Vjerojatno mjesec dana nije morao platiti piće. On je predvodio grupu koja je razbila veliki lanac preprodavača droga. Njegova je fotografija bila na naslovnoj stranici novina dva ili tri dana zaredom.”

Bili zazviždi. Možda ona ipak nije toliko paranoična.

“Žena koja je primila Anninu molbu otišla je korak dalje”, nastavi Rosie. “Nazvala je Policijsku upravu i zamolila ih da je spoje s njim. Isprela je dugu priču o tome kako mu njezina udruga želi predati nekakvo odličje.”

On se zamisli nad tim, pa prasne u smijeh. Rosie se blijedo nasmiješi.

“Dežurni narednik provjerio je na računalu i rekao da je poručnik Daniels na godišnjem odmoru. Negdje na zapadu, čini mu se.

“Ali možda ovdje provodi godišnji odmor”, zamišljeno će Bili.

“Da. A ako netko strada, bit će to moja kr-”

On joj položi ruke na ramena i okrene je prema sebi. Ona razrogači oči i on u njima ugleda zametak straha. Taj ga izraz dime u srce na neki nov, čudan način. Sjeti se priče koju je čuo u Zion American Centern, gdje je do devete godine išao na nastavu vjeronauka. Nešto o tome kako se u doba biblijskih proroka ljude katkad kamenovalo do smrti. U to je doba to smatrao najokrutnijim oblikom kazne ikad izmišljenim, puno gorim od streljačkog voda ili električne stolice, oblika smaknuća koje se ničime ne može opravdati. A sad, gledajući što je Norman Daniels učinio ovoj ljupkoj ženi krhka, ranjiva lica, nije više bio siguran. “Nemoj reći krivnja”, reče joj on. “Nisi ti stvorila Normana.”

Ona žmime, kao da je to misao koja joj nikad dotad nije pala na pamet. “Kako je uopće uspio naći tog Slowika?”

“Tako da je bio ja”, reče ona.

Bili je pogleda. Ona kimne glavom.

“Zvuči ludo, ali nije. On to zaista može. Vidjela sam ga kako to čini. Vjerojatno je tako pohvatao one preprodavače droga.” “Osjećaj? Intuicija?”

“Više od tog. Skoro kao telepatija. On to naziva pecanjem na blinker.”

Bili odmahne glavom. “Riječ je o ozbiljnom čudaku, zar ne?” Ona se iznenadi i tiho nasmije. “Nemaš pojma! Dakle, žene u K&S vidjele su tu fotografiju i bit će na oprezu, posebice na subotnjoj zabavi. Neke će nositi sprej Mace³⁷... one koje će ga se sjetiti upotrijebiti kad dođe stani-pani, kaže Anna. Sve je to lijepo zvučalo, ali je tad rekla: Ne brini, Rosie, prošli smo mi već kroz ovakve groze', pa me to ponovno bacilo u očaj. Jer kad netko ubije čovjeka - simpatičnog kao što je bio taj koji me spasio na onom jezivom autobusnom kolodvoru - to nije samo groza.”

Glas joj se povisio i ponovno ubrzao. On je uhvati za ruku i pomiluje. “Znam, Rosie”, reče on, nadajući se utješnim tonom. “Znam da nije.”

“Ona misli da zna što čini - mislim na Annu – da je već takvo što doživjela samo zato što bi kadšto pozvala policiju zbog nekog pijanca koji je bacio ciglu kroz prozor ili se motao oko kuće pa pljunuo na svoju ženu kad je izašla uzeti jutarnje novine. Ali nije doživjela nešto slično Normanu, i ona ne zna kako je to, i to mene plaši.” Ona zašuti, pokušavajući se pribrati, pa ga pogleda i nasmiješi mu se. “Bilo kako bilo, ona kaže da se ne moram u to petljati, barem ne zasad.”

“Drago mije.”

Com Building je bila ispred njih. “Nisi mi ništa rekao za kosu.” Ona ga ponovno pogleda, brzo, stidljivo. “Znači li to da nisi primijetio ili ti se ne sviđa?”

On pogleda kosu i nasmije se. “Primijetio sam i sviđa mi se, ali su mi se druge misli motale po glavi - bojao sam se da te više nikad neću vidjeti.”

“Žao mi je da si se toliko uznemirio.” I bilo je tako, ali joj je bilo i drago da se uznemirio. Je li se osjećala i približno ovako kad su ona i Norman ljubovali? Nije se mogla sjetiti. Jasno se sjećala kako ju je jedne večeri prepipao ispod deke za vrijeme mototrke, ali je ostalo bilo u magli, barem u ovom trenutku.

“Nadahnula te žena sa slike, zar ne? S one koju si kupila onog dana kad sam te upoznao.”

“Možda”, reče ona oprezno. Smatra li to neobičnim i je li to možda razlog da joj nije ništa rekao za kosu?

Ali je on ponovno iznenadi, možda još više no kad ju je upitao za Wendy Yarrow. “Žene kad promijene boju kose uglavnom izgledaju kao žene koje su promijenile boju kose”, reče on. “Muškarci se uglavnom pretvaraju da to ne znaju, ali znaju. Ali ti... kao da je boja koju si imala kad si ušla u moju trgovinu bila obojena a da je zapravo ovakva. Vjerojatno ti ovo zvuči kao najnečuvenije laskanje kojeg si ikad čula, ali je istina... a plavuše najčešće izgledaju najmanje prirodno. No trebala bi plesti pletenicu poput žene na slici. Izgledala bi kao vikinška princeza. Vraški seksi.” Ta riječ pritisne veliku crvenu tipku negdje u njoj i izazove osjete istodobno silno privlačne i užasno uzbunjujuće. Ja ne volim seks, pomisli ona. Nikad nisam voljela seks,ali-

Rhoda i Curt dolazili su iz suprotnog smjera. Njih četvero se sastanu ispred ostarjelih vrata Com Buildinga. Rhodine oči radoznalo odmjere Billa od glave do pete.

“Bili, ovo su moji suradnici”, reče Rosie. Umjesto da se povuče, vrućina joj se nastavi penjati po obrazima. “Rhoda Simons i Curtis Hamilton. Rhoda, Curt, ovo je-” Nastupi kratki, bezdani trenutak pomračenja, kad se nije uopće mogla sjetiti imena čovjeka koji joj već toliko znači. A tad se, hvala Bogu, sjeti. “Bili Steiner”, dovrši ona rečenicu.

“Drago mije”, reče Curt i stisne Bill ovu ruku. Pogleda prema zgradi, spreman ponovno ugurati glavu među slušalice.

“Kako kaže stara izreka, svi Rosieni prijatelji”, reče Rhoda pa i ona pruži ruku. Uske grivne na njezinu zapešću muklo zazveče.

“Drago mi je” reče Bili pa se okrene Rosie. “Još vrijedi dogovor za subotu?” Ona je bjesomučno razmišljala, a tad kimne glavom.

“Doći ću po tebe u pola devet. Ne zaboravi se toplo odjenuti.”

“Neću.” Ona osjeti kako joj rumenilo sad oblijeva cijelo tijelo, kako su joj se bradavice ukrutile a u prstima osjeti žmarce. Način na koji ju je gledao ponovno je aktivirao onaj prekidač za toplinu, ali je ovaj put osjet bio više privlačan nego zastrašujući. Obuzme je želja - smiješna no zapanjujuće silna - da ga zagrli... rukama i nogama... pa da se popne po njemu kao po stablu.

“Pa, vidimo se”, reče Bili. Nagne se i lagano je poljubi u kut usana. “Rhoda, Curtis, bilo mi je drago.”

Okrene se i ode, zviždučući.

“Moram ti priznati, Rosie, imaš ukusa”, reče Rhoda. “Te oči!”

“Samo smo prijatelji”, nespretno će Rosie. “Upoznala sam ga...” Ona zašuti. Tumačiti kako ga je upoznala učini joj se previše komplicirano, a i bilo joj je neugodno. Ona slegne ramenima, nervozno se nasmije. “Znate već.”

“Da, znam”, reče Rhoda, gledajući za Billom. Tad se okrene Rosie i veselo se nasmije. “Doista znam. U ovoj staroj olupini ženskosti tuče srce pravog romantika. Onog koji se nada da ćete ti i gospodin Steiner postati jako dobri prijatelji. U međuvremenu, jesi li spremna za povratak u studio?”

“Da”, reče Rosie.

“Hoćemo li osjetiti poboljšanje u odnosu na jutro sad kad si više- manje sredila... drugi posao?”

“Sigurna sam da će se osjetiti veliko poboljšanje”, reče Rosie i bi tako.

Šesti dio

BIKOV HRAM

1

Prije no što je tog četvrtka navečer legla na počinak. Rosie ponovno uključi telefon i posluži se njime da nazove Annu. Upita je li čula što novo ili je li itko vidio Normana u gradu. Anna odlučno niječno odgovori na oba pitanja, reče joj da je sve mimo, a tad pokuša s onom starom izrekom o tome kako su nikakve vijesti ustvari dobre vijesti. Rosie je sumnjala u to, ali te sumnje zadrži za sebe. Umjesto toga, uputi Anni kolebljive izraze sućuti zbog gubitka bivšeg supruga pitajući se ima li gospođica Bonton pravila o ponašanju u takvim situacijama.

“Hvala, Rosie”, reče Anna. “Peter je bio čudan i težak čovjek. Volio je ljude, ali on nije bio draga osoba.”

“Meni se činio jako simpatičan.”

“U to sam sigurna. Za nepoznate je on bio milosrdni Samaritanac. Njegovoj Obitelji i onima koji su mu pokušali postati prijateljima - pripadala sam objema skupinama, pa znam - više je sličio levitu koji je prošao ne zastavši pokraj orobljenog i pretučenog putnika. Jednom, za večere na Dan zahvalnosti, podigao je purana i zavitlao u svog brata Hala. Ne sjećam se točno zbog čega su se dohvatili, vjerojatno zbog PLO-a ili Cesar Chaveza. Najčešće je bilo ili jedno ili drugo.”

Anna uzdahne.

“U subotu poslije podne održat će se spomen na njega - sjedimo na stolcima za rasklapanje, poput alkoholičara na seansama odvikavanja od alkohola i naizmjence govorimo o njemu. Barem mislim da je tako.”

“Zvuči lijepo.”

“Misliš?” upita Anna. Rosie je mogla zamisliti kako Anna podiže obrve na onaj njezin podsvjesno ohol način i sliči Maude više no inače. “Meni to zvuči budalasto, ali možda imaš pravo. Dakle, izbivat ću sa zabave koliko bude potrebno, ali neće mi biti žao. Zlostavljane žene ovog grada izgubile su prijatelja, u to nema sumnje.”

“Ako je to učinio Norman-”

“Znala sam da će to iskrsnuti”, reče Anna. “Radim sa ženama koje su godinama tlačili, gnječili, kinjili i sakatili, i poznato mi je kakvu to mazohističku grandioznost razvije. To je dio sindroma zlostavljanih žena jednako kao disasocijacija i depresija. Sjećaš li se kad se razletio Challenger?”

“Da...” Rosie se začudi pitanju, ali se tog događaja sjećala.

“Tog mi dana dođe neka žena sva u suzama. Po obrazima i rukama imala je crvene mrlje; udarala se dlanovima i štipala. Rekla je da je ona kriva da su ti muškarci i ona simpatična profesorica umrli. Kad sam je upitala zašto, reče mi da je napisala ne jedno nego dva pisma u znak potpore svemirskim letovima s ljudskom posadom, jedno Chicago Tribuneu a jedno članu Zastupničkog doma iz njezina okruga.

“Nakon stanovitog vremena, zlostavljane žene počnu preuzimati krivnju, to je tako. I to ne samo za određene stvari - za sve.”

Rosie pomisli na Billa, kako je prati natrag u Com Building, ruke položene oko njezina struka. Nemoj reći krivnja, rekao joj je. Nisi ti stvorila Normana.

“Dugo nisam shvaćala taj element sindroma”, reče Anna, “ali sad mislim da shvaćam. Netko mora biti kriv ili sva ta bol i potištenost i osama nemaju smisla. Može se poludjeti. Bolje biti kriv nego lud. Ali je vrijeme dati nadrasteš taj izbor, Rosie.”

“Ne razumijem.”

“Da, razumiješ”, mirno će Anna pa prijeđu na druge teme.

2

Dvadeset minuta nakon što se pozdravila s Annom, Rosie je ležala u krevetu otvorenih očiju, prstiju isprepletenih ispod jastuka i gledala u tamu dok su lica plovila kroz njezine misli poput balona koje nitko ne drži. Rob Lefferts, koji izgleda kao Mr Pennybags iz Monopolyja; ona ga ugleda kako joj nudi karticu na kojoj piše 'Izlazak iz zatvora'. Rhoda Simons, olovke gurnute u kosu, govori Rosie da je riječ o najlonskim čarapama, a ne najlonskim čarpama. Gert Kinshaw, inačica planete Jupitera u ljudskom obličju, u trenirci i muškoj potkošulji s V izrezom, oboje veličine XXXL. Cynthia i još nekako (Rosie još nije mogla zapamtiti njezino prezime), vesela punk-rokerica s kosom u dvije boje, govori da je znala satima sjediti ispred slike na kojoj rijeka kao da je tekla.

I naravno, Bili. Ugleda njegove oči boje lješnjaka sa zelenim preljevom, način na koji mu raste tamna kosa na sljepoočicama, ugleda čak i sićušan kružni ožiljak na desnoj uski od rupice koju je jednom dao probušiti (vjerojatno na fakultetu, kao posljedica dokazivanja u pijanstvu) a tad dopustio da zaraste. Osjeti dodir njegove ruke na svom struku, topli dlan, snažne prste; osjeti kako se njezin bok povremeno očeše o njegov i upita se je li se uzbudio, dodirujući je. Sad je bila voljna priznati da je njegov dodir nju uzbudio. Bio je toliko drukčiji od Normana, kao da je riječ o susretu s posjetiteljem iz druge galaksije.

Ona sklopi oči. Utone dublje.

Iz tame doplovi još jedno lice. Normanovo lice. Norman se smiješio, ali su mu sive oči bile hladne poput komadića leda. Polako te slijedim u čamcu, dušo, reče Norman. Ležim u svom krevetu, nedaleko odavde, i polako te slijedim. Uskoro ću porazgovarati s tobom. I to izbliza, porazgovarat ću s tobom. Bit će to prilično kratak razgovor. A kad završi-

On podigne ruku. U njoj je držao olovku, 2B, našiljenu do oštrine britve.

Ovaj se put neću mučiti s tvojim ramenima ili rukama. Ovog ću puta udariti ravno prema tvojim očima. Ili možda jeziku. Što misliš, dušo, kako će to biti? Da ti olovku zatjeram kroz taj tvoj brbljavi, lažljivi je-

Ona naglo otvori oči i Normanovo se lice raspline. Ona ponovno sklopi oči i prizove Billovo lice u sjećanje. Na trenutak je bila sigurna da se lice neće pojaviti, da će se umjesto toga vratiti Normanovo lice, ali nije.

U subotu idemo na izlet, pomisli ona. Provest ćemo dan zajedno. Bude li me poželio poljubiti, dopustit ću mu. Bude li me želio zagrliti i dodirnuti, dopustit ću mu. Ludo je to koliko želim biti s njim.

Ona ponovno počne tonuti u san i sad je sanjala o izletu na koji su ona i Bili trebali ići preksutra. Netko je jeo blizu njih, netko s malim djetetom. Čula je kako plače, jedva. A tad, glasnije, začuje se grmljavina.

Baš kao na mojoj slici, pomisli ona. Pričat ću mu o svojoj slici dok budemo jeli. Danas sam mu zaboravila ispričati, jer sam imala toliko toga za reći, ali...

Zagrmi ponovno, bliže i glasnije. Ovaj je put taj zvuk ispuni tjeskobom. Kiša bi im pokvarila izlet, kiša bi sprala zabavu “Kćeri i sestara” na Ettinger's Pieru, zbog kiše bi se čak mogao odgoditi koncert.

Ne brini, Rosie, grmi samo na slici, a ovo je sve samo san.

Ali ako je san, kako to da još osjeća jastuk kako joj leži na zapešćima i podlakticama? Kako to da još osjeća svoje isprepletene prste i lagani pokrivač koji je pokriva? Kako to da još čuje buku prometa s druge strane prozora?

Cvrčci su pjevali i zujali: zri-zriii zri-zriii zri-zriii.

Dijete zaplače.

Njezine vjeđe iznutra iznenada bijesnu ljubičasto, kao od munje. Ponovno zagrmi, još bliže.

Rosie naglo udahne i uspravi se u krevetu. Srce joj je tuklo u grudima. Nije bilo munja. Ni gromova. Učini joj se da još čuje cvrčke, da, ali to je možda uši varaju. Ona pogleda na drugu stranu sobe prema prozoru i raspozna zasjenjeni četverokut naslonjen o zid ispod njega. Slika Rose Madder. Sutra će je ubaciti u vrećicu i odnijeti na posao. Rhoda i Curt vjerojatno znaju za trgovinu gdje bi je mogla dati uokviriti.

Još je, tiho, čula cvrčke.

Iz parka, pomisli ona i ponovno legne.

Čak i kroz zatvoreni prozor? upita Praktično-Razborita. Zvučala je sumnjičavo, ali ne i zabrinuto. Sigurna si, Rosie?

Dabome da je. Pa skoro će ljeto, dragi kupci, dobijete puno više cvrčaka za vaš dolar, ali kakve to ima veze? Dobro, možda se zaista sa slikom događa nešto neobično. Vjerojatnije su te neobičnosti u njezinoj glavi, gdje je stanje još nesređeno, ali recimo da je zaista riječ o slici. Pa što? Ona ne osjeća ništa loše u njoj.

Ali, Rosie, možeš li reći da nije opasna? U glasu Praktično-Razborite doista se osjeti natruha zabrinutosti. Nije važno zlo ili zloća ili kako već. Možeš li reći da ne izgleda opasno?

Ne, nije mogla to reći, ali s druge strane, opasnosti su posvuda. Pogledaj samo što se dogodilo bivšem suprugu Anne Stevenson.

Samo što ona nije željela misliti na to što se dogodilo Peteru Slowiku; nije željela ponovno kročiti stazom koju su u grupnoj terapiji kadšto nazivali Ulicom krivnje. Željela je misliti na subotu i kako bi izgledalo ljubiti se s Billom Steinerom. Hoće li joj položiti ruke na ramena ili oko struka? Kako će, točno, osjećati njegova usta na svojima? Hoće li...

Rosiena glava klone u stranu. Grom zagrmi. Cvrčci zacvrče, glasnije nego ikad, a jedan odskakuće preko poda prema krevetu, ali Rosie to ne primijeti. Ovaj put, uzica kojom su njezine misli bile povezane s njezinim tijelom pukne i ona odleti u tamu.

3

Probudi je bljesak, ovaj put ne ljubičasti nego blještavo bijeli. Za njim se začuje grom - ne podmukli tutanj nego tresak.

Rosie se uspravi u krevetu, zasoptala, pritišćući gornji pokrivač na vrat. Ponovno bljesak, i u njegovoj svjetlosti ona ugleda svoj stol, kuhinjsku radnu plohu, malu sofu - zapravo dvosjed - otvorena vrata male kupaonice, odmaknut plastični zastor na kolutovima s otisnutim tratinčicama. Svjetlost je bila tako snažna a njezine oči tako nepriviknute da je vidjela stvari i nakon što se u sobi ponovno smračilo, samo kao u negativu. Ona shvati da još čuje plač djeteta, ali su cvrčci umuknuli. A puhao je i vjetar. To je i osjećala i čula. Podizao joj je kosu sa sljepoočnica. Začuje šuškanje, klizanje i lepet stranica papira. Ostavila je fotokopije idućeg romana 'Richarda Racinea' na stolu i vjetar ih je otpuhivao poput slapa na pod.

Ovo nije san, pomisli ona i spusti noge na pod. Kad je to učinila, pogleda prema prozoru i dah joj zastane u grlu. Ili je prozora nestalo ili je cijeli zid postao prozor.

U svakom slučaju, više se nije pružao pogled na Ulicu Trenton i Bryant Park, nego na ženu u grimiznoj tunici kako stoji na vrhu travom obraslog brijega i gleda u ruševine hrama u podnožju. Ali je sad rub njezine kratke halje lelujao po ženinim glatkim, dugim bedrima; sad je Rosie vidjela fine plave vlasi koje su se izvukle iz njezine pletenice kako podrhtavaju poput planktona na vjetru i kako se ljubičasto-crni tmasti oblaci kovitlaju na nebu. Sad je vidjela kako se glava ponija kovrčave dlake miče dok pase travu.

A ako je to bio prozor, bio je širom otvoren. Dok je ona tako gledala, poni gurne njušku u njezinu sobu, pomiriše podne daske, ne nađe ništa zanimljivo u njima, povuče se i počne ponovno pasti travu na svojoj strani.

Ponovno munja, pa grmljavina. Vjetar se ponovno nadme i Rosie začuje kako su se rasute stranice uskomešale i uskovitlale u udubljenju čajne kuhinje. Rub spavaćice zaleprša joj oko gležnjeva kad je ustala i polako krenula prema slici koja je sad pokrivala cijeli zid od poda do stropa i zida do zida. Vjetar otpuše prema natrag njezinu kosu i ona osjeti miris slatke neizbježne kiše.

Uskoro će, pomisli ona. Pokisnut ću do kože. Svi ćemo pokisnuti, vjerojatno.

ROSE, ŠTO TO NAMJERAVAŠ? vrisne Praktično-Razborita. ŠTO DO VRAGA- Rosie ušutka taj glas - u tom trenutku činilo joj se da ga se dovoljno naslušala za ostatak života - i stane ispred zida koji više nije bio zid. Ispred nje, na nepuna dva metra, stajala je ona plavuša u tunici. Nije se okrenula, ali je Rosie sad vidjela sitne nagibe i pomake njezine podignute ruke dok je gledala niz brdo te kako se od disanja podiže i spušta njezina malko obnažena lijeva grud.

Rosie duboko udahne i zakorači u sliku.

4

Na drugoj je strani bilo najmanje deset stupnjeva hladnije a visoka trava poškaklja je po gležnjevima i goljenicama. Na trenutak joj se učini da je ponovno začula dječji plač, jedva čujan, ali tad se zvuk izgubi. Ona pogleda preko ramena, očekujući da će ugledati svoju sobu, ali i nje je nestalo. Čvornato staro stablo masline raširilo je svoje korijenje i grane na mjestu s kojeg je koraknula u ovaj svijet. Ispod njega ugleda umjetnikov stalak a ispred njega stolac bez naslona. Na stolcu je stajala otvorena slikarska kutija puna kistova i boja.

Platno postavljeno na stalak bilo je točno jednake veličine kao slika koju je Rosie kupila u Liberty City Loan & Pawn. Na njoj je bila prikazana njezina soba u Ulici Trenton kako se vidi sa zida na koji je objesila sliku Rose Madder. U sredini sobe stoji žena, očito Rosie, okrenuta prema vratima koja vode u hodnik. Njezino držanje i položaj nisu jednaki držanju i položaju žene koja gleda u ruševine hrama u podnožju brda - primjerice, nije podigla ruku - ali su dovoljno slični da silno prestraše Rosie. A bilo je još nečeg zastrašujućeg u slici: taje žena bila odjevena u tamnoplave hlače koje su se sužavale prema dnu i ružičastu tuniku bez rukava. To je bila odjeća koju je Rosie namjeravala odjenuti na vožnju motociklom s Billom. Morat ću odjenuti nešto drugo, pomisli bezumno, kao da bi promjena odjeće u budućnosti mogla promijeniti to što vidi sada.

Nešto je onjuši po podlaktici i ona vrisne. Okrene se i ugleda kako se poni ispričava svojim smeđim očima. Iznad njezine glave, začuje se grmljavina.

Neka je žena stajala pokraj kola u koja je bila upregnuta ta kudrava životinja. Bila je odjevena u višeslojnu crvenu halju. Dosezala je do gležnjeva, ali je bila prozračna, skoro prozirna; Rosie je vidjela tople tonove kože boje bijele kave kroz vješto složene slojeve. Munja zasvijetli na nebu i na trenutak Rosie ponovno ugleda što je prvo vidjela na toj slici nedugo nakon što ju je Bili doveo kući iz Pop's Kitchena: sjenu kola kako leži na travi i sjenu žene koja izrasta iz nje.

“Ništa ne brini”, reče žena u crvenoj halji. “Radamant te najmanje treba brinut. On grize samo travu i djetelinu. Samo te želi onjušit, to je sve.”

Rosie preplavi olakšanje kad shvati da je to žena koju je Norman uvijek nazivao 'ta kurvinska polukmica'. Bila je to Wendy Yarrow, ali Wendy Yarrow je mrtva, što znači da je ovo san, Q.E.D³⁸

Bez obzira na to koliko se čini stvaran i kako su pojedinosti realistične (kad je, primjerice, obrisala vlagu s nadlaktice koju je ostavila ponijeva radoznala njuška), ovo je san.

Naravno da je san, reče si. Rosie, nitko ne ulazi u slike.

To je se nimalo nije dojmilo. No pomisao da je žena koja vozi kola odavno preminula Wendy Yarrow jest.

Vjetar se nadme i ponovno joj do ušiju dopre plač djeteta. Rosie ugleda još nešto: na klupici zaprežnih kola stajala je velika košara izrađena od zelenog pruća. Ručka je bila ukrašena paperjastom svilenom vrpcom a na uglovima su bile svilene mašne. Rub ružičastog vunenog pokrivača, ručnog rada bez sumnje, visio je preko ruba.

“Rosie.”

Glas je bio tih i slatko promukao. Pa ipak, Rosie po leđima sitnim koračićima prođu žmarci. Nešto nije bilo u redu s tim glasom, no pomisli da je to nešto što jedino druga žena može čuti - muškarac koji čuje takav glas, odmah pomisli na seks i zaboravi na ostalo. Ali nešto nije bilo u redu s tim glasom. I to jako.

“Rosie”, ponovi glas i odjedanput shvati: kao da se glas trudio biti ljudski. Kao da se usrdno pokušava prisjetiti kako biti ljudski.

“Curo, ne gledaj je u oči”, reče žena u crvenoj haljini. Zvučala je zabrinuto. “To nije za tebe.”

“I ne želim”, reče Rosie. “Želim kući.”

“Ne krivim te, al je za to prekasno”, reče žena i pogladi ponijev vrat. Njezine su tamne oči bile ozbiljne a usta stisnuta. “A i ne dodiruj je. Ne želi ti zlo, al više ne vlada sobom.” Ona se prstom kucne po sljepoočici.

Rosie se nevoljko okrene prema ženi u tunici i korakne prema njoj. Očarala ju je put ženinih leđa, obnaženo rame i donji dio vrata. Koža joj je bila finija od moarirane svile. No na gornjem dijelu vrata...

Rosie nije znala što bi mogle biti te sive sjene pritajene ispod linije gdje počinje rasti kosa, a nije ni željela znati. Tragovi ugriza, bilo je prvo što joj je palo na um, ali nisu to bili ugrizi. Rosie je dobro poznavala ugrize. Guba? Ili nešto gore? Nešto zarazno?

“Rosie”, slatki, promukli glas ponovi treći put i u njemu je bilo nečeg što Rosie dovede na rub želje da vrisne, kao što bi katkad poželjela vrisnuti kad bi ugledala Normanov smiješak.

Ova je žena luda. Ono što inače nije s njom u redu - mrlje na njezinoj koži - nevažno je. Ona je luda.

Bljesne munja. Zatutnji grom. A vjetar, koji se nadimao na mahove, donese iz daljine, iz smjera ruševnog hrama u podnožju brijega, plač djeteta.

“Tko si?” upita ona. “Tko si i zašto sam ja ovdje?”

Umjesto odgovora, žena ispruži desnu ruku i okrene je, pa se na donjem dijelu pokaže zacijeljeni bijeli kružni ožiljak. “Iz ovog je prilično jako krvarilo, a zatim se zagnojilo”, reče ona svojim slatko promuklim glasom.

Rosie ispruži svoju ruku. Lijevu, umjesto desne, ali je ožiljak bio jednak. Ukaže joj se mala, no jeziva spoznaja: kad bi odjenula grimiznu tuniku, obnažila bi desno a ne lijevo rame, a kad bi bila vlasnicom zlatne grivne, stegnula bi njome ruku iznad lijevog a ne desnog lakta.

Žena na brijegu bila je njezin odraz u zrcalu.

Žena na brijegu bila je-

“Ti si ja, zar ne?” upita Rosie. A tad, kad se žena kose ispletene u pletenicu malo pomaknula u mjestu, ona nastavi kreštavim, drhtavim glasom: “Ne okreći se, ne želim vidjeti!”

“Ne skači pred rudo”, reče Rose Madder čudnim, strpljivim glasom. “Ti si prava Rosie, ti si stvarna Rosie. Ne zaboravi to kad zaboraviš sve ostalo. I ne zaboravi još jedno: vraćam milo za drago. Što ti učiniš za mene, ja ću učiniti za tebe. I zato su nas spojili. To je naša ravnoteža. To je naša ka.”

Munja raspara nebo; grom prasne; vjetar zasikće kroz grane masline. Sićušne plave vlasi koje su se izvukle iz pletenice Rose Madder divlje zatitraju. Čak i na ovoj kolebljivnoj svjetlosti izgledale su poput zlatnih ni ti.

“Siđi”, reče Rose Madder. “Siđi i donesi mi moje dijete.”

5

Djetetov plač dopre do njih poput nečeg što se teškom mukom probija s drugog kontinenta i Rosie s novom zebnjom pogleda u ruševine hrama koji se i dalje činio kao da je stajao u nekoj neobično i neugodno iskrivljenoj perspektivi. A i u grudima joj je počelo muklo kuckati, kao što se često događalo u mjesecima nakon pobačaja.

Rosie otvori usta, ne znajući koje će riječi izustiti, jedino da će biti riječ o nekoj vrsti prosvjeda, ali prije no što je progovorila neka je ruka čvrsto uhvati za rame. Ona se okrene. Bila je to žena u crvenom. Ona u znak upozorenja zamaše glavom, ponovno se kucne po sljepoočici i pokaže niz brdo prema ruševinama. Rosieno zapešće uhvati neka druga ruka, hladna kao nadgrobni kamen. Ona se okrene no u posljednji trenutak shvati da se žena u tunici okrenula licem prema njoj. Brzo, dok su joj se u glavi kovitlale misli o Meduzi, Rosie obori pogled kako ne bi vidjela lice one druge. Umjesto tog ugleda ruku kako je steže za zapešće. Ruka je bila pokrivena tamnosivom mrljom koja ju podsjeti na vrebajućeg morskog grabežljivca (naravno, divovsku ražu). Nokti su izgledali tamni i mrtvi. Dok ih je Rosie gledala, ugleda bijelog crvića kako je izmigoljio ispod jednog od njih.

“Idi sad”, reče Rose Madder. “Učini za mene što ja ne mogu učiniti. I zapamti: ja vraćam milo za drago.”

“U redu”, reče Rosie. Obuzme je užasna, nastrana želja da podigne pogled i pogleda lice te druge žene. Da vidi što u njemu ima. Da vidi vlastito lice kako pliva ispod mrtvih sivih sjenki neke bolesti koja ti oduzima razum i proždire živu. “Dobro, otići ću, pokušat ću, samo me nemoj prisiljavati date gledam.”

Ruka pusti njezino zapešće... ali polako, kao da će se ponovno čvrsto sklopiti oko njega čim vlasnica osjeti slabljenje Rosiene odlučnosti. Tad se ruka okrene i jedan mrtav sivi prst pokaže niz brdo, kao što je Duh budućeg Božića upro prstom u nadgrobni kamen i pokazao ga Ebenezeru Scroogeu³⁹.

“Kreni”, reče Rose Madder.

Rosie polako počne silaziti niz brijeg, još oborena pogleda, promatrajući kako njezina bosa stopala klize kroz visoku, pikavu travu. Tek kad osobito opak grom propara zrak i ona podigne pogled, kosnuvši se, ona shvati da je žena u crvenoj halji pošla s njom.

“Ti ćeš mi pomoći?” upita Rosie.

“Mogu samo donde.” Žena u crvenom pokaže prema srušenom stupu. “I ja sam dobila svoju porciju ko i ona, al samo u blagom obliku.”

Ona ispruži ruku i Rosie ugleda bezobličnu ružičastu mrlju kako se uvija na njezinoj koži - ispod njezine kože - između zapešća i podlaktice. Slična se nalazila u udubini njezina dlana. Taje bila skoro lijepa. Podsjetila je Rosie na djetelinu koju je našla u pukotini između podnih dasaka u svojoj sobi. Njezin stan, mjesto na koje je računala kao na utočište, sad joj se učini jako daleko. Možda je to bio san, njezin cijeli život, a ovo je jedina stvarnost.

“To su jedine koje sam zaradila, barem zasad”, reče ona, “ali su dovoljne da me drže na udaljenosti. Taj bi me bik nanjušio i pojurio prema meni. Mene bi napao, al bi obje poginule.”

“Koji bik?” upita Rosie, zbunjena i uplašena. Skoro su stigle do srušenog stupa. “Erinves. Čuvar hrama.”

“Kojeg hrama?”

“Ženo, ne gubi vrijeme na muška pitanja.”

“O čemu to govoriš? Koja su to muška pitanja?” “Ona na koja se već zna odgovore, curo. Dođi.”

'Wendy Yarrow' stajala je pokraj mahovinom obraslog kapitela srušenog stupa i nestrpljivo gledala Rosie. Hram se nadnio nad njih. Od gledanja u hram Rosie su zaboljele oči kao što bole oči kad se gleda u filmski ekran na kojem je slika mutna. Ugleda jedva primjetne izbočine na mjestima na kojima je bila sigurna da ih nema; ugleda sjene koje bi nestale kad bi trepnula očima.

“Erinves je jednook, ai na to je jedno oko slijep, al ništa ne fali njegovu njuhu. Traju li tvoji dani, curo?”

“Moji... dani?” “Mjesečnica!”

Rosie odmahne glavom.

“Dobro, jer da je tako, mogle bi se odmah vratit. Ni ja ih nemam, nemam ženskih krvarenja, otkad su nastupili simptomi bolesti. Šteta, jer bi ta krv bila najbolja. No-” Najužasniji prasak groma zatutnji u zraku iznad njihovih glava i počnu padati studene kapljice kiše.

“Moramo požurit!” reče joj žena u crvenom. “Otrgni dva komada spavaćice -jedan za zavoj a jedan komad dosta velik da s njim omotaš kamen i da ti ostane dosta da ga svežeš u smotuljak. Ne raspravljaj i ne zapitkuj više. Učini.”

Rosie se sagne, uhvati rub svoje pamučne spavaći ce i otrgne postrani dugu, široku vrpcu i ogoli lijevu nogu sve do kuka. Kad počnem hodati, hodat ću kao konobarica u kineskom restoranu, pomisli ona. Od tog komada otrgne užu vrpcu a kad je podigla pogled, trgne se kad ugleda kako 'Wendy' drži dug i opak bodež dvostruke oštrice. Rose se nije mogla sjetiti otkuda je izniknuo, osim ako ga žena nije držala svezanog za bedro, poput junakinje nekog dražesno okrutnog romana Paula Sheldona, priča u kojima je postojao razlog, ma kako nategnut, za sve što se događa.

Vjerojatno ga je i ona ondje skrivala, pomisli Rosie, svjesna da bi ona i te kako rado imala nož kad bi hodala u društvu žene u grimiznoj tunici. Ponovno se sjeti kako je žena koja jest hodala s njom prstom lupnula o sljepoočicu i rekla Rosie da je ne dira. Ne želi ti zlo, rekla je 'Wendy Yarrow', al više ne vlada sobom.

Rosie zausti da upita ženu koja je stajala pokraj srušenog stupa što namjerava s tim nožem... pa zatvori usta. Ako su muška pitanja ona na koja već znaš odgovor, ovo je muško pitanje.

Čini se da je 'Wendy' osjetila njezin pogled jer podigne glavu i pogleda u nju. “Najprije uzmi velik komad”, reče ona. “Pripremi ga.”

Prije no što je Rosie uspjela odgovoriti, 'Wendy' si vrškom bodeža probije kožu. Prosikće nekoliko riječi koje Rosie nije razumjela - možda molitvu - pa povuče finu crtu po podlaktici, crtu koja je bojom pristajala uz njezinu haljinu. Crta se proširi i iz nje počne curiti kad su se koža i tkivo razmaknuli i omogućili rani da zjane.

“Oooh, to je boljelo!” žena zaječi pa ispruži ruku u kojoj je držala bodež. “Daj mi ga. Velik komad platna, velik!”

Rosie ga stavi u njezinu ruku, zbunjena i uplašena, ali ne i smušena; nije joj pozlilo kad je ugledala krv. 'Wendy Yarrow' presavine komad pamučnog platna u jastučić koji stavi na ranu, pridrži ga, pa okrene. Njezina namjera nije bila zaustaviti krvarenje; samo je željela natopiti platno svojom krvlju. Kad je pružila jastučić Rosie, pamuk koji je bio plave boje različka kad je Rosie ležala u krevetu u Ulici Trenton sad je bio puno tamnije boje... ali poznate. Miješanjem plave i žarkocrvene boje dobiva se meder.

“Sad nađi kamen i omotaj taj komad platna oko njega”, reče ona Rosie. “Kad to učiniš, skini to što imaš na sebi i omotaj to oko svega.”

Rosie se zapilji u nju raširenih očiju, zgranutija tom naredbom nego krvlju koja se slijevala iz ženine ruke. “Ne mogu!” reče ona. “Nemam ništa ispod!”

'Wendy' se nasmije neveselo. “Ja ću šutit o tome ako ti budeš šutila”, reče ona. “A sad mi daj onaj drugi komad prije neg iskrvarim.”

Rosie joj pruži uži komad platna koji je još bio plave boje, i crnkinja ga počne brzo omatati oko svoje ranjene ruke. Munja se rasprsne s njihove lijeve strane poput nekog čudovišnog vatrometa. Rosie začuje kako se neko stablo srušilo uz dugi, parajući tresak. Taj zvuk isprati topovska grmljavina groma. Sad osjeti miris bakra u zraku, poput bakrenih novčića sprženih munjom. A tad, kao da je munja rasporila nebeski mijeh vode, počne kiša. Padala je u hladnim mlazovima koje je vjetar šibao u skoro vodoravnim zapusima. Rosie ugleda kako je kiša pala na platneni jastučić u njezinoj ruci i kako se on počeo isparavati i ugleda prve potočiće ružičaste boje, kad je iz njega počela izlaziti krvava voda i kapati niz njezine prste. Izgledala je kao bistri sok od jagode.

Ne razmišljajući o tome što čini ili zašto to čini, Rosie posegne rukom preko ramena, dohvati stražnji dio spavaćice, sagne se i skine je preko glave. Istog trenutka stajala je na najhladnijem pljusku u povijesti, soptala od studeni dok joj je kiša bockala obraze i ramena i nezaštićena leđa. Koža joj se napne a tad naježi u stotinama sićušnih tvrdih bubuljica; bila je pokrivena njima od vrata do pete.

“Aj!” zavapi ona bez daha očajnim, piskutavim glasom. “Joj! Tako je hladno!”

Prebaci spavaćicu, još uglavnom suhu, preko ruke u kojoj je držala krvavu krpu i ugleda kamen veličine peciva kako leži između dva dijela srušenog stupa. Ona ga podigne, klekne, pa raširi spavaćicu iznad glave i ramena, kao što bi se neki čovjek kojeg je uhvatio iznenadni pljusak poslužio novinama kao priručnim šatorom. Ispod te privremene zaštite ona omota krvlju natopljenu krpu oko kamena. Ostavi dva duga, klempava uha i njih poveže, žmirkajući gadljivo kad bi 'Wendyna' kišom razvodnjena krv potekla iz smotuljka i na zemlju. Kamena zamotanog u krpu, ona omota spavaćicu (više nimalo suhu) oko svega, kako joj bi rečeno. Krv će se uglavnom ionako isprati, znala je. Ovo nije pljusak pa ni prolom oblaka. Ovo je potop.

“Kreni!” crnkinja u crvenoj haljini joj reče. “Kreni u hram! Prođi kroz njega i ne zaustavljaj se ni za što! Ništa ne podiži i ne vjeruj ničemu što vidiš ili čuješ. To je ukleto mjesto, u to nema sumnje, ali čak i u Bikovu hramu nema duha koji bi mogao naškodit živoj ženi.”

Rosie je nekontrolirano drhturila, voda u očima joj je mutila vid i kapala s vrha nosa, a kapi vode visjele s njezinih uski poput egzotičnog nakita. 'Wendy' je stajala licem okrenuta prema njoj, kose slijepljene za čelo i obraze, užeglih tamnih očiju. Sad je morala vikati kako bi je se čulo iznad vjetra koji je neumorno jačao.

“Prođi kroz vrata s druge strane oltara i naći ćeš se u vrtu u kojem su cvijeće i biljke uveli!

Na drugoj strani vrta vidjet ćeš gaj. I u njemu su sva stabla mrtva, sva osim jednog! Između vrta i gaja teče potok. Ne pij vodu iz njega, bez obzira na to kolko ti se pilo - ne pij - i ne diraj ga! Prijeđi preko njega po kamenju! Umočiš li makar i jedan prst u tu vodu, zaboravit ćeš sve što si ikad znala, čak i vlastito ime!”

Elektricitet projuri kroz oblake u bljesku svjetlosti i pretvori tmaste oblake u nagnječena lica zloduha. Rosie nikad u životu nije toliko zebla niti je ikad osjetila neobičnu ushićenost svog srca koje je pokušavalo utjerati malo topline u njezinu kišom ohlađenu kožu. Ponovno joj se javi ona misao: ovo nije san kao što ni voda koja se slijeva s neba nije proljetna kišica.

“Otiđi u gaj! Među mrtva stabla! Ono živo stablo je šipak! Skupi sjemenke koje nađeš u voću u podnožju stabla, al ne kušaj voće. Nemoj čak ni stavit ruku kojom si dirala sjemenke u usta! Nađi dijete i iznesi ga iz hrama, al se pazi bika! Pazi se bika Erinyesa! A sad idi! Požuri!”

Bojala se Bikova hrama i njegove neobično iskrivljene perspektive, pa joj je laknulo kad je shvatila da je njezina očajnička želja da se makne s olujne kiše zasjenila taj strah. Željela se skloniti s vjetra i kiše i munja, ali je osobito željela imati krov nad glavom u slučaju da se kiša odluči pretvoriti u tuču. Pomisao da bi stajala gola na tuči, čak ako i jest riječ osnu, činila joj se silno neugodnom.

Učini nekoliko koraka, pa se okrene i pogleda u drugu ženu. 'Wendy' je izgledala gola kao i Rosie, jer joj se prozračna crvena haljina pripila uz tijelo poput boje.

“Tko je Erinyes?” vikne Rosie. “Što je on?” Ona se odvaži i pogleda preko ramena u hram, skoro kao da je očekivala da će neko božanstvo izaći na zvuk njezina glasa. Ne pojavi se nikakav bog; vidio se samo hram koji se ljeskao na kiši.

Crnkinja zakoluta očima. “Zašto se praviš da si tolko glupa, curo?” dovikne joj ona. “Kreni već jednom! Kreni dok možeš!” I ona šutke pokaže prstom prema hramu, pokretom jako sličnim onom njezine gospodarice.

6

Rosie, gola i bijela, držeći natopljenu grudu svoje spavaćice pritisnutu o trbuh da bi ga zaštitila koliko je to moguće, krene prema hramu. U pet koraka stigne do srušene kamene glave koja je ležala u travi. Zime u nju, očekujući da će vidjeti Normana. Naravno da će to biti Norman i bilo bi dobro pripremiti se na to. Tako to ide u snovima.

Samo što nije bilo tako. Proćelava kosa, mesnati obrazi i bujni brkovi a la David Crosby pripadali su muškarcu koji je stajao oslonjen o ulaz u krčmu The Wee Nip onog dana kad je Rosie zalutala tražeći 'Kćeri i sestre'. Ponovno sam zalutala, pomisli ona. Jesam.

Ona prođe pokraj srušene kamene glave i njezinih praznih očiju koje kao da su plakale i dugog vlažnog suka korova koji se pružao preko obraza i čela poput zelenog ožiljka. Činilo se da šapuće za njom dok je prilazila neobično oblikovanom hramu: Hej mala može ševa dobre sise što kažeš može ševa da te malo naguzim a da ti ga umočim što kažeš?

Ona se popne stubama, koje su bile skliske i nesigurne, onako obrasle penjačicama i puzavcima. Kao da je osjećala kako ona kamena glava okreće svoju kamenu lubanju, istišće blatnjavu vodu iz natopljene zemlje jer želi gledati pokrete mišića na njezinoj goloj stražnjici dok se ona penje prema tami.

Ne misli na to, ne misli na to, ne misli.

Ona se othrva želji da potrči - i od kiše i od zamišljenog pogleda kamene glave - i nastavi oprezno hodati, izbjegavajući mjesta na kojima je kamen puknuo od kiše i vjetra, gdje su nastale nazupčane pukotine u kojima bi se lako moglo uganuti ili čak slomiti gležanj. To nije bila najgora mogućnost; tko zna kakva su otrovna stvorenja možda sklupčana u tim rupama i čekaju da ugrizu ili ubodu?

Voda je kapala s njezinih lopatica i slijevala se niz kralježnicu i bilo joj je još hladnije, ali je ipak stala na najgornju stubu, pogledala u uklesani reljef iznad širokog, tamnog ulaza u hram. Nije vidjela taj reljef na njezinoj slici; gubio se u sjeni ispod krovnog zabata.

Na njemu je bio prikazan mladić stroga izraza lica kako se naslanja na nešto slično telefonskom stupu. Kosa mu je pala na čelo, ovratnik jakne je podigao. S donje usnice visi mu cigareta a njegovo zgureno držanje i to kako je težinu prebacio na jednu nogu pokazuje da je kandidat za Mistera Skuliranog, izdanje s kraja sedamdesetih. A što još poručuje to držanje? Hej mala, eto što poručuje. Hej mala hej mala, da te naguzim? Može malo ševe? Hoćeš da ti ga malo umočim?

Bio je to Norman.

“Ne”, šapne ona. Bio je to skoro jauk. “O ne.”

O da. Bio je to Norman, Norman dok je još bio samo Duh budućih batina, Norman naslonjen na telefonski stup na uglu Ulice State i Highway 49 u središtu Aubrewillea (središte Aubrewillea, koji vic),

Norman koji promatra prolazeće automobile dok zvuk Bee Geesa koji pjevaju 'You Should Be Dancing' dopire iz Finnegan's Puba čija su vrata podmetnuta da se ne mogu zatvoriti a Seeburg navijen do daske.

Vjetar je na trenutak oslabio i Rosie ponovno začuje plač onog djeteta. Nije se činilo da dijete nešto boli, nego kao da je jako gladno. Taj jedva čujni tulež skrene joj pogled s tog kukavnog reljefa i pokrene njezine bose noge, ali prije no što je prošla kroz ulaz u hram, ona ponovno podigne pogled... nije si mogla pomoći. Dječaka Normana je nestalo, ako je uopće ondje i bio. Sad točno iznad svoje glave ugleda uklesane riječi: POPUŠI MI MOJ AIDSOM ZARAŽEN KURAC.

U snovima ništa nije stalno, pomisli ona. Snovi su poput vode.

Ona pogleda preko ramena i ugleda 'Wendy' kako još stoji pokraj srušenog stupa. Izgledala je ižmikano u rastrganoj paučini svoje haljine. Rosie podigne ruku kojom nije pridržavala zgnječenu spavaćicu i nesigurno joj mahne. 'Wendy' otpozdravi, pa se zagleda za njom, naizgled nesvjesna kiše koja je lila kao iz kabla.

Rosie korakne kroz širok, hladni ulaz i uđe u hram. Stajala je u dnu hrama, spremna izjuriti istog trenutka ugleda li... ovaj... ugleda li nije znala što. 'Wendy' joj je rekla da se ne obazire na duhove, ali Rosie pomisli da si žena u crvenoj haljini može dopustiti biti spokojna; ona je ostala vani.

Pretpostavljala je da je unutra toplije nego vani, ali nije se osjećala toplije - u hramu je vladala duboka svježina vlažnog kamena, studen grobnica i mauzoleja, i na trenutak ona nije bila sigurna da će se uspjeti prisiliti da pode niz sjenovit prolaz, posut odavno opalim nanosima i vrtlozima jesenskog lišća, koji se pružao preda njom. Bilo je prehladno... hladno na mnogo načina. Stajala je i drhtala i hvatala zrak kratkim udisajima, ruku čvrsto prekriženih preko grudi, a končići pare isparavali su joj se iz kože. Prstom dotakne lijevu bradavicu i ne iznenadi se kad joj se ona učini kao komadić kamena.

Pokrenula ju je pomisao daše mora vratiti onoj ženi na vrhu brijega - pomisao da bi se morala suočiti s Rose Madder praznih ruku. Ona zakorači u prolaz, polako i oprezno, slušajući daleki dječji plač. Kao da je dopirao iz kilometarske udaljenosti, nošen nekom tanahnom, magijskom komunikacijom.

Siđi i donesi mi moje dijete. Caroline. Ime koje je namjeravala dati svom djetetu, onom koje je Norman batinama istjerao iz nje, lako i prirodno joj padne na um. Ono nepostojano kuckanje u njezinim dojkama ponovno počne. Ona ih dotakne i žmirne. Bile su osjetljive.

Oči su joj se sad privikavale na tamu i ona pomisli kako je čudno da u Bikovu hramu ima nešto od kršćanskog graditeljstva - da zapravo jako sliči Prvoj metodističkoj crkvi u Aubrewilleu, u koju je odlazila dvaput tjedno dok se nije udala za Normana. U toj se crkvi održalo njihovo vjenčanje, a ondje su njezin otac, majka i mladi brat ispraćeni na vječni počinak nakon prometne nesreće koja je odnijela njihove živote. Bili su tu redovi starih drvenih klupa. One u stražnjem dijelu bile su prevrnute i napola prekrivene nanosima lišća koje je mirisalo na cimet. Bliže prednjem dijelu hrama bile su još uspravne i poslagane u uredne redove. Položene na njima u pravilnim razmacima bile su debele crne knjige koje su vjerojatno bili molitvenici i pjesmarice s kojima je Rosie odrasla.

Sljedeće čega je postala svjesna - dok je hodala niz središnju lađu poput neke neobične gole mladenke - bio je miris. Ispod ugodnog mirisa lišća koje je godinama dolijetalo kroz otvorene prozore, vrebao je manje ugodan miris, pomalo sličan plijesni, pomalo snijeti, pomalo uznapredovaloj truleži, a zapravo ničemu od tog. Možda ustajalom znoju? Da, vjerojatno. A možda i drugim lučevinama. Pomisli na spermu. I krv.

Nakon što je osjetila taj miris postane skoro sigurna da je promatraju pakosne oči. Osjeti kako brižljivo proučavaju njezinu golotinju, usredotočeno, upijaju svaku neodjevenu oblinu i liniju, pamte pokrete njezinih mišića ispod vlažne, glatke kože.

Da izbliza porazgovaramo, kao da je hram uzdahnuo ispod šupljeg bubnjanja kiše i pucketanja starog lišća ispod njezinih bosih nogu. Da izbliza porazgovaramo s tobom... ali nećemo morati dugo razgovarati kako bismo rekli što trebamo reći. Zar ne, Rosie?

Ona zastane blizu prednjeg dijela hrama i podigne jednu od crnih knjiga koja je ležala u drugom redu. Kad ju je otvorila, iz nje je zapahne takav miris gnjileži da se skoro ugušila. Slika na vrhu stranice bila je šturi crtež kojeg nije bilo u metodističkim molitvenicima njezine mladosti; na njemu je bila prikazana žena koja kleči i izvodi oralni seks s muškarcem čija stopala nisu stopala nego kopita. Njegovo je lice bilo tek naznačeno ali Rosie ipak primijeti užasnu sličnost... ili joj se to samo tako činilo. Izgledao je kao Normanov nekadašnji partner Harley Bissington, koji bi uvijek zdušno provjeravao rub njezine suknje kad bi sjela.

Ispod crteža, požutjela je stranica bila pretrpana ćiriličkim slovima, nečitljivima ali poznatima. Bio joj je potreban samo trenutak da razmisli i dosjeti se zašto; bila su to ista slova kojih su bile pune novine koje je Peter Slowik čitao kad mu je pristupila na šalteru i zamolila ga za pomoć.

A tad, zapanjujućom neočekivanošću, crtež se počne micati, crte kao da su počele puzati prema njezinim bijelim, od kiše naboranim prstima, ostavljajući za sobom pužev sluzav trag. Ona brzo zatvori knjigu a grlo joj se stisne od vlažnoga gnjecavog zvuka koji se začuje iz nje. Ona baci knjigu na pod. Ili glasni udarac kad je knjiga udarila o klupu ili njezin zgađeni vrisak probudi jato šišmiša u sjenovitoj udubini za koju je pretpostavljala da je kor. Nekoliko njih izvede besciljne osmice iznad njezine glave, crnih krila koja su vukla ogavno uhranjena smeđa tijela kroz vlažni zrak a tad se vrate u svoje rupe. Ispred nje je bio oltar i lakne joj kad s njegove lijeve strane ugleda uska otvorena vrata kroz koja se probijao pravokutnik čiste bijele svjetlosti.

Tiii siii zaaapraaavooo Roooziii, hram šapne glasom bez jezika, sumorno veselo. I tooo Rooozi stvaaarna... priđi i ja ću tiiii... prooočitati tvoooja praaava...

Ona se ne okrene; piljila je u vrata i dnevnu Svjetlost iza njih. Kiša je popustila, šuplje bubnjanje sad se pretvorilo u rominjanje.

Samo za muškarce, Roooozi, šapne hram i tad doda što bi Norman uvijek rekao kad ne bi želio odgovoriti na neko od njezinih pitanja, ali kad se nije ni ljutio na nju: To su muška posla.

U prolazu pogleda u oltar, pa brzo odvrati pogled. Bio je prazan - nije bilo propovjedaonice, simbola, vjerskih knjiga - ali ugleda još jednu sjenku divovske raže; ova je ležala na golom kamenom podu. Njezina boja hrđe govorila je da je riječ o krvi a veličina sjenke bila je dokaz da se ovdje prolilo puno krvi. Puno.

Kao u motelu žohar, Roooziii, šapne prostorija, a lišće na kamenom podu zašušti i proizvede zvuk sličan smijehu koji se oteo kroz zube bez desni. Gosti se prijave, ali se ne ooodjaaave.

Ona sigurnim korakom priđe vratima, pokušavajući se oglušiti na taj glas, gledajući netremice preda se. Napola je očekivala da će joj se vrata zalupiti ispred nosa kad im se približi, ali nisu. A nije kroz njih ni iskočio nikakav đavolak s Normanovim licem. Ona zakorači na mali kameni trijem, u čist miris trave osvježene kišom i zrak koji se ponovno počeo zagrijavati iako kiša nije sasma prestala. Voda je kapala i šumila posvuda. Grom zatutnji (ali je sad bila sigurna da je riječ o grmljavini koja se udaljuje). A dijete, na koje je zaboravila nekoliko minuta, ponovno počne plakati u daljini.

Vrt je bio podijeljen na dva dijela - cvijeće na lijevoj strani i povrće na desnoj - ali sve uvenulo. Sudnjedanski mrtvo, pa je zbog bujnog raslinja koje je poput ruku okruživalo vrt i Bikov hram, uvenuli komad zemlje izgledao još gore zbog kontrasta - poput lesa otvorenih očiju i isplažena jezika. Golemi suncokreti žućkastih, vlaknastih stabljika, smeđih središnjih dijelova sa sjemenkama i sfrkanih, izblijedjelih latica, nadvisivali su sve ostalo, poput oboljelih tamničara u zatvoru u kojem su svi zatvorenici pomrli. Lij ehe su bile pune otpuhnutih latica što je podsjeti, u trenutku užasnog prisjećanja, na ono što je vidjela kad se vratila na groblje na kojem je bila pokopana njezina obitelj mjesec dana nakon njihova ukopa. Otišla je do stražnjeg dijela malog groblja nakon što je položila svježe cvijeće na njihove grobove, želeći se pribrati, i užasnula se kad je ugledala naslage trulog cvijeća na padini između kamenog zida i šume iza groblja. Vonj njihova umirućeg parfema podsjetio ju je na to što se događa njezinoj majci i ocu i bratu u zemlji. Kako se mijenjaju.

Rosie svme pogled s cvijeća, ali ono što ugleda u umirućem povrtnjaku nije bilo nimalo bolje: jedna gredica kao da je bila puna krvi. Ona obriše vodu iz očiju, ponovno pogleda, i uzdahne s olakšanjem. Nije krv nego rajčice. Šest metara otpalih, gnjilih rajčica.

Rosie.

Ovog puta to nije bio hram. Ovo je bio Normanov glas, iza njezinih leđa i ona odjedanput shvati da osjeća miris Normanove kolonjske vode. Svi moji kolege upotrebljavaju English Leather ili ništa, pomisli ona i osjeti kako se ježi.

Bio je iza nje. Točno iza nje.

Pruža ruke prema nj oj.

Ne. Ne vjerujem. Ne vjerujem čak ako i vjerujem.

Naravno, bila je to glupa misao, vjerojatno dovoljno glupa da zasluži barem mali spomen u Guinessovoj knjizi rekorda, ali je nekako umiri. Polako hodajući - znala je da će potpuno izgubiti sigurnost pokuša li krenuti makar i malo brže - Rosie siđe niza tri kamene stube (skromnije i od onih s prednje strane građevine) u ostatke onoga što u sebi nazove Bikovi vrtovi. Kiša je još padala, ali blago, a vjetar je jenjao do jačine uzdaha. Rosie krene niz prolaz načinjen od dva reda smeđih i nakošenih stabljika kukuruza (nije bilo teorije da bi prošla kroz one trule rajčice bosonoga i osjećala kako mljaskaju pod njezinim tabanima), slušajući kameni huk obližnjeg potoka. Zvuk se postupno pojačavao i kad je izašla iz kukuruza ugleda potok kako teče ni pet metara od nje. Bio je tri metra širok i uobičajeno plitak, sudeći po njegovim blagim obalama, ali je sad nabujao od pljuska. Samo su virili vrhovi četiriju najvećih bijelih kamenova koji su služili za prijelaz preko njega, poput izbijeljenih kornjačinih oklopa.

Voda potoka bila je crna kao smola, bez sjaja. Ona mu polako priđe, jedva svjesna da slobodnom rukom gnječi kosu i cijedi vodu iz nje. Kad je prišla bliže, osjeti poseban mineralni miris kako se diže iz potoka, izrazito metalan ali na neki čudan način privlačan. Ona odjedanput osjeti žeđ, neutoljivu žeđ, a grlo ju je žeglo poput ognjišta.

Ne smiješ pit iz potoka, bez obzira kolko žedna bila. Ne smiješ.

Da, tako je rekla; rekla je Rosie da će, umoči li makar i prst u tu vodu, zaboraviti sve što je ikad znala, čak i svoje ime. No je li to bilo baš tako strašno? Kad bolje razmisli, je li to tako strašno, posebice kad je jedna od stvari koju bi zaboravila bio Norman, i mogućnost da još nije s njom završio, da je ubio jednog čovjeka zbog nje?

Ona proguta slinu i u grlu začuje suhi škljocaj. I ponovno, skoro nesvjesna što čini, Rosie potegne rukom po boku, pa preko obline svoje dojke i preko vrata, skupljajući vlagu pa je poliže s dlana. To joj nije utažilo nego raspirilo žeđ. Voda u potoku glatko se crno ljeskala dok je tekla oko kamenja i sad joj taj neobično privlačni mineralni miris ispuni glavu. Znala je kakav će okus imati voda - bljutav i zagušljiv, poput hladnog sirupa - i kako će joj ispuniti grlo i trbuh neobičnim solima i egzotičnim bromidima. Okusom zemlje koja ništa ne pamti. Tad se više neće sjećati dana kad je gospođa Pratt (bijela poput snijega, osim usnica, koje su bile boje kupina) došla na vrata i rekla joj da je njezina obitelj, čitava obitelj, poginula u nesreći na autocesti, ni Normana s olovkom ili Normana s teniskim reketom. Više joj se neće prikazivati muškarac na vratima krčme ili debela žena koja je žene iz 'Kćeri i sestara' nazvala lezbijkama i neradnicama. Više neće sanjati o tome kako čuči u kutu a od boli u bubrezima je obuzima mučnina, Ikako se podsjeća da povrati u pregaču ako već mora povratiti. To bi bilo dobro zaboraviti. Neke stvari zavređuju da ih se zaboravi, a druge - kao ono što joj je učinio s teniskim reketom - treba zaboraviti... samo što se većini ljudi ne pruži ta prilika, čak ni u snu.

Rosie je sad drhtala cijelim tijelom, očiju prikovanih za vodu koja je tekla poput prozirne svile ispunjene glatkom crnom tintom; grlo ju je žarilo poput šipražja koje gori, oči joj kuckale u dupljama i ona se zamisli kako se baca na trbuh i gura glavu u tu crninu i pije kao konj. Zaboravit ćeš i Billa, šapne Praktično-Razborita, skoro kao da se ispričava. Zaboravila bi zelenkasti preljev u njegovim očima, i mali ožiljak na njegovoj uski. Rosie, nešto iz tvog novog života se isplati pamtiti. To znaš, zar ne?

Bez daljnjeg oklijevanja (nije vjerovala da bije izbavila i pomisao na Billa da se još zadržala), Rosie korakne na prvi kamen ruku ispruženih na obje strane zbog ravnoteže. Crvenkasta voda uporno je kapala iz vlažne grude njezine spavaćice. Osjećala je kamen u sredini, poput koštice u breskvi. Stane lijevim stopalom na kamen a desnim na obalu, skupi hrabrost pa stavi desnu nogu na kamen ispred sebe. Zasad je sve u redu. Podigne lijevu nogu i korakne prema trećem kamenu. Ovaj se put ravnoteža malo poremeti i ona posrne udesno, mašući lijevom rukom da zadrži ravnotežu dok joj je hučanje čudne vode punilo uši. Nije bilo tako ozbiljno kako se činilo i trenutak potom stajala je na kamenju u sredini potoka dok su joj otkucaji srca snažno odzvanjali u ušima.

Bojeći se da bi se mogla ukočiti od studeni ako bude predugo oklijevala, Rosie stane na posljednji kamen pa na uvelu travu na suprotnoj obali. Učinila je samo tri koraka prema gaju ogoljelih stabala kad shvati da je njezine žeđi nestalo kao ružnog sna.

Kao da su ovdje nekoć sahranili žive divove koji su umrli pokušavajući se iskopati; stabla sa svojim rukama bez mesa posežu uzaludno prema nebu i nijemo svjedoče o pokolju. Mrtve grane isprepletene, tvore neobične, geometrijske uzorke na pozadini neba. Između njih vodi staza. Čuva je kameni dječak golemog falusa u erekciji. Ruke je podigao iznad glave kao da pokazuje da je dodatno bacanje dobro izvedeno. Kad je Rosie prošla pokraj njega, njegove kamene oči bez zjenice zakolutaju prema njoj. Bila je sigurna u to.

Hej curo! kameni dječak hrakne u njezinoj glavi. Može ševa? Da ti ga umočim?

Ona ustukne i podigne ruke kao da ga tjera od sebe, ali je kameni dječak ponovno bio kameni dječak... ako je i bio nešto drugo, makar i na trenutak. Voda je kapala s njegova komično neumjerenog penisa. Ovaj nema problema s održavanjem erekcije, pomisli ona, zagledajući u dječakove kamene oči bez zjenica i njegov snishodljiv osmijeh (je li se i prije smješkao? Rosie se pokuša sjetiti ali zaključi da ne može). Kako bi ti Norman na tome zavidio.

Ona požuri pokraj kipa i niz stazu koja je vodila u mrtvi gaj, suzdržavajući se da ne gleda preko ramena kako bi provjerila slijedi li je kip, u želji da iskoristi svoju kamenu erekciju. Nije se usudila pogledati. Bojala se da bi ga njezin prenapeti mozak mogao vidjeti čak i da ga nema.

Kiša je posustala i pretvorila se u krzmajuću sipljivu kišu i Rosie shvati da više ne čuje dijete. Možda je zaspalo. Možda se bik Erinves umorio slušajući ga i progutao dijete kao kanape. Kako će ga pronaći ne bude li plakalo?

Jedno po jedno, Rosie, šapne Praktično-Razborita.

“Lako je tebi reći”, promrmlja Rosie.

Ona krene dalje, osluškujući kišu kako kaplje s mrtvih stabala i shvati

- nevoljko - da u kori stabala vidi lica. Ne kao kad se leži na leđima i gleda u oblake i kad mašta obavlja devedeset posto posla; ovo su bila stvarna lica. Lica koja vrište. Rosie su uglavnom izgledala kao ženska lica. Žene s kojima se razgovaralo izbliza.

Kad je prošla kraći komad puta, skrene iza zavoja i nađe se pred barikadom od srušenog stabla u koje je očito udario grom na vrhuncu proloma oblaka. Jedna je strana bila okrhnuta i pocrnjela. Nekoliko je grana na toj strani mrzovoljno tinjalo, poput pepela nemamo ugašene logorske vatre. Rosie se bojala popeti preko stabla; kvrge, iverje i skrbe štrcali su posvuda po rasprsnutom deblu.

Ona ga počne zaobilaziti s desne strane, gdje je korijenje bilo iščupano iz tla. Već se bila skoro vratila na stazu kad se jedan korijen stabla tržne, zanjiše pa ovije oko njezina bedra poput prašnjave smeđe zmije.

Hej dušo! Da ti ga umočim? Da ti ga umočim, droljo?

Glas dođe nošen zrakom iz suhe pećine u zemlji u kojoj je donedavna stablo stajalo. Korijen sklizne naviše po njezinu bedru.

Rosie, da te naguzim? Što kažeš? Bit ću tvoj potajni ljubavnik, lizat ću ti je kao jagode sa šlagom. Ili bi mi radije popušila AIDS-om zaražen-

“Pusti me”, tiho će Rosie i pritisne zgužvanu grudu svoje spavaćice o korijen koji ju je držao. On popusti stisak i odmah je pusti. Ona požuri zaobići stablo i ponovno krene stazom. Korijen ju je dovoljno snažno prikliještio i ostavio crveni prsten na njezinu bedru, ali je taj biljeg brzo izblijedio. Možda ju je to što se dogodilo trebalo prestrašiti, možda je nešto željelo da se ona prestraši nasmrt. Ako je to bila istina, nije uspjelo. Ona zaključi da je ovo, sve u svemu, prilično drugorazredna kuća strave, za nekoga tko je četrnaest godina živio s Normanom Danielsom.

7

Prođe još pet minuta i ona stigne do svršetka staze. Staza je izbijala na besprijekorno okruglu čistinu a na njoj je bila jedina živa stvar u svoj toj pustoši. Bilo je to najljepše stablo koje je Rosie ikad vidjela u životu pa je nekoliko trenutaka zaboravila disati. U Aubrewilleu je redovito pohađala metodistički vjeronauk i sad se prisjetila priče o Adamu i Evi u rajskom vrtu pa pomisli, ako je doista postojalo stablo dobra i zla u središtu raja, sigurno je izgledalo poput ovog.

Bilo je zaodjeveno u gusti preljev dugog uskog sjajno zelenog lišća, a grane su mu se ovjesile od težine predivnog obilja grimiznih plodova. Otpali plodovi okruživali su stablo grimiznim nanosom koji se poklapao s bojom kratke halje u koju je bila odjevena žena koju se Rosie nije usudila pogledati. Mnogi od tih palih plodova još su bili svježi i okrugli; vjerojatno ih je sa stabla bacila netom završena oluja. Čak i oni u stanju uznapredovale gnjilosti izgledali su nepodnošljivo slatko; Rosiena usta grčila su se od ugode pri pomisli da bi mogla podići jedan od tih plodova i srčano zagristi u nj. Okus će biti i opor i sladak, nešto poput ranom zorom ubrane stabljike rabarbare ili malina ubranih s grma dan prije nego što potpuno sazru. Dok je gledala u stablo, jedan plod (Rosie je sličio na šipak koliko i na ladicu radnog stola) padne s otežale grane, udari o tlo, pukne i rastvori se u grimizne nabore jezgre. Između razlivenih sokova ugleda sjemenke.

Rosie korakne prema stablu pa zastane. Kolebala se između dvije krajnosti: uvjerenja da je ovo sve samo san i jednako snažne tjelesne uvjerenosti da nije, da nitko na svijetu nikad nije sanjao ovako realističan san. Poput zbunjene kazaljke kompasa uhvaćene u krajoliku u kojem ima odveć mineralnih nalazišta, sumnjičavo se zanjiše prema postavci o snu. S lijeve strane stabla stajalo je nešto slično ulazu u podzemnu željeznicu. Široke bijele stube vodile su u tamu. Iznad njih je bila alabastrena ploča u koju je bila uklesana samo jedna riječ: LABIRINT.

Dakle, ovo je zaista previše, pomisli Rosie, ali ipak krene prema stablu. Ako je ovo san, neće joj škoditi da slijedi upute; postupi li tako, mogao bi brže doći trenutak kad će se naposljetku probuditi u svom krevetu, pipajući potražiti budilicu, u želji da ušutka njezin discipliniran urlik prije no što joj od njega pukne glava. Kako bi joj sad godio njezin vrisak! Zebe, noge su joj prljave, ščepao ju je korijen i mjerkao kameni dječak koji bi, u normalno ustrojenom svijetu bio premlad da uopće zna u što do vraga gleda. A najviše od sveg se bojala da će, ne vrati li se uskoro u svoju sobu, zaraditi predivnu prehladu, a možda i bronhitis. To će upropastiti njezin subotnji izlazak a usto je i držati podalje od studija cijeli idući tjedan.

Ne videći ništa neobično u uvjerenju da se može oboljeti kao posljedica izleta u snu, Rosie klekne iza opalog voća. Zagleda se u nj pozorno, ponovno se zapitavši kakav bi okus imalo (sigurno ne kao nešto što se može naći u voćami), pa izvuče ugao svoje noćne spavaćice. Otrgne još jedan komad platna, želeći se opskrbiti četvrtastim komadom, u čemu uspije bolje no što je očekivala. Položi ga na zemlju, pa počne kupiti sjemenke i stavljati ih na platno u kojem ih je namjeravala nositi.

Dobar plan, nema što, pomisli ona. Kad bih još znala zašto ih nosim.

Jagodice prstiju odmah joj obamru, kao da su pune novocaina. Istodobno, najpredivniji miris ispuni joj nosnice. Sladak ali ne cvjetni, podsjeti Rosie na pite, kolače i kekse iz pećnice njezine bake. Podsjeti je i na još nešto, nešto što je bilo svjetlosne godine udaljeno od kuhinje bake Weeks i njezina izblijedjela linoleuma i zidnih prostirki Curriera&Ivesa⁴⁰: podsjeti je na to kako se osjećala kad se Billov bok očešao o njezin dok su se vraćali prema Com Buildingu.

Ona položi dvadesetak sjemenki na platneni četverokut, zastane, slegne ramenima pa doda još desetak. Hoće li to biti dovoljno? Otkud zna, kad nema pojma ni čemu služe? A sad bolje da krene. Ponovno začuje dijete, ali je sad plač bio nešto više odjeke kmečanja - zvuk koji djeca ispuštaju kad su spremna odustati i zaspati.

Ona presavine vlažno platno, ugura uglove pa načini malu omotnicu koja je podsjeti na paketiće sjemenki koje bi njezin otac nabavio potkraj svake zime od Burpee Company⁴¹, u doba dok je još bila redoviti pohađatelj nedjeljnog vjeronauka. Sad se već toliko navikla na svoju golotinju da ju je tjerala u očaj a ne u stid: željela je džep. Da su želje svinje, slanine bi uvijek bilo-

Onaj dio nje koji je bio praktičan i razborit shvati što ona namjerava učiniti svojim grimiznim prstima djelić sekunde prije no što ih je gurnula u usta. Ona ih munjevito odmakne dok joj je srce ludo tuklo a onaj slatko-opori miris ispunio glavu. Ne kušaj to voće, 'Wendy' joj je rekla. Ne kušaj to voće, čak ne stavljaj ni ruku koja je dodirnula sjemenke u usta!

Ovo je mjesto puno zamki.

Ona ustane, zagleda se u svoje obojene prste kojima su prolazili trnci, kao da ih dosad nije vidjela. Odmakne se od stabla koje je stajalo u krugu palog voća i rasipanih sjemenki.

Nije to stablo dobra i zla, pomisli Rosie. A nije ni drvo života. Mislim da je to stablo smrti.

Mali zapuh vjetra dahne pokraj nje i zašušti kroz dugo, sjajno lišće šipka. Učini joj se kao da šumi njezino ime u stotini malih, zajedljivih šapata: Rosie-Rosie-Rosie!

Ona ponovno klekne, želeći naći živu travu, ali je nije bilo. Odloži spavaćicu u koju je bio umotan kamen, stavi paketić sjemenki na vrh, pa dohvati velike pregršti mokre, uvele trave. Oriba ruku koja je dirala sjemenke što je bolje mogla. Grimizna mrlja izblijedi, ali se ne izgubi sasma i nešto te žarke boje zadrži se ispod nokata. Kao da gleda u madež koji se ničim ne može izbijeliti. Dječji je plač sad bio još sporadičniji.

“Dobro”, promrmlja si Rosie u bradu, ustajući. “Samo drži te proklete prste podalje od usta. Sve će biti u redu budeš li se tog pridržavala!”

Ode do stuba koje su se spuštale ispod bijelog kamena i na trenutak zastane na vrhu, užasavajući se tame i pokušavajući se osokoliti da se suoči s njom. Onaj alabastarski kamen u čiju je površinu bila uklesana jedna jedina riječ LABIRINT više joj nije izgledao kao postolje, nego kao kamen koji stoji na vrhu uskog, otvorenog groba.

No dijete je bilo dolje, cviljelo kao što čine djeca koju nitko ne dolazi umiriti pa se ona sama pobrinu za to najbolje što mogu. Taj usamljenički, samoumirujući zvuk joj naposljetku pokrene noge. Nijedno se dijete ne bi smjelo plačem uspavljivati na tako samotnu mjestu.

Rosie je brojila stube dok je silazila. Na sedmoj prođe ispod luka i kamena. Na četrnaestoj pogleda preko ramena u bijeli četverokut svjetlosti koji je ostavljala za sobom, a kad se ponovno okrenula, taj je oblik ostao visjeti pred njezinim očima na zaslonu tame poput bliještećeg duha. Silazila je i silazila, a bose noge su joj tapkale po kamenu.

Riječima se neće moći riješiti užasa koji joj ispunja srce, a neće ga se ni riješiti riječima. Bit će sretna uspije li ga podnijeti.

Pedeset stuba. Sedamdeset pet. Stotinu. Stane kod stotinu dvadeset pet i shvati da ponovno vidi.

Gluposti, pomisli ona. Zamišljaš, Rosie, ništa drugo.

Ali nije. Ona polako podigne ruku prema licu. Ruka i paketić sa sjemenkama sjajili su mutnom, vještičje zelenom svjetlošću. Ona podigne drugu ruku, onu kojom je držala kamen u ostacima spavaćice. Doista vidi. Okrene glavu najprije na jednu, pa na drugu stranu. Zidovi stubišta žarili su blijedim zelenim svjetlom. Crni oblici uzdizali su se i lijeno izvijali na njoj, kao da su zidovi zapravo staklene plohe akvarija u kojima migolje i plutaju mrtva bića.

Prestani, Rosie! Prestani tako misliti!

Samo što nije mogla. San ili ne-san, panika i navrat-nanos povlačenje sad su bili jako blizu.

Pa ne gledaj onda!

Dobra ideja. Izvrsna ideja. Rosie spusti pogled na mutne rentgenske aveti svojih stopala i nastavi silazak, šaptom brojeći stube. Zelena je Svjetlost nastavila jačati dok je silazila i kad je stigla do dvije stotine dvadesete, posljednje stube, osjećala se kao da stoji na pozornici osvijetljena niskim reflektorima sa zelenim filterima. Podigne pogled, pokušavajući se pripremiti za ono što bi mogla ugledati. Ovdje dolje zrak se micao, vlažan ali prilično svjež... ali joj donese miris koji joj se nije svidio. Bio je to miris zoološkog vrta, kao da je nešto divlje zatvoreno u obor. Naravno, tako je i bilo: bik Erinves.

Ispred nje su bila tri samostojeća kamena zida okrenuta prema njoj rubnom stranom koji su se gubili u tami. Svaki je bio visine od oko četiri metra, previsoki da bi vidjela preko njih. Svijetlili su tom turobnom zelenom bojom i Rosie je nervozno zagledavala u četiri uska prolaza između njih. Koji je pravi? Negdje daleko ispred nje, dijete je nastavljalo kmečati... ali je zvuk neumorno blijedio. Kao da sluša radio koji netko polako ali uporno stišava.

“Plači!” vikne Rosie, pa se skutri od povratne jeke vlastitog glasa: “u!... u!... U!” Ništa. Četiri prolaza - četiri ulaza u labirint - nijemo su zjapila u nju, poput uskih okomitih usta jednaka izraza kreposne sablazni. Blizu ulaza u drugi prolaz ona ugleda tamnu hrpu nečeg.

Znaš ti prokleto dobro što je to, pomisli ona. Nakon što si četrnaest godina slušala Normana i Harleya i njihove prijatelje, morala bi biti prilično glupa da neprepoznaš kenjažu.

Ta pomisao i uspomene povezane s njom - kako ti muškarci sjede u njezinu dnevnom boravku, razgovaraju o poslu i piju pivo pa razgovaraju o poslu i puše cigarete pa razgovaraju o poslu i pričaju viceve o kmicama i doseljeničkoj hispanoameričkoj bandi i prljavim Meksikancima pa još malo razgovaraju o poslu -razljute je. Umjesto da zaniječe taj osjećaj, Rosie se usprotivi dugogodišnjoj samo-obuci i dočeka ga raširenih ruku. Bilo je tako dobro ljutiti se, biti nešto drugo nego prestrašena. Kao dijete prodorno je vrištala na igralištu, kreštavo vrištala poput bušilice od čega su pucali prozori a oči iskakale iz duplji. Do desete su je godine grdnjama i stidom odviknuli od toga, s obrazloženjem da to nije damski a i da uništava mozak. Sad Rosie odluči provjeriti je li taj krik još na njezinu repertoaru. Uvuče vlažni podzemni zrak u pluća, do dna, zatvori oči i sjeti se igre 'Osvoji zastavu' koju su igrali iza škole u Ulici Elm ili kauboja i Indijanaca kojih su se igrali u zaraslom stražnjem dvorištu kuće Billvja Calhouna. Na trenutak skoro da je mogla osjetiti utješni miris svoje najdraže flanelske košulje, one koju je nosila dok se praktički nije raspala na njezinim leđima, a tad razvuče usta i ispusti svoj nekadašnji jodlavi, zavijajući urlik.

Bila je oduševljena, skoro ju je obuzeo zanos, kad je vrisak zazvučao baš kao nekad, ali je bilo u tome još nešto bolje: osjećala se kao nekad, poput kombinacije Wonder Woman, Supergirl i Annie Oakley⁴². A čini se da vrisak još djeluje na druge kao nekad; dijete ponovno zaplače prije no što je završila sa slanjem svog indijanskog pokliča u kamenu tišinu. Zapravo, dijete je vrištalo iz sveg glasa.

Sad brzo, Rosie, moraš biti brza. Ako je zaista umorna, neće moći dugo održavati tu grlatost.

Rosie učini nekoliko koraka, zagledavajući u četiri ulaza u labirint, pa prođe pokraj svakog, osluškujući. Djetetov plač kao da je zvučao malo glasnije kod trećeg prolaza. Možda je samo zamislila, ali i to je početak. Ona krene niz taj prolaz, bosih nogu koje su tapkale po kamenom podu, pa zastane nagnute glave zubima gnječeći donju usnicu. Činilo se da je njezin stari ratni poklič uznemirio ne samo dijete. Negdje ovdje - koliko blizu ili daleko bilo je nemoguće reći zbog jeke - kopita su trčala po kamenu. Kretala su se lijenim galopom, činilo se da se približavaju, pa udaljavaju, pa ponovno približavaju, a tad se (to je na neki način bilo još više zastrašujuće od samog zvuka) zaustave. Ona začuje potmuli, vlažni frktaj, a zatim još dublji roktaj. A tad se čulo jedino dijete čija se dreka ponovno počela stišavati.

Rosie je lako mogla zamisliti bika, golemu životinju čekinjastih sapi i krupnih crnih lopatica koje se mrko grbe iznad njegove spuštene glave. Dabome, u nosu će imati zlatni prsten, poput Minotaura u slikovnici o mitovima, a zelena Svjetlost koja se znoji iz zidova odbijat će se od tog prstena u sićušnim šavovima tekuće svjetlosti. Erinves je sad stajao tiho u jednom od prolaza ispred nje, rogova uperenih prema naprijed. Osluškuje gdje je ona. Čeka je.

Ona siđe niz blijedo žareći prolaz, povlačeći jednu ruku po zidu, osluškujući zvukove djeteta i bika. Gledala je neće li ugledati još izmeta, ali ga ne ugleda. Barem ne još. Nakon otprilike tri minute, prolaz kojim se zaputila isprazni se u raskrižje u obliku slova T. Plač djeteta kao da je bio malo glasniji slijeva (ili samo imam dominantno uho koje se poklapa s mojom dominantnom rukom? upita se ona) pa krene tim smjerom. Učinila je samo dva koraka kad se ukopa na mjestu. Znala je čemu služe sjemenke: ona je bila Marica u podzemlju, bez brata s kojim bi podijelila svoj strah. Vrati se do raskrižja, klekne i odmota jednu stranu smotuljka. Položi sjemenku na kameni pod tako da je šiljatim krajem pokazivala u smjeru kojim je došla. Ovdje, pomisli ona, barem nema ptica koje bi pozobale njezin trag povratka.

Rosie ustane i ponovno počne hodati. Pet koraka je dovede do novog prolaza. Ona zime u nj; nedaleko se račvao u tri odvojka. Ona odabere središnji odvojak i označi ga sjemenkom šipka. Poslije trideset koraka i dva zavoja, taj prolaz završi kao slijepa ulica kamenim zidom u koji su bile usječene četiri crne riječi: DA TI GA UMOČIM?

Rosie se vrati do trostrukog odvojišta, prigne se i podigne sjemenku pa je položi na početku druge staze.

8

Nije znala koliko joj je trebalo da tim načinom nađe put do središta labirinta, jer je vrijeme za nju brzo izgubilo značenje. Znala je da sigurno nije potrajalo predugo, jer se plač onog djeteta nastavio... iako se, kad se Rosie počela ozbiljno približavati, plač pretvorio u isprekidane grcaje. Dvaput je čula bikova kopita kako potmulo tutnje po kamenom podu, jednom u daljini, a jednom tako blizu da je stala kao ukopana, ruku pritisnutih između grudi, čekajući da se pojavi na ulazu u prolaz u kojem se nalazila.

Kad se morala vraćati, uvijek je uzimala posljednju sjemenku kako se ne bi zabunila pri izlasku. Na početku je imala skoro pedeset sjemenki; kad je skrenula iza jednog zavoja i ugledala puno jasnije zeleno svjetlo ravno ispred sebe, spala je na tri sjemenke.

Ode do kraja prolaza, stane na izlaz i zagleda se u četvrtastu prostoriju koja je imala kameni pod. Podigne glavu i pogledom potraži krov, no ugleda tek zjapeću tamu od koje joj se zavrti u glavi. Ponovno spusti pogled, primijeti još nekoliko velikih hrpa govna po podu pa obrati pozornost središtu prostorije. Na prostirci od vunenih pokrivača ležalo je bucmasto, plavokoso dijete. Oči su joj bile natečene od plača a obrazi vlažni od suza, ali je ponovno ušutjela, barem zasad. Nožice su joj bile u zraku i činilo se da pokušava pregledati nožne prstiće. Svako malo ispustila bi vlažan, grcav uzdah. Ti zvukovi ganu Rosieno srce kako prijašnjoj djetetovoj dernjavi to nije uspjelo; kao da je beba nekako znala da je napuštena.

Donesi mi moje dijete.

Čije dijete? Tko je ona, zapravo? Itko ju je donio ovdje?

Ona zaključi da joj je svejedno kakvi su odgovori na ta pitanja, barem zasad. Dovoljno je to što beba leži ovdje, preslatka i sama, i da se pokušava utješiti vlastitim nožnim prstićima na hladnoj zelenoj svjetlosti u središtu labirinta.

A to svjetlo ne može biti dobro za nju, Rosie pomisli zdvojno i zabrza prema središtu prostorije. To je sigurno neka vrsta zračenja.

Dijete okrene glavu, ugleda Rosie, i ispruži ruke prema njoj. Taj pokret osvoji Rosieno srce. Ona omota gornji pokrivač oko djetetovih prsa i trbuha, pa je podigne. Dijete je izgledalo kao da joj je tri mjeseca. Ovije ruke oko Rosiena vrata a glava joj klone – klonk! - na Rosieno rame. Ponovno počne jecati, ali jako tiho.

“Sve je u redu”, reče Rosie, nježno tapšući po sitnim, dekom omotanim leđima. Osjeti miris djetetove kože, topao i slađi od bilo kojeg parfema. Priljubi nos uz finu kosu koja je lelujala oko savršeno oblikovane lubanje. “Sve je u redu, Caroline, sve je u redu, otići ćemo iz ove užasne stare-”

Ona začuje topot kopita kako joj se približava s leđa. Molila se Bogu da bik nije čuo njezin strani glas, da se kopita okrenu u suprotnom smjeru i da njihov zvuk počne blijedjeti kad Erinves krene nekom stazom koja će ga ponovno odvesti dalje od nje. No to se ne dogodi. Topot kopita se približavao - postajao sve glasniji. Tad se kopita zaustave, ali je čula kako nešto sopće, poput odebljeg čovjeka koji se popeo uza stube.

Polako, osjećajući se starom i ukočenom, Rosie se s djetetom u rukama okrene u smjeru zvuka. Okrene se prema Erinvesu i Erinves je bio ondje.

Bik bi me nanjušio i dojurio. To joj je rekla žena u crvenoj haljini... a i još nešto. Pojurio bi na mene, ali bi obje smrtno stradale. Je li ju Erinves nanjušio? Nanjušio iako još nije bilo njezino doba mjeseca? Rosie je sumnjala u to. Mislila je da je bikova zadaća stražariti nad djetetom - vjerojatno stražariti nad bilo čime što bi se moglo naći u središtu labirinta - i da ga je privukao zvuk djetetova plača, kao i Rosie. Vjerojatno je to bilo važno, a možda i nije. U svakom slučaju, bik je bio ovdje, najogavnija zvijer koju je Rosie ikad vidjela.

Stajao je na izlazu iz prolaza kojim je projurio, nekako nestalnog oblika kao i hram kroz koji je prošla - kao da je gledala u bika kroz bistre brzace. No bik je, barem nakratko, stajao potpuno mimo, spuštene glave. Jednim golemim prednjim kopitom, rascijepljenim tako duboko da je izgledalo gotovo kao pandža neke orijaške ptice, nestrpljivo je strugao po kamenom podu. Njegove lopatice nadvisivale su Rosienih stotinu sedamdeset dva centimetra za najmanje deset centimetara i ona procijeni njegovu težinu na najmanje dvije tone. Potiljak njegove spuštene glave bio je ravan poput čekića i sjajan poput svile. Rogovi su mu bili kusasti, ne dulji od trideset centimetara, ali oštri i čvrsti. Rosie je lako mogla zamisliti kako bi oni lagano probili njezin goli trbuh... ili njezina leda pokuša li pobjeći. No nije mogla zamisliti kako bi bilo umrijeti na taj način; čak i nakon tolikih godina s Normanom nije to mogla zamisliti.

Bik malo podigne glavu i ona se uvjeri da doista ima samo jedno oko, plavo i mrenasto, golemo i nakazno, iznad središta njuške. Kad je spustio glavu i počeo ponovno kopitom nemirno udarati o kameni pod, ona shvati još nešto: bik se priprema za napad.

Dijete prodorno, da su pucali bubnjići, zatuli skoro ravno u Rosi eno uho i ona poskoči.

“Šššš”, reče ona, ljuljajući je gore-dolje u rukama. “Šššš, beba, ne boj se, ne boj se.” Ali se bojala i to jako. Bik koji stoji ondje na uskom grlu prolaza rasporit će joj utrobu i njome ukrasiti ove čudne svijetleće zidove. Vjerojatno će izgledati crna na zelenoj pozadini, poput tih oblika koji kao da se kadšto pokrenu duboko u kamenu. U ovoj središnjoj komori nije bilo ničeg iza čega se može sakriti, ni jednog jedinog stupa, pa ako potrči prema prolazu kojim je došla, slijepi će bik čuti njezina stopala na kamenu i presjeći joj put prije no što prijeđe pola puta - nabit će je na rogove, odbaciti o zid, ponovno je nabiti na rogove a zatim je zgaziti kopitima. A i dijete, uspije li je zadržati u rukama.

Jednooki slijep, ali mu je s njuhom sve u redu.

Rosie je stajala i gledala ga raširenih očiju, hipnotizirana lupkanjem prednjeg kopita. Kad je lupkanje naposljetku prestalo-

Ona pogleda u vlažnu, zgužvanu grudu svoje spavaći ce koju je držala u ruci. Grudu od spavaćice u koju je bio umotan kamen obložen krpama.

S njuhom mu je sve u redu.

Ona klekne na jedno koljeno, ne skidajući pogled s bika a desnom rukom pritiskajući dijete o rame. Lijevom se rukom posluži da rastvori spavaćicu. Komad platna koji je omotala oko kamena bio je tamnocrvene boje, natopljen krvlju 'Wendy Yarrow', ali je pljusak sprao veći dio, pa je sad platno bilo blijede ružičaste boje. Samo su uglovi platna, koje je povezala u čvor, bili žarče boje - zapravo, grimizne.

Rosie sklopi dlan lijeve ruke oko kamena i osjeti njegovu težinu. U trenutku kad je bik napeo sapi, ona prstima uhvati kamen odozdo i zakotura ga po podu biku slijeva. Njegova se glava teško zaklati u tom smjeru, on raširi nozdrve pa jurne prema onome što je nanjušio i čuo.

Rosie munjevito ustane. Ostavi zgužvane ostatke svoje spavaćice pokraj djetetove prostirke od pokrivača. Smotuljak koji je sadržavao posljednje tri sjemenke šipka još je bio u njezinoj ruci, ali Rosie toga nije bila svjesna. Bila je svjesna jedino toga da sprinta preko prostorije prema željenom prolazu, a da se iza nje Erinves zajurio na kamen, udario ga postrance uzmahalim kopitom, ponovno pojurio za njim, udario ga plosnatim čekićem svoje glave, odbacio ga u drugi prolaz pa pojurio za njim, zaroktavši promuklo. Sprintala je, da, ali usporeno, i sad joj se sve ovo ponovno učini kao san, jer tako se uvijek trči u snovima, posebice onima ružnima u kojima ti je zlikovac na dva koraka iza leđa. U noćnim morama, bijeg se pretvara u podvodni balet.

Ona uleti u uski prolaz baš u trenutku kad je čula kako se topot kopita naglo okrenuo i počeo se ponovno približavati. Topot se brzo približavao, sustizao je i kad se približio, Rosie vrisne, stisne zaplakano, prestrašeno dijete na grudi i potrči koliko su je noge nosile. Nije pomoglo. Bik je bio brži. Prestigao ju je... ali i prošao s druge strane zida njoj zdesna. Erinves je na vrijeme prozreo varku s kamenom, vratio se i stigao je, ali je promašio prolaz.

Rosie ubrza, zadihana, suhih usta, osjećajući brzi ritam otkucaja svoga srca u sljepoočicama, grlu, dupljama. Nije imala pojma gdje je, ili u kojem smjeru ide, sad je sve ovisilo o sjemenkama. Ako je preskočila samo jednu, mogla bi ovdje lutati satima dok je bik naposljetku ne nađe i zgazi.

Stigne do raskrižja s pet odvojaka, spusti pogled i ne ugleda sjemenku. No ugleda sjajne, mirisne tragove bikove mokraće i padne joj na pamet jezivo vjerojatna pretpostavka. Recimo da je zaista ostavila sjemenku? Nije se mogla sjetiti daju je ostavila ovdje, to je istina, tako da to što je nema samo po sebi ne znači ništa. Ali se nije sjećala ni da nije ostavila sjemenku. Recimo da jest, a da je bik sjemenku pokupio kopitom dok je jurio preko raskrižja pognute glave i kratkim, oštrim rogovima razgrtao zrak i usput štrcao mokraću?

Ne smiješ tako misliti, Rosie - vjerojatno ili ne, ne možeš na to misliti. Oduzet ćeš se od straha i bik će vas obje ubiti.

Ona projuri preko raskrižja, jednom rukom držeći dijete za vrat, ne želeći da joj se glava klati naprijed-natrag. Prolaz je išao ravno dvadesetak metara, skretao pod pravim kutom, pa još dvadeset metara do raskrižja u obliku slova T. Ona požuri prema njemu, govoreći si da ne izgubi glavu ako ne nađe sjemenku. U tom će se slučaju jednostavno vratiti putem kojim je došla do raskrižja s pet odvojaka i pokušati s drugim prolazom, ništa lakše, ne može biti jednostavnije, neće se ni oznojiti... pod uvjetom da sačuva glavu. Još dok se hrabrila tim mislima, neki nepoznat, uplašen glas duboko u njezinoj glavi jaukne, Izgubila si se, to ti je kazna zato što si ostavila muža, tako to uvijek svrši, izgubljena u labirintu, u igri skrivača s bikom u tami, kao potrčkalo nekoj luđakinji... to se događa lošim suprugama, suprugama koje hoće kruha vrh pogače. Izgubljena u tami...

Ona ugleda sjemenku i njezin šiljati vrh jasno okrenut prema desnom odvojku, pa zajeca od olakšanja. Kad je poljubila djetetov obraz shvati da beba spava.

9

Rosie okrene desno i počne hodati s Caroline - zašto je ne bi zvala tako - u naručju. Nije ju napuštao osjećaj da je u noćnoj mori i da lebdi, kao ni strah da će stići do nekog raskrižja koje je zaboravila označiti sjemenkom, no na svakom odabiralištu sjemenka je bila na svom mjestu. No i Erinves je bio na svom mjestu i topot njegovih kopita po kamenu, katkad dalek i prigušen, kadšto blizak i užasavajuće glasan, podsjeti je na jedan događaj. Ona i njezini roditelji otišli su u New York kad joj je bilo pet ili šest godina. Dvije stvari kojih se najbolje sjećala u vezi s tim izletom bile su Rockettes i kako su visoko, kao jedna, dizale noge na pozornici Radio City Music Halla, te zastrašujuća vreva i strka na Grand Central Stationu, odjeka u velikoj dvorani, golemih neonskih reklama i plimnih valova ljudi. Ljudi na Grand Centralu očarali su je jednako kao Rockettes (i to zbog otprilike istih razloga, iako će to shvatiti tek puno kasnije), no zvuk vlakova ju je silno uplašio, jer se nije moglo odrediti odakle dolaze ili kamo idu. Obezglavljeni cvilež i tutnjava nabujali bi pa splašnjavali, nabujali pa splašnjavali, katkad iz daljine, kadšto kao da su potresali tlo ispod nogu. Dok je tako slušala bika Erinvesa kako slijepo juri kroz labirint prisjeti se te uspomene začudnom jasnoćom. Rosie shvati da ona, koja nikad nije uložila ni dolara u državnu lutriju ni odigrala karticu crkvene tombole u kojoj je glavni zgoditak bio puran ili pribor za jelo, sad zapravo trči u igri na sreću u kojoj je glavni zgoditak njezin život a gubitak njezina smrt... a i djetetova. Sjeti se onog muškarca šibicara iz Portsidea, onog s lijepim, nepouzdanim licem i prevarantske igre s tri kutije šibica na njegovu kovčegu. Sad je ona bila kuglica. Neumoljiva je činjenica da biku nisu nužno potrebne uši ili njuh da bi ih pronašao; može nabasati na njih pukom srećom.

Ali se to ne dogodi. Rosie skrene iza posljednjeg zavoja i ispred sebe ugleda stube. Zadihana, uplakana i nasmijana istodobno, ona zabrza iz prolaza i potrči prema njima. Popne se šest stuba, pa se okrene i pogleda. Odavde je vidjela kako labirint zavija i proteže se u omaglicu, desno - lijevi metež zavoja, raskrižja i slijepih ulica. Negdje daleko na desnoj strani čula je Erinvesov galop. Koji se udaljuje od nje. Od njega im ne prijeti nikakva opasnost i Rosiena ramena ovjese se od olakšanja.

Wendyn' glas ispuni joj glavu: Pusti to sad - vraćaj se simo s djetetom. Dobro si sve napravila, al još nisi gotova.

Ne, to je bilo sigurno. Preostalo joj je još dvjestotinjak stuba za popeti se, i to s djetetom u naručju, a već je bila iscrpljena.

Jednu po jednu, dušo, reče Praktično-Razborita. Tako se moraš popeti. Stubu po stubu. Da, da. Gospođa P&R, kraljica filozofije 'Grupna terapija u dvanaest koraka'. Rosie se počne penjati (stubu po stubu), s vremena na vrijeme pogledavajući preko ramena i promišljajući napola oblikovane (mogu li se bikovi penjati uza stube?) užasne misli dok se labirint odmicao od nje. Dijete je postajalo sve teže i teže u njezinu naručju, kao da je počeo djelovati neki neprirodni matematički zakon: što bliže površini zemlje, to je dijete bilo teže. Iznad glave ugleda zvijezdu danje svjetlosti i upre pogled u nju. Na trenutak se činilo kao da joj se ruga, kao da se nimalo ne približava dok se njezino disanje ubrzava a krv bubnja u sljepoočicama. Prvi put u gotovo dva tjedna bubrezi su je počeli svojski boljeti i u njima je počelo kuckati u muklom kontrapunktu njezinu izmučenom srcu. Ona ne obrati pozornost na to - koliko je mogla. Nije skidala pogleda s one zvjezdane točke. Naposljetku zvijezda počne rasti i poprimati oblik otvora na vrhu stuba.

Pet stuba od vrha paralizirajući grč zagrize u velike mišiće njezina desnog bedra i začvori meso od koljena skoro do desnog guza. Kad se sagnula da promasira nogu, isprva je izgledalo kao da pokušava umijesiti kamen. Tiho stenjući, usta skupljenih u drhtavoj grimasi boli, ona je masirala mišiće (nešto što je često radila svih ovih godina braka) dok naposljetku nisu omekšali. Nekoliko puta savine nogu u koljenu, da vidi hoće li je grč ponovno uhvatiti. Kad nije, ona se oprezno popne uza posljednjih nekoliko stuba, ne stajući na tu nogu punom težinom. Na vrhu, ogleda se omamljenim pogledom rudara koji je, suprotno svim svojim očekivanjima, preživio užasno urušavanje.

Oblaci su se otkotrljali dok je ona bila u podzemlju i danje sad bio pun sumaglične ljetne svjetlosti. Zrak je bio težak i vlažan, ali Rosie pomisli kako nikad nije udahnula sladi zrak. Zahvalno okrene lice, vlažno od znoja i suza, prema izblijedjelom plavom traper platnu koje je vidjela između raščihanih oblaka. Negdje u daljini nastavi zlokobno grmjeti, poput praznih prijetnji pobijeđenog bika. To je podsjeti na Erinvesa, kako trči dolje u tami i još traži ženu koja je prodrla u njegovo carstvo i ukrala mu blago. Cherchez la femme, pomisli Rosie s tračkom smiješka. Možeš tražiti koliko god hoćeš, grdosijo; ove femme - da ne spominjem njezinu petite fille - više nema.

10

Rosie se polako udalji od stuba. Na vrhu staze koja je vodila natrag u gaj mrtvih stabala, ona sjedne s djetetom u krilu. Željela je samo povratiti dah, ali ju je toplo sunce grijalo u leđa i kad je ponovno podigla glavu, mala promjena u položaju njezine sjene navede je na zaključak da je možda malo zadrijemala.

Kad je ustala, žmirnuvši zbog boli koja je žigne u mišićima desnog bedra, začuje kreštavu prepirku mnogobrojnih ptica - zvučale su poput mnogočlane Obitelji koja se žestoko prepire za nedjeljnim ručkom. Dijete u njezinu naručju tiho frkne kad je Rosie premjesti u ugodniji položaj, napuše mjehurić od sline između napućenih usnica, pa ponovno zašuti. Rosie je uživala ali i duboko zavidjela njezinu spokojnom, usnulom samopouzdanju.

Ona krene niz stazu, pa zastane i pogleda u ono jedino živo stablo sjajnog zelenog lišća, u njegovo obilje smrtonosnih crvenkasto-ljubičastih plodova te u obližnji ulaz u podzemlje poput onog iz grčkih mitova. Dugo je gledala u sve to, punila time oči i misli.

Stvarni su, pomisli ona. Kakve bi stvari koje tako jasno vidim mogle biti doli stvarne? A zadrijemala sam, znam da jesam. Kako se može zaspati u snu? Kako se može zaspati kad već spavaš?

Ne misli na to, reče Praktično-Razborita. To je najbolje, barem zasad. Da, vjerojatno je tako.

Rosie ponovno krene, a kad je stigla do srušenog stabla koje se ispriječilo na stazi, ona se nasmiješi ali i ražesti kad shvati da se njezin tegobni zaobilazak oko čvora korijenja mogao izbjeći: oko krošnje stabla kružio je puteljak.

Odnosno sad je tako, pomisli ona dok je zaobilazila. Jesi li sigurna, Rosie, da je stazica tu bila i prije?

Žubor crnog potoka preko kamenja pojača se u njezinim ušima i kad stigne do njega, shvati da se razina potoka već počela spuštati i da kamenje za prijelaz više ne izgleda tako pogibeljno malo; sad je izgledalo skoro veličine podnih pločica a miris vode izgubio je svoje pogubno privlačno obilježje. Sad je mirisala samo na tvrdu vodu, kakva bi ostavila narančasti rub oko kade i zahodske školjke.

Ptičja prepirka -Jesi, Nisam, Da jesi - ponovno počne i ona primijeti dvadeset ili trideset ptica, najvećih koje je vidjela u životu, nanizanih na vrhu krova hrama. Bile su prevelike da bi bile vrane i ona zaključi da je riječ o ovdašnjoj inačici lešinara ili strvinara. Ali odakle su došle? I zašto su ovdje?

Nesvjesna da to čini sve dok se dijete nije promeškoljilo negodujući u snu, Rosie čvršće pritisne dijete na grudi gledajući u ptice. One polete istog trenutka, a krila im zalepeću poput plahti koje se suše. Kao da su primijetile da ih ona gleda i to im se nije svidjelo. Većina njih ugnijezdi se na usahlim stablima iza nje, ali ih nekoliko ostane na magličastom nebu, kružeći poput kobnog znamenja u nekom westernu.

Odakle su došle? Što žele?

Pitanja na koja Rosie nije imala odgovora. Ona ih odagna i prijeđe preko potoka stajući na ono kamenje. Kad se približila hramu, ugleda zapuštenu ali vidljivu stazu oko njegova kamenog boka. Rosie krene njome bez riječi rasprave sa samom sobom, iako je bila gola a staza s obje strane oivičena trnjakom. Hodala je pažljivo, okrećući se postrance kako ne bi ogrebla bokove, držeći (Caroline) dijete visoko, podalje od trnja. Usprkos oprezu trnje jednom ili dvaput zakači Rosie, ali samo jedna ogrebotina - ona preko njezina namučenog desnog bedra - bila je dovoljno duboka da poteče krv.

Kad je zaobišla hram i izbila ispred njega, ona pogleda u pročelje i učini joj se da se ta građevina nekako promijenila, no da je ta promjena tako duboka da nije mogla shvatiti o čemu je riječ. Ona na trenutak zaboravi na to zbog olakšanja koje je osjetila kad je ugledala 'Wendy' kako još stoji pokraj srušenog stupa, ali nakon što je načinila nekoliko koraka prema ženi u crvenoj haljini, Rosie zastane i osvrne se, pogleda građevinu otvorenim očima, otvorenim mozgom.

Ovaj put odmah sagleda promjenu i otme joj se tihi uzvik iznenađenja. Bikov hram sad je izgledao ukočeno i nestvarno... plošno. Podsjeti Rosie na stih koji je pročitala u srednjoj školi, nešto o naslikanom brodu na naslikanom oceanu. Čudan, uznemirujući osjećaj da hram nije naslikan u perspektivi (odnosno da nastanjuje neki čudan, ne-euklidski svemir u kojem su geometrijski zakoni drukčiji) je nestao, a zajedno s njim i prijeteća aura te zgrade. Sad su linije hrama izgledale ravne na svim mjestima na kojima bi se očekivalo da takva zgrada bude ravna; nije bilo iznenadnih zavoja ili zavijutaka u arhitekturi koje bi smetale oku. Zapravo, zgrada je izgledala poput umjetničke slike koju je naslikao umjetnik čiji su se prosječni talent i osrednji romantizam objedinili u lošem umjetničkom djelu - od one vrste slika koje kao da uvijek završe skupljajući prašinu u kutu podruma ili na tavanskoj polici, zajedno sa starim brojevima National Geographica i hrpama slagalica kojima nedostaje jedan ili dva komada.

Ili, možda, u malokad posjećivanom trećem prolazu zalagaonice.

“Ženo! Hej, ženo!”

Ona se naglo okrene prema 'Wendy' i ugleda kako joj ona nestrpljivo domahuje. “Požuri i donesi to dijete simo! Nije ti to turistička atrakcija!”

Rosie se ogluši. Izložila se pogibli zbog tog djeteta i ne namjerava se dati požurivati. Odmota pokrivač i pogleda tjelešce koje je bilo golo i žensko kao i njezino. No tu je sličnost prestajala. Na djetetu nije bilo ožiljaka, tragova koji su izgledali kao zarasli ožiljci od starih stupica. Koliko je Rosie mogla vidjeti, nije bilo nijednog madeža na tom ljupkom tjelešcu. Ona prstom polako prijeđe cijelom dužinom tijela, od gležnja preko boka do ramena. Besprijekorno.

Da, besprijekorno. A sad kad si se izložila smrtnoj opasnosti za nju, Rosie, sad kad sije spasila od tame i bika i Bog zna čega što bi još moglo biti ondje, namjeravaš li je predati ovim dvjema ženama? Obje su podlegle nekakvoj bolesti a ona na vrhu brda ima problema i s mozgom. Ozbiljnih problema s mozgom. Namjeravaš li dijete dati njima?

“Bit će dobro”, reče crnkinja. Rosie se munjevito okrene u smjeru glasa. 'Wendy Yarrow' je sad stajala njoj iza leđa i gledala u Rosie s razumijevanjem.

“Da”, reče ona, kimnuvši glavom kao da je Rosie naglas izgovorila svoje sumnje. “Znam što misliš i velim ti da je sve u redu. Ona je luda, u to nema sumnje, al se njezino ludilo ne prenosi na dijete. Iako ga je rodila, ona zna da ga ne može zadržat ko što ga ne možeš ni ti.”

Rosie pogleda prema brijegu, gdje je vidjela ženu u tunici kako stoji pokraj ponija i čeka na ishod.

“Kako se zove?” upita ona. “Djetetova majka? Je li-”

“Nije važno”, odgovori crnkinja u crvenoj haljini, prekinuvši je brzo, kao da želi spriječiti Rosie da izgovori neke riječi koje bolje da ostanu neizgovorene. “Njezino ime nije važno. Važno je njezino duševno stanje. Povrh ostalih njezinih tegoba, u posljednje je vrijeme silno nestrpljiva. Najbolje da prestanemo mlatit praznu slamu i krenemo.”

Rosie reče: “Odlučila sam svoje dijete nazvati Caroline. Norman je rekao da mogu. Zapravo mu nije bilo važno hoće li se zvati ovako ili onako.” Počne plakati.

“Meni se čini lijepo ime. Fino ime. No, nemoj plakat. Daj prestani.” Ona jednom rukom obgrli Rosie i one se počnu penjati uzbrdo. Trava je nježno šaputala po Rosienim golim nogama i škakljala po koljenima. “Ženo, hoćeš li poslušat moj savjet?”

Rosie je znatiželjno pogleda.

“Znam da je teško prihvatit savjete u vezi s tugom, al pomisli samo kolko sam ja kvalificirana za to: rođena ko ropkinja, odgojena ko sužanj a otkupljena novcem žene koja je daleko od boginje. Ona.” Pritom pokaže u ženu koja je šuteći stajala, gledala ih i čekala. “Popila je napitak vječne mladosti a i mene natjerala da to učinim. Sad idemo svuda zajedno. Ne znam što ona misli, al ponekad kad se pogledam u zrcalo poželim da imam bore. Pokopala sam si djecu, i njihovu djecu, i njihove djece djecu do u peto koljeno. Vidjela sam ratove kako dolaze i odlaze ko valovi koji se dovaljaju na obalu i izbrišu tragove i odnesu kule od pijeska. Vidjela sam tijela koja gore i na stotine glava nabijenih na kolac na ulicama grada Luda, vidjela sam kako su mudre vođe stradavali u atentatima a na njihovo se mjesto postavljalo budale, pa ipak još živim.”

Ona duboko uzdahne.

“Ipak još živim, i ako zbog ičeg imam pravo davat savjete, to je to. Hoćeš ga poslušat? Brzo odgovori. To nije savjet koji bi rado da ona čuje a približavamo joj se.”

“Da, reci mi”, reče Rosie.

“Najbolje je bit nemilosrdan prema prošlosti. Nisu važni udarci koje primamo, nego oni koje preživimo. A sad upamti, zbog svog duševnog zdravlja ako ne i života, ne gledaj u nju!”

Žena u crvenoj haljini važno promrmlja te posljednje riječi. Za manje od minute, Rosie je ponovno stajala ispred one plavokose žene. Čvrsto upre pogled u rub tunike Rose Madder. Shvati da ponovno čvrsto stišće dijete tek kad se 'Caroline' zamigoljila u njezinu naručju i srdito zamahala ručicom. Dijete se probudilo i gledalo u Rosie živahnim zanimanjem. Oči su joj bile jednake magličaste plave boje poput ljetnog neba iznad njih.

“Uspjela si, doista jesi”, reče joj onaj slatko promukli glas. “Zahvaljujem ti. A sad mi je daj.”

Rose Madder ispruži ruke, načičkane sjenama. A Rosie ugleda nešto što joj se još manje svidi: između ženinih prstiju rasla je gusta, sivozelena naslaga poput mahovine. Ili ljuski. Ne razmišljajući, Rosie privine dijete. Ono se zamigolji još jače i ispusti kratak uzvik.

Smeđa se ruka ispruži i stisne Rosi eno rame. “Sve je u redu, kažem ti. Nikad joj ne bi učinila nažao, a ja ću uglavnom brinut o djetetu do svršetka našeg životnog puta. Na to se neće morat dugo čekat a tad će ona predat dijete... no, taj dio nije važan. Neko će vrijeme dijete bit njezino. A sad ga daj.”

Osjećajući da je to najteže što je dosad morala učiniti u životu punom teških izbora, Rosie pruži dijete. Začuje se tih uzdah zadovoljstva kad je preuzmu sjenovite ruke. Dijete pogleda u lice u koje je Rosie bilo zabranjeno gledati... i nasmije se.

“Nda, nda”, gugutao je slatki, promukli glas i u njemu je bilo nečeg kao u Normanovu osmijehu, nečeg od čeg Rosie dođe želja da zavrišti. “Nda, slatko moje, bilo je tamno, zar ne? Tamno i ružno i užasno, nda, mama zna.”

Pjegave ruke naslone dijete na grimiznu halju. Dijete podigne pogled, nasmiješi se, pa položi glavu na majčina prsa i ponovno zatvori oči.

“Rosie”, reče žena u tunici. Glas joj je bio zamišljen, sjetan, lud. Glas despota koji će se uskoro domoći nadzora nad zamišljenim vojskama.

“Da”, Rosie reče skoro šaptom. “Zapravo Rosie. Stvarna Rosie.” “D-da. Vjerojatno.”

“Sjećaš li se što sam ti rekla prije no što si sišla u podnožje?”

“Da”, reče Rosie. “Dobro se sjećam.” Da barem nije.

“Što sam ti rekla?” željno upita Rose Madder. “Što sam ti rekla, stvarna Rosie?” 'Ja vraćam milo za drago.'

“Da, ja vraćam milo za drago. Je li ti bilo teško, dolje u tami? Je li ti bilo teško, stvarna Rosie?”

Rosie se zamisli. “Teško, ali ne i najgore. Mislim da je najgori bio potok. Pilo mi se vodu iz njega.”

“Ima mnogo stvari u životu koje bi željela zaboraviti?”

“Da. Mislim da ima.” “Svog muža?” Ona kimne glavom.

Žena s usnulim djetetom na prsima progovori čudnom, bezuvjetnom sigurnošću od koje se sledi Rosieno srce. “Razvest ćeš se od njega.”

Rosie otvori usta, shvati da ju je napustila moć govora pa ih ponovno zatvori. “Muškarci su zvijeri”, razglagolji se Rose Madder. “Neke se može pripitomiti pa dresirati. Neke ne. Kad sretnemo nekog koji se ne može pripitomiti i dresirati -neukrotivog - treba li to smatrati prijevarom ili prokletstvom? Trebamo li sjediti uz cestu - ili u stolcu za ljuljanje pokraj kreveta, kad je već riječ o tome - i jadikovati nad našim usudom? Trebamo li bjesnjeti protiv našeg ka? Ne, jer ka je kotač koji pokreće svijet i muškarac ili žena koji se pobune protiv nje bit će zgnječeni pod njim. Ali za neukrotive zvijeri valja se pobrinuti. I moramo se posvetiti toj zadaći s nadom u srcu jer će iduća zvijer možda biti drukčija.”

Bili nije zvijer, pomisli Rosie, ali je znala da se to nikad ne bi usudila reći naglas toj ženi. Lako je mogla zamisliti kako bi je ta žena mogla ščepati i iščupati joj grlo zubima.

“U svakom slučaju, zvijeri će se boriti”, reče Rose Madder. “To je njihov način, da spuste glave i zalijeću se jedna u drugu kako bi iskušale svoje rogove. Shvaćaš li?”

Rosie odjedanput pomisli da zaista shvaća o čemu žena govori i to je užasne. Ona podigne prste ustima i dotakne usnice. Bile su suhe, grozničave. “Neće biti borbe”, reče ona. “Neće biti nikakve borbe, jer oni ne znaju jedan za drugog. Oni-”

“Zvijeri će se boriti”, ponovi Rose Madder pa pruži nešto Rosie kojoj je trebalo nekoliko trenutaka da shvati o čemu je riječ: zlatna grivna koju je Rose Madder nosila iznad desnog lakta.

“Ja... ne mogu...”

“Uzmi je”, reče žena u tunici grubom nestrpljivošću. “Uzmi je, uzmi!

I ne cmolji više! U ime svih bogova koji su ikad postojali, prestani s tim glupim cmoljenjem, ovco!”

Rosie ispruži drhtavu ruku i uzme grivnu. Iako je bila na tijelu plavokose žene, bila je hladna. Ako me zamoli da je stavim, ne znam što ću, pomisli Rosie, ali Rose Madder ne zamoli je da to učini. Umjesto toga, ispruži svoju pjegavu ruku i pokaže na stablo masline. Slikarskog stalka nije bilo, a slika - kao ona iz njezine sobe -narasla je do golemih razmjera. A i promijenila se. Na njoj je još bila prikazana soba u Ulici Trenton, ali sad nije bilo žene okrenute prema vratima. Soba je bila u mraku. Iznad pokrivača na krevetu virio je samo paperjasti uvojak plave kose ijedno golo rame.

To sam ja, u čudu pomisli Rosie. To ja spavam i sanjam ovo.

“Idi”, reče Rose Madder i dodirne je po zatiljku. Rosie korakne prema slici, uglavnom da bi se izmakla čak i najlakšem dodiru te hladne i užasne ruke. Kad je to učinila, shvati da čuje -jako prigušeno - zvuk prometa. Cvrčci su skakali oko njezinih nogu i gležnjeva u visokoj travi. “Idi, mala stvarna Rosie. Hvala ti što si mi spasila dijete.”

“Naše dijete”, reče Rosie i užasne se. Osoba koja ispravlja ovu ženu i sama je luda. Alije žena u crvenkasto-ljubičastoj tunici zazvučala više podsmješljivo nego srdito kad je odgovorila. “Da, da, ako tako želiš - naše dijete. Idi sad. Zapamti što moraš upamtiti i zaboravi što trebaš zaboraviti. Pazi na se dok si izvan mog dosega.”

Možeš se kladiti u to, pomisli Rosie. A neću svraćati k tebi, tražiti usluge, na to možeš računati. Bilo bi to kao da unajmiš Idija Amina da ti organizira vrtnu zabavu ili Adolfa Hitlera da-

Misao joj se prekine kad ugleda ženu na slici kako se pomaknula u krevetu i povukla pokrivač preko otkrivenog ramena.

To više nije slika.

Prozor.

“Idi”, blago reče žena u crvenoj haljini. “Bila si dobra. Odlazi prije no što se ona predomisli u vezi s time kako se osjeća.”

Rosie korakne prema slici a iza nje ponovno progovori Rose Madder, glasa ni slatkog ni promuklog nego glasnog i reskog i ubojitog: “I upamti: ja vraćam milo za drago!”

Rosie žmirne začuvši taj neočekivani povik i srne naprijed, sigurna da je žena u tunici zaboravila uslugu koju joj je Rosie učinila i odlučila je ipak ubiti. Spotakne se o nešto (možda donji dio okvira slike?) a tad joj se učini da pada. Imala je dovoljno vremena da osjeti kako joj se želudac okreće poput cirkuskog akrobata a tad zavlada tama koja se sjuri pokraj njezinih očiju i ušiju. U njoj kao da je čula neki zlokoban zvuk, dalek ali sve bliži. Možda je to bio zvuk vlakova u dubokim tunelima ispod Grand Central Stationa, možda je to bila grmljavina a možda i bik Erinves, koji trči u slijepim dubinama svog labirinta spuštene glave i kratkim, oštrim rogovima razgrće zrak.

A tad, nakratko barem, Rosie više ništa nije znala.

11

Plutala je nečujno i praznih misli, poput nesnivajućeg embrija u placentnoj vreći, do sedam sati ujutro. Tad je Big Ben pokraj njezina kreveta otrgne iz sna svirepim zavijanjem. Rosie se naglo uspravi kao da ju je netko podbo, zalomi po zraku rukama kao pandžama i vikne nešto što nije razumjela, riječi iz već zaboravljenog sna: “Ne tjeraj me da te gledam! Ne tjeraj me da te gledam! Ne tjeraj me! Ne tjeraj!”

Tad ugleda zidove bež boje i sofu, zapravo dvosjed koji se prenemaže da je salonski divan i Svjetlost koja plavi sobu kroz prozor, i to joj posluži da se ukotvi u stvarnost koja joj je bila potrebna. Tko god bila i gdje god bila u svojim snovima, sad je bila Rosie McClendon, samohrana žena koja zarađuje za život snimanjem knjiga na kasete. Dugo je ostala s lošim čovjekom, ali ga je ostavila i upoznala dobrog. Živi u garsonijeri u Ulici Trenton 897, na drugom katu, na kraju hodnika, s lijepim pogledom na Bryant Park. I još nešto. Ona je samohrana žena koja ne namjerava više nikad u životu pojesti polmetarsku hrenovku u pecivu, posebice ne onu utopljenu u kiselom zelju. Čini se da joj teško padaju na želudac. Nije se mogla sjetiti što je sanjala

(zapamti što moraš zapamtiti a zaboravi što trebaš zaboraviti)

ali je znala kako je počelo: tako da je ušetala u tu prokletu sliku kao Alisa kroz zrcalo.

Rosie ostane trenutak sjediti na mjestu, omatajući se u svoj svijet stvarne Rosie što je čvršće mogla, a tad posegne za neumoljivom budilicom. No umjesto da ju je dohvatila, ona je sruši na pod. Ležala je na podu i uzbuđeno, besmisleno urlikala.”Zaposlite hendikepirane, zabavno ih je gledati”, zagrakće Rosie⁴³.

Nagne se i ispruži ruku prema uri, očarana plavom kosom koju ugleda kutom oka, uvojke tako predivno različite od onih koje je imala ona krotka gmizava ovca Rose Daniels. Dohvati uru, palcem napipa tipku za prekid zvonjave pa zastane kad primijeti nešto drugo. Dojka koja je pritiskala njezinu desnu podlakticu bila je gola.

Utiša alarm, pa se uspravi u krevetu još držeći uru u lijevoj ruci. Gume plahtu i lagani pokrivač nadolje. Donja polovica njezina tijela bila je gola kao i gornja.

“Gdje mi je spavaćica?” upita praznu sobu. Pomisli kako nikad nije čula sebe da zvuči tako iznimno glupo... ali naravno, nije bila naviknuta leći u krevet u spavaćici a probuditi se gola. Čak ni četrnaest godina braka s Normanom nije ju pripremilo za nešto tako neobično. Ona vrati uru na noćni stolić, prebaci noge iz kreveta-

“Jao!” zavapi, iznenađena i prestrašena boli i ukočenošću u kukovima i bedrima. Čak ju je i stražnjica boljela. “Jao, jao, JOJ!”

Sjedne na rub kreveta i nekoliko puta oprezno svine desnu pa lijevu nogu. Micale su se, ali su boljele, posebice desna. Kao da je provela veći dio jučerašnjeg dana na najtežim spravama za tjelovježbu, na spravi za veslanje, pa za hodanje, pa za penjanje po stubama, iako je jedina tjelovježba bila njezina šetnja s Billom, a i to je bila tek ležerna šetnjica s noge na nogu.

Zvuk je bio poput vlakova na Grand Central Stationu, pomisli ona.

Koji zvuk?

Na trenutak ona pomisli da će se sjetiti - da će se sjetiti barem nečeg - ali tad joj izmakne. Polako i oprezno osovi se na noge, na trenutak ostane stajati pokraj kreveta, pa krene prema kupaonici. Odšepa prema kupaonici. Desnu nogu kao da je istegnula, a bubrezi su je boljeli. Što zaboga-?

Sjeti se kako je negdje pročitala da ljudi katkad 'trče' u snovima. Možda je to činila; možda je zbrka njezinih snova kojih se nije mogla prisjetiti bila tako jeziva da je pokušavala u stvarnosti pobjeći od njih. Ona zastane na vratima kupaonice, okrene se i ponovno pogleda svoj krevet. Donja je plahta bila izgužvana, ali ne usukana, smršena ili izvučena, kao što bi se moglo očekivati da je zaista bila aktivna u snu.

No Rosie ugleda nešto što joj se ne svidi, nešto što je sunovrati u loše stare dane užasnom i neočekivanom iznenadnošću: krv. Ali ova je krv bila u obliku tankih crta a ne kapi, odveć u dnu kreveta da bi mogle potjecati iz udarenog nosa ili rasječene usnice... osim ako, naravno, njezini pokreti prilikom spavanja nisu bili tako živahni da se prevrtala u krevetu. Njezina je iduća misao bila daju je posjetio kardinal (tako je Rosiena majka uporno zahtijevala da Rosie naziva svoje mjesečnice, kad bi ih morala spomenuti), ali je za to bio potpuno krivi dan u mjesecu. Je li tvoje vrijeme, curo? Je li ti prošao puni mjesec? “Molim?” upita ona praznu sobu. “Što je s mjesecom?” I ponovno joj nešto zatreperi u mislima, zamalo se zadrži, a tad odleprša dalje prije no što je ona uspjela shvatiti. Ona se pogleda i barem se jedna tajna riješi. Na gornjem dijelu desnog bedra imala je ogrebotinu, prilično gadnu, koliko se moglo vidjeti. Bez sumnje krv na plahti potječe od nje.

Jesam li se ogrebla u snu? Je li to-

Ovaj put misao koja joj padne na um izdrži malo dulje, vjerojatno zato što uopće nije bila misao, nego slika. Ona ugleda golu ženu - sebe - kako oprezno postrance prolazi po stazi obrasloj trnjakom. Kad je otvorila tuš i ispružila ruku ispod kapljičastog mlaza da provjeri temperaturu vode, zapita se može li se početi krvariti u snu, ako je san dovoljno realističan. Kao ljudi koji krvare iz dlanova i stopala na Veliki petak.

Pet Isusovih rana? Želiš li reći da ti se povrh svega otvorilo pet rana Božjih?

Ništa ja ne kažem jer ništa ne znam, odgovori si ona. Koliko je istine bilo u tome! Mogla bi povjerovati -jedva jedvice - da bi se ogrebotina mogla pojaviti sama od sebe na koži usnule osobe, kao par ogrebotini koja se u istom trenutku pojavila u snu te osobe. Bio je to pomalo nategnut zaključak, ali ne sasma nemoguć. Ono što je bilo potpuno nemoguće bila je pretpostavka da bi neka usnula osoba mogla postići to da njezina spavaćica iščezne s njezina tijela tako da sanja da je gola.

(Skini to što imaš na sebi. Ne mogu to učiniti! Nemam ništa ispod! Ja neću nikom reći ako ti nećeš...)

Glasovi-utvare. Jedan je prepoznala kao svoj, ali drugi?

Nije važno, naravno da nije važno. Skinula je spavaćicu u snu, i to je sve, ili možda u kratkoj budnoj međuigri koje se sad nije sjećala kao ni svojih čudnih snova o trčanju po tami ili prelasku preko crnih potoka skakutanjem s kamena na kamen. Skinula ju je, i kad bude imala vremena potražiti je, sigurno će je naći zgužvanu u kuglu ispod kreveta.

“Tako je. Osim ako je nisam pojela ili nešt-”

Ona povuče ruku koja je provjeravala vodu i znatiželjno se zagleda u nju. Na jagodicama prstiju imala je izblijedjele crvenkasto-ljubičaste mrlje, te malo žarče ostatke te iste boje ispod nokata. Ona polako podigne ruku do lica a glas duboko u njezinoj glavi - ovaj put nije to bio glas Praktično-Razborite, barem se njoj nije tako činilo - uspaniči se. Ne stavljaj ruku koja dodirne sjemenke u usta! Ne stavljaj, ne stavljaj!

“Kakve sjemenke?” upita Rosie, prestrašeno. Pomiriše prste i osjeti tek jedva primjetan miris, miris koji je podsjeti na pečenje kolača i slatki prženi šećer. “Kakve sjemenke? Što se dogodilo protekle noći? Je li-” Ona se prisili ovdje umuknuti. Znala je što je namjeravala reći, ali nije željela čuti to pitanje izrečeno naglas, pa je ostalo visjeti u zraku kao nedovršeni posao: Traje li još?

Ona stane pod tuš, podesi vodu na najvišu temperaturu koju je mogla izdržati a tad dohvati sapun. Osobito pomnjivo opere ruke, ribala ih je dok nije ostalo ni traga onoj grimiznoj mrlji, čak ni ispod nokata. Tad opere kosu. Dok je prala kosu počne vokalizirati. Curt joj je predložio dječje pjesmice u različitim tonalitetima i glasovnim registrima i ona to počne činiti, tiho, da ne bi uznemirila ljude ispod i iznad sebe. Kad je poslije pet minuta izašla ispod tuša i obrisala se, počela je osjećati tijelo kao stvarno, krv i meso, a ne kao nešto načinjeno iz bodljikave žice i staklenih krhotina. A i glas joj se skoro vratio u normalu.

Ona se počne odijevati u traperice i pamučnu majicu, no sjeti se daju Rob Lefferts vodi na ručak pa odjene novu suknju. Tad sjedne ispred zrcala isplesti pletenicu. Išlo joj je sporo jer su joj i leđa, ramena i nadlaktice bile ukočene. Vruća je voda poboljšala njezino stanje, ali nije riješila sve probleme.

Da, bila je to krupna beba za svoju dob, pomisli ona, tako zaokupljena željom da isplete pletenicu kako valja da nije bila potpuno svjesna svojih misli. No dok je dovršavala pletenicu, pogleda u zrcalo u kojem se vidio odraz sobe iza njezinih leđa i ugleda nešto od čega joj se rašire oči. Istog joj trenutka druge, manje važne neskladnosti ispare iz glave.

“Bože moj”, reče Rosie jedva čujnim klonulim glasom. Ustane i prijeđe preko sobe na nogama u kojima kao da nije bilo živaca, poput štaka.

Slika je u mnogo čemu bila ista. Plavuša je stajala na vrhu brda, pletenica joj je visjela između lopatica, lijeva ruka bila je podignuta, ali je sad ruka kojom je zasjenila oči imala smisla jer je nestalo olujnih oblaka koji su prije zastirali nebo. Nebo iznad žene u kratkoj halji bilo je blijedoplave boje traper platna kao u vlažni lipanjski dan. Nekoliko mrkih ptica kojih prije nije bilo kružilo je na tom nebu, ali ih je Rosie jedva primjećivala.

Nebo je plavo jer je oluja prošla, pomisli ona. Završila je dok sam ja... ovaj... dok sam ja bila negdje drugdje.

Sve čega se pouzdano sjećala u vezi s tim negdje drugdje bilo je da je bilo tamno i jezivo. To je bilo dovoljno; nije se željela prisjetiti ničeg više, i ona pomisli da možda ipak ne želi ponovno dati uramiti sliku. Znala je da se predomislila i da Billu neće sutra pokazati sliku, neće je ni spomenuti. Da, bilo bi loše kad bi on vidio promjenu tmaste naoblake u magličastu vedrinu, ali bi bilo još gore ako ne bi vidio nikakve promjene. To bi značilo da ona gubi razum.

Nisam sigurna da više želim tu prokletu stvar, pomisli ona. Od nje me hvata jeza. Želite li čuti nešto da pukneš od smijeha? Mislim da je možda ukleta.

Ona podigne neuokvireno platno, pridržavajući rubove dlanovima, uskraćujući svojoj svijesti pristup misli

(pazi se Rosie da ne padneš u sliku)

koja ju je tjerala da tako postupa s njom. S desne strane ulaznih vrata bio je mali ugrađeni ormar, u kojem još nije bilo ničeg osim niskih tenisica koje je obula kad je ostavila Normana i novi pulover od jeftinog sintetičkog materijala. Morala je spustiti sliku kako bi otvorila vrata ormara (naravno, mogla ju je gurnuti pod pazuho da oslobodi jednu ruku, ali zbog nečeg to nije željela učiniti) a kad ju je ponovno podigla ona zastane i zagleda se netremice u nju. Sunce je izašlo iza oblaka, to je sigurno nešto novo, a na nebu iznad hrama kružile su velike crne ptice, što je vjerojatno nešto novo, ali nema li još nečeg? Još neke promjene? Činilo joj se da ima i ona zaključi da je ne primjećuje jer nije riječ o dodatnoj nego o izbrisanoj pojedinosti. Nečeg nije bilo. Nečeg-

Ne želim znati, oštro se prekori Rosie. Ne želim čak ni razmišljati o tome, eto.

Da, eto. Ali joj je bilo žao što se tako osjeća jer je počela o slici razmišljati kao o osobnoj amajliji, nekoj vrsti zečje šape. A ujedno nije nimalo sumnjala: pomisao na Rose Madder, koja tako neustrašivo stoji na vrhu svog brijega, izvukla ju je prvog dana snimanja, kad ju je obuzela panika. Nije željela gajiti takve nepovoljne osjećaje u vezi sa slikom, a ni u kojem slučaju nije je se željela bojati... ali se bojala. Vremenske prilike na starim uljima se ne poboljšavaju preko noći a broj motiva koji se na njima vidi najčešće se ne povećava i ne smanjuje, kao da neki nevidljivi kino-operater mijenja leće. Nije znala što će učiniti sa slikom, ali je znala gdje će slika provesti današnji dan i vikend: u ormaru, praviti društvo njezinim starim tenisicama.

Ona je stavi unutra, nasloni na zid (opirući se porivu da je okrene prema zidu), pa zatvori vrata. Kad je to učinila, navuče svoju jedinu bolju bluzu, uzme torbicu i ode iz sobe. Dok je išla niz dugi, prljavi hodnik koji je vodio prema stubama, četiri joj se riječi došapnu iz dubine glave: Vraćam milo za drago. Ona zastane na vrhu stuba, zadrhti tako žestoko da je skoro ispustila torbicu i na trenutak je desna noga zaboli skoro do vrha butine, kao da ju je uhvatio snažan grč. No tad popusti i ona brzo stigne do prvog kata. Neću misliti na to, reče ona u sebi dok je išla ulicom prema autobusnoj postaji. Ne moram ako ne želim, a ja sigurno ne želim. Umjesto tog ću misliti na Billa. Na Billa i njegov motor.

12

Misleći na Billa, ona bez zastoja stigne na posao i uđe u tamno intoniran svijet knjige Kili All My Tomorrows. Za ručkom je bilo još manje vremena razmišljati o ženi sa slike. Gospodin Lefferts je odvede u mali talijanski restoran s nazivom 'Delia Femmina', najsimpatičniji restoran u kojem je Rosie ikad bila, i dok je jela dinju, on joj predloži nešto što je nazvao 'solidnijim poslovnim aranžmanom'. Predloži joj da potpiše ugovor prema kojem bi joj se isplaćivalo osam stotina dolara tjedno kroz dvadeset tjedana ili za dvanaest knjiga, ovisno. To nije bilo tisuću dolara tjedno na kojima joj je Rhoda savjetovala da ustraje, ali joj je Robbie obećao da će je povezati s agentom koji će joj osigurati kolikogod bude željela snimanja za radio.

“Rosie, moći ćeš zaraditi dvadeset dvije tisuće dolara do kraja godine. I više, budeš li željela... ali zašto da se ubijaš od posla?”

Ona ga upita može li razmisliti o tome preko vikenda. Gospodin Lefferts joj reče da, naravno, može. Prije no što ju je ostavio u predvorju Com Buildinga (Rhoda i Curt sjedili su zajedno na klupi pokraj dizala i došaptavali se poput dva lupeža), on joj pruži ruku. I ona pruži svoju, očekujući da će se on rukovati s njom. Umjesto toga, on uhvati njezinu ruku objema rukama, sagne se i poljubi je. Od te geste - nitko je dotad nije poljubio u ruku, iako je vidjela da se to čini u puno filmova - prođu je žmarci po leđima.

Tek kad je sjedila u kabini za snimanje i gledala kako Curt premata novu vrpcu u susjednoj prostoriji, misli joj se vrate slici koja je sad bila na sigurnom (nadaš se Rosie nadaš se) pohranjena u njezinu ormaru. Odjedanput se sjeti koja je ono bila druga promjena, što je manjkalo na slici: grivna. Žena u grimiznoj tunici nosila ju je iznad desnog lakta. A jutros je njezina ruka bila gola sve do lijepo oblikovanog ramena.

13

Kad se te večeri vratila u svoju sobu, Rosie se spusti na koljena i zaviri ispod svog nepospremljenog kreveta. Zlatna je grivna ležala u dubini kreveta, stajala osovljena užim dijelom u tami i blago se žarila. Rosie je izgledala kao vjenčani prsten neke žene diva. Još je nešto ležalo pokraj nje: mali preklopljeni četvrtasti komad plavog platna. Činilo se da je ipak našla dio svoje nestale spavaćice. Na njemu je bilo crvenkasto-ljubičastih mrlja. Izgledale su kao krv, ali je Rosie znala da to nije krv; bio je to sok voća koje je bolje ne kušati. Oribala je slične mrlje sa svojih prstiju jutros ispod tuša.

Grivna je bila iznimno teška - najmanje pola kilograma, a možda i kilogram. Ako je načinjena od materijala od kojeg izgleda da je načinjena, koliko bi mogla vrijediti? Dvanaest tisuća dolara? Petnaest? Nije loše, s obzirom na to da je izašla iz slike koju je dobila zamijenivši skoro bezvrijedan zaručnički prsten. Ipak, nije ju željela dirati, pa je stavi na noćni stolić pokraj svjetiljke.

Na trenutak zadrži smotuljčić plavog pamuka u ruci. Sjedila je na krevetu kao tinejdžerka, leda naslonjenih na krevet, prekriženih nogu, a tad odmota jedan kraj. Ugleda tri sjemenke, tri male sjemenke, i dok je Rosie gledala u njih beznadnim i bezumnim užasom, ponovno začuje one nemilosrdne riječi, koje zazveče u njezinoj glavi poput željeznih zvona:

Vraćam milo za drago.

Sedmi dio

IZLETNICI

1

Norman ju je strpljivo pecao na bunker.

U četvrtak navečer ležao je dugo budan u svojoj hotelskoj sobi, pa prešao preko ponoćne crne oštrice u petak ujutro. Pogasio je sva svjetla osim neonske šipke iznad umivaonika u kupaonici; ona je preko sobe bacala raspršeno svjetlo koje mu se sviđalo. To ga je podsjećalo na ulična svjetla kad ih se gleda kroz gustu maglu. Ležao je skoro u istom položaju u kojem je ležala Rosie prije no što je usnula te iste večeri u četvrtak, samo s jednom, a ne obje ruke ispod jastuka. Druga mu je bila potrebna za pušenje i da ustima prinosi bocu Glenliveta⁴⁴ koja je stajala na podu.

Gdje si, Rosie? upita on suprugu koje više nije bilo. Gdje si i otkuda ti hrabrosti da se pokupiš i pobjegneš, prestrašena puzava ovca poput tebe?

To drugo pitanje ga je najviše mučilo - kako se usudila. Ono prvo mu nije bilo toliko važno, ne u praktičnom smislu, jer je znao gdje će Rosie biti u subotu. Tava ne treba zanimati gdje se zebra hrani; samo mora sačekati kod pojilišta. To je u redu, ali... kako ga se uopće usudila ostaviti? Caki ako za nj više ne bude života nakon njihova završnog razgovora, želio je to znati. Je li bilo planirano? Slučajnost? Impulzivno zastranjenje? Je li joj netko pomogao (osim pokojnog Petera Slowika i 'Kavalkade pički' iz Avenije Durham)? Što je radila otkad je stigla na asfalt ovog ljupkog grada na obali jezera? Kao konobarica? Istresala prdce iz plahti u nekoj rupi poput ove? Ne bih rekao. Bila je prelijena za fizički rad; dovoljno je samo se sjetiti kako je održavala kuću, a ni za što drugo nema kvalifikacije. Ako nosiš sise, ostaje ti samo jedan izbor. Sad je negdje u gradu, prodaje onu stvar na nekom uglu. Naravno da je tako; što inače? Bog je svjedok da je nikakva ševica, ali pička je nešto za što će muškarci platiti ako i ne čini ništa nego samo leži i malo slini od oduševljenja nakon što rodeo svrši. Da, naravno, vjerojatno je na cesti i prodaje onu stvar.

No pitat će je on o tome. Pitat će je o svemu. A kad dobije sve potrebne odgovore, sve odgovore koji su mu uopće potrebni od takvih kao što je ona, omotat će remen oko njezina vrata da ne može vikati, a tad će gristi... i gristi... i gristi. Usta i čeljust su ga još boljeli od onoga što je učinio Thumperu, židovskom Fantomu iz opere, ali neće dopustiti da ga to omete ili uspori. Ima tri percodana⁴⁵ na dnu putne torbe i popit će ih prije no što počne obrađivati svoju izgubljenu ovčicu, svoju slatku malu skitalicu Rose. A poslije, nakon što sve završi, nakon što percodani prestanu djelovati...

Ali to nije vidio, to nije želio vidjeti. Pretpostavljao je da neće biti poslije, samo tama. I to je u redu. Zapravo, duga doza tame možda je baš ono što bi mu liječnik prepisao.

Ležao je u krevetu i pio najbolji viski na svijetu, sagorijevao cigaretu za cigaretom, promatrao kako se dim diže prema stropu u svilenkastim vrpcama koje bi poplavjele kad bi prošle kroz mekanu bijelu svjetlost koja je isijavala iz kupaonice, a u mislima pecao Rosie na blinker. Pecao ju je na blinker, a njegova je udica klizila kroz vodu. A u vodi nije bilo ničeg i to ga je izluđivalo. Kao da su je oteli vanzemaljci ili nešto slično. U jednom trenutku, kad je već bio prilično pijan, spustio je upaljenu cigaretu u dlan i stisnuo šaku, zamišljajući da je to njezina ruka umjesto njegove, da je svojim rukama poklopio njezine, da njezine ruke čvrsto steže oko žara. A kad ga je zapeklo a raščihani se dim omotao oko njegovih prstiju, on šapne: “Gdje si Rosie? Gdje se skrivaš, kradljivice?”

Nedugo potom on utone u san. Probudio se oko deset sati u petak ujutro, neodmoren, mamuran i pomalo uplašen. Cijelu je noć sanjao čudne snove. U njima je još bio budan i ležao u krevetu, ovdje na devetom katu hotela Whitestone i svjetlo iz kupaonice još je mekano presijecalo tamu njegove sobe, a dim cigareta dizao se kroza nj u lelujavim plavim opnama. Jedino u svojim snovima vidio je filmske slike u dimu. Vidio je Rose u dimu.

Tu si, pomisli on dok ju je promatrao kako hoda kroz usahli vrt u prolomu oblaka. Rose je iz nekog razloga bila gola i on osjeti neočekivani ujed požude. Već osam ili više godina nije osjećao ništa pri pogledu na njezinu golotinju osim umorne odbojnosti, ali je sad drukčije izgledala. Zapravo, prilično dobro.

Nije riječ samo o gubitku težine, pomisli on u snu, iako se čini da je smršavila... barem malo. Uglavnom je to zbog nečeg u načinu na koji pokreće to čime raspolaže. Što je to?

Tad mu sine. Izgleda kao žena koja se s nekim jebe i koja se nije ni izdaleka zasitila. Da mu je ma i načas palo na um da posumnja u svoju procjenu - da kaže Zar Rosie? Sigurno se šališ, prijatelju -jedan pogled na njezinu kosu bio bi dovoljan da razriješi to pitanje jednom za svagda. Obojila ju je u kurvinsko plavu, kao da misli da je Sharon Stone ili možda Madonna.

On se zagleda u dimnu Rose kako odlazi iz mrtvog vrta i približava se potoku tako tamnom da je sličio više tinti nego vodi. Ona prijeđe preko njega po stazi od kamenja, raširenih ruku zbog ravnoteže i on shvati da u jednoj ruci drži mokru, zgužvanu krpu. Normanu je izgledala kao spavaćica i on pomisli: Zašto je ne odjeneš, besramnice? Ili očekuješ svog dečka da dođe i da ti precvika kartu? To bih volio vidjeti. Doista bih. Reći ću ti nešto - uhvatim li te da se samo držiš za ruku s nekim tipom kad te naposljetku uhvatim, policajci će naći njegov usrani miš kako mu viri iz šupka poput rođendanske svjećice.

No nitko ne dođe - barem ne u snu. Rose iznad njegova kreveta, dimna Rose, ode niz stazu kroz gaj stabala koja su izgledala mrtva kao... pa kao Peter Slowik Naposljetku ona stigne na čistinu na kojoj je stajalo stablo koje je izgledalo živo. Ona klekne, pokupi pregršt sjemenki i zamota ih u nešto što je izgledalo kao drugi komad spavaćice. Potom ustane, ode do stuba u blizini stabla (u snovima nikad ne znaš kakva zajebancija slijedi) i iščezne niz njih. Čekao je da se vrati kad osjeti neku nazočnost iza svojih leđa, nešto hladno i studeno poput propuha iz otvorene hladnjače za meso. Kao policajac imao je posla s mnogim prilično jezivim ljudima - vjerojatno najjeziviji s kojima su on i Harley Bissington povremeno imali posla bili su ovisnici o PCP-u⁴⁶ - i nakon stanovitog vremena razviješ osjećaj za njihovu nazočnost. Norman je to sad osjećao. Netko mu je prilazio s leda i ni na trenutak nije posumnjao da je riječ o nekom opasnom.

“Vraćam milo za drago”, šapne ženski glas. Bio je to umilan glas i mekan, ali i užasavajući. U njemu nije bilo razuma.

“I dobro je da je tako, gaduro”, reče Norman u snu. “Pokušaš li meni vratiti milo za drago promijenit ću ti lični opis, jebem ti.”

Ona vrisne, zvuk koji kao da je prodro ravno u središte njegove glave a da nije prošao kroz njegove uši i on osjeti kako je ona srnula na njega ispruženih ruku. On duboko udahne i rasprši dim. Žena iščezne. Norman osjeti kako je otišla. Nakratko je postojala jedino tama u kojoj je on spokojno lebdio, nedirnut strahovima i željama koje su ga progonile na javi.

Probudi se u deset i deset u petak ujutro i svrne pogled s ure pokraj kreveta na strop hotelske sobe, skoro očekujući da će ugledati sablasne obrise kako se miču kroz raspadajući plast dima cigareta. Naravno, nije bilo obrisa, ni sablasnih, nikakvih. A ni dima, kad je već riječ o tome - tek ustajali miris Pali Malla, in hoc signo vinces⁴⁷. Bio je tu samo detektiv Norman Daniels, koji leži na znojavom krevetu koji miriše na duhan i staru cugu. U ustima je imao okus kao da je sinoćnju večer proveo sišući vrh svježe ulaštene kordovanske cipele, a lijeva ga je ruka jebala. On otvori šaku i ugleda sjajni mjehur na sredini dlana. Zagleda se u nj, dok su golubi lepršali i gugutali jedan drugome na izmetom ukoričenom izbojku koji je prolazio pokraj njegova prozora. Naposljetku se prisjeti kako sije načinio mjehur cigaretom pa kimne glavom. Učinio je to jučer navečer jer nije mogao zamisliti Rosie kolikogod se trudio... a tad je, kao nadoknadu, čitave noći sanjao o njoj lude snove.

Položi dva prsta sa svake strane mjehura i stisne, polako pojačavajući pritisak dok mjehur nije puknuo. Obriše ruku o plahtu, uživajući u valovima žestoke boli. Ležao je i gledao u svoju ruku - gledao je kako u njoj kucka - otprilike minutu. Tad posegne ispod kreveta za svojom putnom torbom. Na dnu je bila limenka Sucreta⁴⁸, a u njoj desetak različitih pilula. Nekoliko je bilo stimulativnih, no većina je bila usporavajućih. U pravilu, Norman je znao da može ustati bez farmakološke pomoći; no problem je ponekad bio u tome kako zaspati.

Uzme percodan i zalije ga malim gutljajem viskija, pa ponovno legne, pogleda u strop i ponovno počne pušiti cigaretu za cigaretom, gaseći ih u prepunoj pepeljari kad bi bile na izmaku.

Ovog puta nije mislio na Rose, barem ne u prvom planu; ovaj je put razmišljao o vrtnoj zabavi, onoj koju priređuju njezine nove prijateljice.

Održat će se na Ettinger's Pieru, i ono što je vidio nije bilo ohrabrujuće. Pier je bio velik -kombinacija plaže, odmorišta za izletnike izabavišta -pa nije vidio načina na koji bi uspio patrolirati njime a da bude iole siguran da će je vidjeti na dolasku ili odlasku. Da ima šestero ljudi (mogla bi i četiri, kad bi znali svoj posao), osjećao bi se drukčije, ali je bio sam. Bila su tri ulaza (pod pretpostavkom da Rose ne stigne čamcem) i teško da bi mogao motriti na sva tri istodobno. To je značilo da će se morati ubaciti među ljude a ubaciti se među ljude moglo bi biti zaguljeno. Bilo bi lijepo kad bi mogao vjerovati da će Rose sutra biti jedina koja će ga prepoznati, no kad bi želje bile svinje, slanine nikad ne bi nestalo s polica. Morao je pretpostaviti da će ga tražiti a morao je pretpostaviti i da su žene dobile njegove fotografije od neke od svojih posestrimskih grupa iz njegova grada. Nije bio siguran koja riječ počinje slovom x, ali je počeo vjerovati da prva dva slova u riječi fax što je umjesto Frka Apsolutna.

To je bio samo dio problema. Drugi je dio bilo njegovo osobno uvjerenje, potvrđeno više nego jednim gorkim iskustvom, da je maskiranje recept za propast u ovakvim situacijama. Jedini brži, sigurniji put u propast na terenu, iako silno popularan, vjerojatno je ozvučiti se, pri čemu se može izgubiti sve što se postiglo u šest mjeseci praćenja i zamki ako neki klinac kojim slučajem upravlja čamcem ili autićem na daljinsko upravljanje u blizini mjesta na kojem si namjeravao umlatiti nekog govnara.

U redu, pomisli on. Ne živčani zbog toga. Sjeti se što je običavao govoriti stari Whitey Slater - stanje je onakvo kakvo jest. Jedino je pitanje kako ćeš se izvući iz njega. I da nisi pomislio odgađati. Njihova prokleta zabava je za manje od dvadeset četiri sata, i ako je ondje ne nađeš, mogao bi je loviti do Božića i ne naći je. Ako kojim slučajem nisi primijetio, ovo je veliki grad.

On ustane, uđe u kupaonicu i otušira se. Ruku s mjehurom gurne kroz plastični zastor. Odjene izblijedjele traperice i zelenu košulju neodređene boje, navuče svoju kapu s natpisom CHISOX, gurne jeftine naočale u džep od košulje, zasad. Siđe dizalom u predvorje i ode do kioska kupiti novine i kutiju hansaplasta. Dok je čekao glupana iza tezge da izračuna koliko mu treba vratiti, on pogleda preko ramena kroz staklo na stražnjem dijelu udubljenja za tisak Vidio je dizala za poslugu kroz to staklo, i dok je gledao, jedno se od njih otvori. Izađu tri sobarice brbljajući se i smijući se. Nosile su torbice i Norman zaključi da su krenule na ručak.

Već je vidio onu u sredini - vitka, zgodna, pahuljasta plava kosa - negdje. U idućem se trenutku sjeti. Onog dana kad je išao pogledati 'Kćeri i sestre'. Ta je plavuša nakratko hodala pokraj njega. Crvene hlače. Slatko dupence.

“Izvolite, gospodine”, reče prodavač. Norman gume sitniš u džep i ne pogledavši ga. Kao što nije ni pogledao u trojac sobarica dok je prolazio nekoliko centimetara od njih, pa čak ni u onu sa slatkim dupetom. Automatski ju je provjerio u svojoj memoriji, i to je bilo sve - bio je to refleks policajca, koljeno koje se trznulo samo od sebe. Njegova svijest usredotočila se na jedno, i jedino na to: najbolji način na koji bi on sutra ugledao Rose a da ona ne ugleda njega.

Uputio se niz hodnik prema izlaznim vratima kad začuje dvije riječi za koje mu se isprva učinilo da su izašle iz njegove glave: Ettinger's Pier.

Njegovi krupni koraci izgube ritam, srce mu se ubaci u petu brzinu a u mjehuru na ruci počne žestoko kuckati. Samo jedan preskočen korak i ništa više - malo krzmanje, a tad nastavi put prema vratima spuštene glave. Tko bi ga pogledao mogao bi pomisliti da je osjetio kratki grč u mišićima koljena ili lista, ništa više od toga, i to je bilo dobro. Nije se usudio krzmati, u tome je bio problem. Ako je žena koja je izgovorila te riječi jedna od pički iz njihova kluba u Aveniji Durham, mogla bi ga prepoznati bude li privlačio pozornost na sebe... možda ga je već prepoznala, ako je te čarobne riječi izgovorila ona slatkica pokraj koje je neki dan prelazio ulicu. Znao je da je to malo vjerojatno - kao policajac iz osobnog je iskustva znao da većina civilnog pučanstva zapanjujuće ništa ne primjećuje, da ti pamet stane - no s vremena na vrijeme to bi se ipak dogodilo. Ubojice i otmičari i pljačkaši banaka koji su izmicali zakonu dovoljno dugo da se nađu na FBI-evu popisu deset najtraženijih ljudi, odjedanput bi se našli ponovno iza brave, a onamo bi ih smjestio neki prodavač iz prodavaonice 7-Eleven⁴⁹ koji čita True Detective ili neka ženska iz prometne policije koja gleda sve televizijske serijale o stvarnom životu policajaca. Nije se usudio stati, ali-

-ali je morao stati.

Norman iznebuha klekne ulijevo od izlaznih vrata leđima okrenut ženama. Spustio je glavu i pretvarao se da veže cipelu.

“-bit će mi žao propustiti koncert, ali ako želim taj automobil, ne mogu ne-”

One izađu kroz vrata, ali to što je Norman čuo uvjerilo ga: ta je žena govorila o onoj vrtnoj zabavi, zabavi i koncertu koji će zaokružiti dan, a koji će održati nekakva grupa s nazivom Indian Girls, vjerojatno lezbe. Znači, postoji mogućnost da ta žena poznaje Rosie. Ne velika mogućnost -puno ljudi koji si nisu kao dva oka u glavi s onima iz 'Kćeri i sestara' doći će sutra na Ettinger's Pier-ali je ipak nekakva mogućnost. A Norman je bio čovjek koji je usrdno vjerovao u prevrtljivi prst sudbine. No problem je bio u tome da još nije znao koja je od njih tri izrekla one riječi.

Daj Bože da je Blondie, pomoli se on dok je brzo ustao i izašao kroz vrata. Daj Bože da je Blondie plavih očiju i slatke stražnjice. Bože, neka bude ona, može?

Naravno, bilo je opasno slijediti ih - nikad se ne zna kad bi jedna od njih mogla lijeno baciti pogled oko sebe i osvojiti super jackpot u igri prepoznavanja lica - ali u ovom trenutku nije mogao učiniti ništa drugo. Lijeno se vukao za njima, glave nehajno okrenute u stranu, kao da mu je krama u izlozima pokraj kojih je prolazio od životne važnosti.

“Kako danas napredujete s jastučnicama?” bačva crijeva koja je hodala u sredini upita druge dvije.

“Jednom u životu su sve na broju”, reče starija žena koja je hodala s vanjske strane. “A kod tebe, Pam?”

“Još ih nisam prebrojala, to me dotuče”, odgovori Blondie i one se sve nasmiju - tim visokim, hihotavim zvucima koji bi u Normana uvijek izazvali osjećaj kao da mu plombe pucaju u zubima. On se odmah zaustavi, zagleda u izlog trgovine sportske opreme i dopusti sobaricama da odmaknu. Bila je to ona -uto nije bilo sumnje. Blondie je izgovorila čarobne riječi Ettinger's Pier. Možda to mijenja sve, možda ne mijenja ništa. Sad je bio odveć uzbuđen da bi mogao zaključivati. U svakom slučaju, bila je to izvanredna sreća - čudo, slučajnost, prekretnica kakvoj se uvijek nadaš kad radiš na nekom teškom, ali izazovnom slučaju, prekretnica kakva se događa puno češće no što bi itko mogao povjerovati.

Zasad će to pohraniti u mozgu i nastaviti s planom A. Neće se uopće ni raspitivati o Blondie kad se vrati u hotel, barem ne zasad. Znao je da se zove Pam, a to je već puno za početak.

Norman ode do autobusne postaje, pričeka petnaest minuta da stigne autobus za zračnu luku pa uskoči u nj. Vožnja je bila duga; terminal je bio na kraju grada. Kad se naposljetku iskrcao ispred Terminala A, navuče tamne naočale, prijeđe ulicu i krene prema parkiralištu bez vremenskog ograničenja. Prvi automobil u koji je pokušao provaliti bio je ondje tako dugo da je akumulator crknuo. Drugi, Ford Tempo neodređene boje i oblika, odmah se upali. Norman reče muškarcu u naplatnoj kućici da je bio u Dallasu tri tjedna i da je izgubio potvrdu. Uvijek ih gubi, reče. Gubi i potvrde za rublje, a kad ode podići fotografije u foto-studio uvijek mora pokazivati vozačku dozvolu. Muškarac u naplatnoj kućici nije prestajao kimati glavom kao što ljudi čine kad slušaju dosadnu priču koju su već čuli deset tisuća puta. Kad mu je Norman skrušeno ponudio dodatnih deset dolara u zamjenu za potvrdu, muškarac u kućici malo živne. Novac nestane.

Norman Daniels odveze se iz parkirališta u skoro istom trenutku u kojem je Robbie Lefferts ponudio njegovoj odbjegloj ženi ono što je on nazvao 'solidnijim poslovnim aranžmanom'.

Tri kilometra niže, Norman se sparkira iza izubijanog Le Sabrea i zamijeni tablice. Poslije još tri kilometra, zaustavi se ispred praonice automobila. Okladio se sa sobom da će Tempo biti tamno-plav, ali je izgubio okladu. Bio je zelen. Nije to smatrao važnim - muškarac u naplatnoj kućici skinuo je pogled sa svog malog crno-bijelog televizora kad mu je deset dolara osvanulo pod nosom - ali je bolje igrati na sigurno. Povećava osjećaj lagode.

Norman upali radio i nađe postaju sa starim pjesmama. Pjevala je Shirley Ellis i on zapjeva zajedno s njom dok je Shirley davala naputke: “If the first two letters are ever the same I Drop them both and say the name I Like Barry-Barry, drop the B, oh-Arry! That's the only rule that is contrary.⁵⁰“ Norman shvati da zna svaku riječ te glupe stare pjesme. Kakav je to svijet u kojem se ne možeš sjetiti kvadratne jednadžbe ili konjugacije francuskog glagola avoir dvije godine nakon što izađeš iz srednje škole, ali na pragu četrdesete još se sjećaš Nick-Nick-bo-bik, banana-fana-fo-fik, fi-fi-mo-mik, Nick? Pa kakav ti je to svijet?

Onaj koji mi izmiče, smireno pomisli Norman, i zaista, činilo se da je to istina. Kao u onim filmovima znanstvene fantastike u kojima astronauti gledaju kako se Zemlja brzo smanjuje na njihovim monitorima, najprije u kuglu, pa novčić, pa sićušnu užarenu točkicu, pa je nestane. Tako je sad bilo u njegovoj glavi - svemirski brod koji je krenuo na petogodišnju misiju da istraži nove svjetove i ode gdje čovjek nije prije bio. Svemirski brod Norman, približava se brzini svjetlosti.

Shirley Ellis završi s pjesmom i počne nešto od Beatlesa. Norman okrene gumb za jačinu tona tako jako da ga je slomio. Danas nije želio slušati nikakvo hipi-čipi sranje kao što je 'Hey Jude'.

Bio je još tri kilometra od mjesta gdje počinje grad kad ugleda trgovinu s nazivom 'Vojnički logor'. VOJNE ZALIHE KAKVIH NEMA! pisalo je na natpisu na pročelju i iz nekog razloga on zbog tog prasne u smijeh. Pomisli da je to na neki način najneobičniji slogan koji je vidio u životu; činilo se da znači nešto, ali je bilo nemoguće reći točno što. Natpis ionako nije važan. U trgovini se vjerojatno mogla nabaviti stvar koju je tražio, a tako je i bilo.

Iznad srednjeg prolaza stajao je veliki platneni natpis UVIJEK SPRIJEČI, NIKAD NE LIJEČI. Norman pregleda tri različite vrste 'plina za omamljivanje ' punjenja sa suzavcem, izbor nindža šurikena (savršeno oružje za kućnu obranu ako te napadne slijepi paralitik), plinski revolveri koji su ispaljivali gumene metke, praćke, bokseri obični i sa šiljcima, toljage i bole, bičevi i zviždaljke.

Na polovici prolaza stajala je staklena vitrina u kojoj se nalazio po Normanovu mišljenju jedini zaista koristan predmet u trgovini 'Vojnički logor'. Za šezdeset tri dolara i pedeset centi on kupi šoker koji bi, kad bi se pritisnulo okidač, proizveo snažan (iako vjerojatno ne jačine 90.000 volti kako je obećavala naljepnica) strujni udar između svoje dvije čelične šipke. Norman je to oružje smatrao jednako opasnim kao i malokalibarski revolver, a najbolje je bilo to što se nije morao nigdje potpisati da bi ga kupio.

“Oete deevolnu baeriu uto?” upita prodavač, mladić glave u obliku metka sa zečjom usnicom. Nosio je na sebi pamučnu majicu na kojoj je pisalo BOLJE IMATI ORUŽJE I NE TREBATI GA NEGO GA TREBATI A NEMATI. Normanu je izgledao kao čovjek kojemu su roditelji možda krvni srodnici. “Je na to adi - deevoli.”

Norman shvati što mladić sa zečjom usnicom pokušava reći i kimne glavom. “Dajte mi dvije”, reče on. “Kad je bal, nek je bal.”

Mladić se nasmije kao da je to najsmješnija rečenica koju je ikad čuo, smješnija čak i od Vojne zalihe kakvih nema!, a tad se sagne, izvadi dvije baterije od devet volti ispod tezge i položi ih pokraj Normanova Omega šokera.

“Tealo bi bit doa!” reče mladić pa se ponovno nasmije. Prođe jedan trenutak a tad Norman i ovo shvati pa se nasmije zajedno s Mladim gospodinom Zečjom usnom. Poslije je shvatio da je to bio trenutak u kojem je dostigao brzinu svjetlosti i sve su se zvijezde pretvorile u crte. Punom snagom naprijed, gospodine Sulu - ovaj put proći ćemo daleko izvan domašaja Klingonskog carstva.

Odveze ukradeni Tempo natrag u grad, u četvrt u kojem su nasmiješene manekenke s reklama za cigarete bile crnkinje a ne bjelkinje, nade brijačnicu s dražesnim nazivom 'Šišaj me polako '. On uđe i zatekne mladog crnca šarmerskih brčića kako sjedi u starinskom brijačkom stolcu. Na glavi je imao slušalice od walkmana a u krilu primjerak časopisa Jet⁵¹.

“Što hoćete?” upita crni brijač. Vjerojatno se obrecnuo jače no što bi se obrecnuo na crnca, ali nije to učinio neuljudno. Prema ovakvom se tipu ne ponašaš neuljudno ako nemaš jako dobar razlog, posebice kad si sam u brijačnici. Bio je visok najmanje metar osamdeset pet centimetara, imao široka ramena i snažne, mišićave noge. A i mirisao je kao policajac.

Iznad zrcala visjele su fotografije Michaela Jordana, Charlesa Barkleya i Jalena Rosea. Jordan je bio odjeven u bejzbolski dres Birmingham Baronsa. Iznad njegove slike stajao je komadić papira na kojem je štampanim slovima pisalo NEKADAŠNJI I BUDUĆI BULL. Norman pokaže prstom. “Ošišajte me tako”, reče on.

Crni se brijač oprezno zagleda u Normana, kao da najprije provjerava da nije pijan ili drogiran a zatim da se ne šali. Ovo drugo je bilo teže nego ono prvo. “O čemu ti to, brate? Želiš li reći da hoćeš na nulericu?”

“Upravo tako”, Norman prođe rukom kroz kosu, gustu i crnu, u kojoj su tek nedavno počele nicati sjedine na sljepoočicama. Nije bila osobito kratka ni osobito duga. Nosio je jednaku duljinu skoro dvadeset godina. Pogleda se u zrcalo, pokušavajući zamisliti kako će izgledati, ćelav kao Michael Jordan, samo bijel. Nije mu uspjelo. Bude li sreće, to neće uspjeti ni Rose ni njezinim novim prijateljicama.

“Siguran si?”

Odjedanput Normana obuzme skoro mučna želja da udarcem u glavu obori ovog mladića na pod, klekne mu na prsni koš, sagne se i odgrize mu gornju usnicu, šarmerski brk i sve. A pretpostavljao je i da zna zašto. Sličio je onom nezaboravnom kurcoljupcu, Ramonu Sandersu. Onom koji se pokušao okoristiti karticom koju je ukrala ona njegova gadura od žene.

Oh, brijaču, pomisli Norman. Oh brijaču, tako si blizu da postaneš zalazeće sunce. Postavi još jedno pitanje, reci mi u lice još jednu krivu riječ, i samo će to ostati od tebe. A ne mogu ti ništa reći; ne bih te mogao upozoriti čak ni kad bih želio, jer je moj glas fitilj koji mi je potreban. Tako, eto, stoji stvar, pa prijeđimo na stvar.

Brijač se još jednom dugo, pomnjivo zagleda u nj. Norman je ostao stajati na mjestu i dopustio mu to. Sad se osjećao smireno. Što se dogodi, dogodit će se. Sve je u rukama tog crnog jopća.

“Dobro, vjerojatno jesi”, naposljetku će brijač. Glas mu je bio blag i razoružavajući. Norman opusti desnu ruku, koju je zabio duboko u džep i njome čvrsto stiskao ručku šokera. Brijač odloži časopis na tezgu pokraj svojih bočica tonika i kolonjske vode (ondje je bila i mala mjedena pločica na kojoj je pisalo SAMUEL LOWE), pa ustane i otrese plastičnu pregaču. “Ako želiš biti kao Mike, neka bude.”

Poslije dvadeset minuta, Norman je zamišljeno zurio u svoj odraz u zrcalu. Samuel Lowe stajao je pokraj njegova stolca i gledao u njega. Lowe je izgledao zabrinuto, ali i zainteresirano. Izgledao je kao čovjek koji je vidio nešto poznato iz potpuno nove perspektive. U međuvremenu su ušle još dvije mušterije. I one su gledale Normana i imali jednako zadovoljan izraz lica.

“Čovjek je zgodan”, reče jedna od novih mušterija. Izgovori to tonom blagog iznenađenja i više kao za sebe.

Norman si još nije mogao utuviti u glavu da je čovjek u zrcalu ipak on. On namigne i čovjek u zrcalu namigne, on se nasmiješi i čovjek u zrcalu se nasmiješi, on se okrene i čovjek u zrcalu se okrene, ali nije pomoglo. Prije je imao čelo policajca; sad je imao čelo profesora matematike, čelo koje je sezalo u stratosferu. Nije se mogao načuditi glatkim, na neki način putenim oblinama svoje obrijane lubanje. I njezinoj bjelini. Nije zamišljao da je tamnoput, ali u usporedbi s njegovom bjeličastom lubanjom, ostatak njegove kože bio je smeđ poput kože spasilaca s plaže. Glava mu je izgledala neobično lomna, i neobično savršena da bi pripadala ljudima poput njega. Da bi pripadala ikojem živom biću, poglavito muškom. Izgledala je kao izrađevina od delftskog porculana.

“Čovječe, uopće nemaš lošu glavu”, reče Lowe. Reče to bojažljivo, ali Norman nije imao osjećaj da mu pokušava laskati i to je bilo dobro, jer Norman nije bio raspoložen da mu netko kadi tamjanom. “Dobro izgleda. Mlađe. Zar ne, Dale?”

“Nije loše”, drugi pridošlica se složi. “Nimalo nije loše.”

“Koliko ste ono rekli?” Norman upita Samuela Lowea. Pokušavao se okrenuti od zrcala i malo ga uznemiri i uplaši to što mu je pogled pokušavao pratiti tjeme, vidjeti kako izgleda odostraga. Onaj osjećaj odvojenosti u njemu bio je jači nego ikad. On nije bio čovjek u zrcalu, čovjek s obrijanom glavom učenog izgleda koja se diže iznad gustih crnih obrva; kako bi mogao biti? Ovo je neki neznanac, to je sve, neki bajkoviti Lex Luthor, koji sprema neku psinu u Metropolisu, pa njegovi postupci odsad nadalje više neće biti važni. Odsad više ništa nije važno. Osim da uhvati Rose, dabome. I da porazgovara s njom.

Izbliza.

Lowe ga je ponovno oprezno zagledavao, prekidajući taj pogled brzim pogledima prema druge dvije mušterije i Norman shvati da provjerava hoće li mu oni priskočiti u pomoć ako ovaj krupni bijelac - krupni bijelac obrijane glave - iznenada pomahnita.

“Oprostite”, reče Norman, pokušavajući govoriti glasom blagim i pomirljivim. “Nešto ste rekli, zar ne? Što ste rekli?”

“Rekao sam da mi trideset dolara zvuči umjereno. A tebi?”

Norman iz lijevog prednjeg džepa izvadi presavijeni svežanj novčanica, izvadi dvije od dvadeset dolara ispod pocrnjele kvačice i ispruži ih.

“Trideset mi zvuči premalo”, reče on. “Primite četrdeset, zajedno s mojim isprikama. Izvrsno ste obavili posao. Samo što sam imao užasan tjedan.” Prijatelju, ne znaš ni polovicu toga, pomisli on.

Samuelu loweu vidljivo lakne i on uzme novac. “Nema veze, brate”, reče on. “A ni ja se nisam šalio - nemaš uopće lošu glavu. Nisi Michael, ali nitko nije Michael.”

“Osim Michaela”, reče novopridošlica Dale. Tri se crnca od srca nasmiju i kimnu si glavom. Iako ih je svu trojicu mogao pobiti da ne trepne okom, Norman kimne glavom i nasmije se zajedno s njima. Pridošlice u brijačnici promijenile su situaciju. Ponovno je bilo vrijeme za oprez. Smijući se, on izađe.

Trio tinejdžera, crnaca, stajao je oslonjen na ogradu blizu Tempa, ali se nisu potrudili učiniti nešto automobilu, vjerojatno zato što je bio preveliki krš da bi se petljali oko njega. Sa zanimanjem su se zagledali u Normanovu blijedu bijelu glavu, pa se pogledali i zakolutali očima. Imali su otprilike četrnaestak godina, dječaci bez problema. Onaj u sredini zausti da će reći: “Mene gledaš?” kao Robert De Niro u filmu Taksist. Norman kao da je to osjetio i zapilji se u njega - činilo se, samo u njega, nimalo se ne obazirući na drugu dvojicu. Dječak u sredini zaključi da mora još malo raditi na svojoj imitaciji De Nira i odustane.

Norman ude u svoj svježe oprani ukradeni automobil i odveze se. Šest ulica bliže središtu grada on uđe u prodavaonicu polovne odjeće s nazivom 'Odsviraj to ponovno, Sam '. U trgovini je bilo nekoliko mušterija koje su razgledavale odjeću i one ga pogledaju, no to je bilo u redu. Normana nije smetalo da ga gledaju, posebice ako su obraćali pozornost uglavnom njegovoj svježe obrijanoj lubanji. Ako gledaju u njegovo tjeme, neće imati pojma kakvo je imao lice pet minuta nakon njegova odlaska.

Nađe motorističku jaknu koja je ljeskala od zakovica i zatvarača i malih srebrnih lanaca i škripala svakim naboram kad ju je skinuo s vješalice. Prodavač zausti da će zatražiti dvije stotine četrdeset dolara za jaknu, no pogleda u užegle oči koje zure u nj ispod te grozne bijele pustinje svježe obrijane lubanje i reče Normanu da jakna stoji stotinu osamdeset, plus porez. Spustio bi cijenu da se Norman cjenkao, ali se Norman nije cjenkao. Bio je umoran, u glavi mu je bubnjalo, želio se vratiti u hotel i ispavati se. Želio je prespavati do sutra. Potrebno mu je što više odmora, jer će sutra imati puno posla.

Na povratku se još dvaput zaustavi. Prvi put u trgovini koja je prodavala ostomijske potrepštine. Ovdje Norman kupi polovna invalidska kolica bez motora koja će stati, preklopljena, u prtljažnik njegova Tempa. Tad ode u Ženski kulturni centar i muzej. Ovdje plati šest dolara za ulaz, ali ne pogleda izloške i ne zaviri u dvoranu gdje se vodila rasprava o prirodnom porođaju. Obavi brzu kupovinu u trgovini suvenira, pa ode.

Kad se vratio u Whitestone, ode u sobu ne raspitujući se o Blondie sa slatkom stražnjicom. U stanju u kojem je bio, ne bi si dopustio od nekog zamoliti čašu soda-vode. U njegovoj netom obrijanoj glavi tutnjalo je kao u kovačnici, oči su mu kuckale u dupljama, zubi su ga boljeli a u čeljusti bubnjalo. A najgore je bilo to što mu se činilo da mu mozak poskakuje iznad njegove glave kao veliki balon na paradi robne kuće Macy's na Dan zahvalnosti; kao da je bio pričvršćen za ostatak njegova tijela slabom uzicom koja bi se mogla svakog trenutka prekinuti. Morao je leći. Spavati. Možda će mu se tad mozak vratiti u glavu, gdje mu je mjesto. A glede Blondie, najbolje će biti da se prema njoj odnosi kao prema asu u rukavu, nečemu što valja upotrijebiti jedino u slučaju krajnje nužde. Razbij staklo u slučaju nužde.

Norman je ponovno legao u krevet u četiri sata u petak poslije podne. Ono kuckanje u sljepoočicama više nije sličilo mamurluku; sad je to bila jedna od glavobolja koju je nazivao svojim 'specijalitetima'. Imao ih je često kad bi puno radio; otkad je Rose otišla a njegov se slučaj s drogom zahuktao, dvije tjedno nisu bile ništa neuobičajeno. Dok je ležao u krevetu i gledao u strop, oči su mu suzile, iz nosa mu je curilo a oko rubova predmeta vidio je smiješne pulsirajuće žareće zupčaste uzorke. Bolje dosegla razinu kad se činilo da u središtu glave ima neki jezivi fetus koji se pokušava roditi; razinu kad se više ništa nije moglo učiniti osim skutriti se i čekati da prođe, a moglo ju se preživjeti tako da se preživljava trenutak po trenutak, prelazi od jednog do drugog kao što bi netko prešao preko potoka skačući s kamena na kamen. To dovuče u sjećanje neku ludu misao koja se nije mogla probiti pokraj neumoljivog bubnjanja u glavi i Norman je ostavi na miru. Trljao je tjeme rukom naprijed-natrag. Glatkoća tog dijela nije bila nešto što bi osjećao dijelom sebe; kao da dodiruje površinu svježe polakiranog automobila.

“Tko sam ja?” upita on praznu sobu. “Tko sam ja? Zašto sam ovdje? Što to činim? Tko sam?”

Prije no što je uspio nabosti odgovor na neko od ovih pitanja, on zaspi. Bol ga je slijedila prilično daleko u besane dubine njegova sna, poput loše no uporne zamisli, ali naposljetku joj Norman umakne. Glava mu utone na jednu stranu jastuka a nešto što nije bilo suza iscuri mu iz lijevog oka i lijeve nosnice i spuzne niz obraz. Počne promuklo hrkati.

Kad se probudio poslije dvanaest sati, u četiri sata u subotu ujutro, glavobolje je nestalo. Osjećao se svježe i okrijepljeno, kao što se skoro uvijek osjećao nakon jedne od svojih specijalnih migrena. Sjedne u krevetu, spusti stopala na pod i pogleda kroz prozor u tamu. Na izbojku su stajali golubovi i gugutali čak i u snu. On je znao, potpuno i sigurno bez trunka sumnje, da će ovaj dan biti svršetak glavobolja. Vjerojatno i njegov svršetak, ali to je manje važno. Zbog spoznaje da više neće biti glavobolja, nikad, to mu se učini kao poštena pogodba.

Na drugoj strani sobe, njegova nova kožna jakna visjela je preko stolca poput crnog bezglavog duha.

Probudi se rano, Rose, pomisli on skoro nježno. A da se probudiš rano, šećeru i medu, i dobro pogledaš izlazak sunca? Trebala bi se nagledati dosita jer je to posljednji koji ćeš vidjeti.

2

Rosie se probudi nekoliko minuta poslije četiri sata u subotu ujutro i rukom napipa svjetiljku pokraj kreveta, užasnuta, uvjerena da je Norman u sobi s njom, sigurna da osjeća miris njegove kolonjske vode, svi moji kolege upotrebljavaju English Leather ili ne upotrebljavaju ništa.

Skoro je prevrnula svjetiljku na pod u panici da dođe do svjetla, no kad se naposljetku svjetiljka upalila (postolje je visjelo iznad ponora) strah je brzo mine. Bila je to samo njezina soba, mala, uredna, obična i jedini miris koji je osjećala bio je slab miris njezine kože tople od sna. Nema nikog osim nje... i Rose Madder, naravno. No Rose Madder je sklonjena na sigurno u ugrađeni ormar, gdje bez sumnje još stoji podignute ruke kojom zasjenjuje oči i gleda nizbrdo u ruševine hrama.

Sanjala sam ga, pomisli ona kad se uspravila u krevetu. Ponovno sam sanjala ružan san o Normanu, zato sam se probudila tako uplašena.

Gurne svjetiljku dublje na stolić. Ona zvecne o grivnu. Rosie je podigne i zagleda se u nju. Čudno, kako se bilo teško sjetiti

(čega se moraš sjetiti)

kako je došla do te drangulije. Je li ju kupila u Billovoj trgovini, budući da je izgledala poput grivne koju je nosila žena s njezine slike? Nije znala i to ju je mučilo. Kako si mogla zaboraviti

(što trebaš zaboraviti)

takvo što?

Rosie ostavi grivnu, koja je izgledala teška kao da je zlatna ali je vjerojatno samo pozlaćeni lim i pogleda kroz nju na drugu stranu sobe, poput žene koja gleda kroz teleskop.

Kad je to učinila, vrati joj se dio njezina sna i ona shvati da se u snu uopće nije radilo o Normanu, nego o Billu. Bili su na njegovu motoru, no umjesto daju je odveo na izlet pokraj jezera, odveo ju je niz stazu koja je zavijala sve dublje i dublje u mračnu šumu uvelih stabala. Nakon nekog vremena stigli su na čistinu, a na toj je čistini stajalo jedno jedino živo stablo, krcato plodovima boje tunike Rose Madder.

Oh, kako predivno predjelo! Bili je viknuo radosno, skočio s motora i požurio prema stablu. Čuo sam za ovo voće - pojedeš jedan plod i dobiješ oči na leđima, pojedeš dva ploda i živiš zauvijek!

Ovdje je san prešao granicu između ružnog sna i noćne more. Znala je nekako da voće s tog stabla nije čarobno nego silno otrovno i ona potrči prema Billu, želeći ga zaustaviti prije no što zagrize ujedan od tih primamljivih plodova. Ali se Bili nije dao uvjeriti. On je zagrli, lagano je privine k sebi i reče, Ne budi smiješna, Rosie - znam kako izgleda šipak, a ovo nije šipak

Tad se probudila, drhteći u tami i misleći ne na Billa nego na Normana... kao da Norman leži u krevetu negdje u blizini i razmišlja o njoj. Od te pomisli Rosie prekriži ruke na prsima i zagrli se. To je bilo i te kako moguće. Ona spusti grivnu na stol, požuri u kupaonicu i otvori tuš.

Njezin uznemirujući san o Billu i otrovnom voću, njezina pitanja o tome gdje ili kako je došla do grivne i njezini zbunjujući osjećaji u vezi sa slikom koju je kupila, pa izvadila iz okvira, pa sakrila u ormaru kao tajnu... sve je to izblijedjelo pred važnijim i neposrednijim problemom: njezinim izlaskom s Billom. Danas izlazi s njim, i svaki put kad bi pomislila na to, osjetila bi u grudima nešto slično užarenoj žici. Bila je i prestrašena i sretna, ali je ponajviše bila radoznala. Njezin randevu. Njihov randevu.

Ako uopće i dođe, zlokobno joj šapne nutarnji glas. Znaš, to bi sve mogla biti šala. A možda si ga prestrašila.

Rosie je namjeravala zakoračiti pod vodu ali u posljednji trenutak shvati da na sebi još ima gaćice.

“Doći će”, promrmlja ona kad se prignula i skinula ih. “Doći će on. Znam da hoće.”

Kad se sagnula ispod mlaza i posegnula za šamponom, glas u njezinoj podsvijesti - drukčiji glas, ovog puta - šapne, Zvijeri će se boriti.

“Što?” Rosie se ukoči držeći plastičnu bočicu u jednoj ruci. Uplašila se a nije znala zašto. “Što si rekla?”

Ništa. Nije se čak ni mogla točno sjetiti kako je glasila ta misao, samo da je to bilo još nešto u vezi s onom prokletom slikom što joj se uvuklo u mozak poput refrena pjesme koju ne možete zaboraviti. Kad je počela sapunati kosu, Rosie naglo odluči riješiti se slike. Taje pomisao oraspoloži, poput namjere da se čovjek riješi neke loše navike - pušenja, pijenja za ručkom - pa kad je izašla ispod tuša, pjevušila je.

3

Bill je nije želio mučiti sumnjom pa nije zakasnio. Rosie je dovukla jedan kuhinjski stolac do prozora tako da može gledati dolazi li (učinila je to u sedam i petnaest, puna tri sata nakon što je izašla ispod tuša) a u osam dvadeset pet motor s prenosivim hladnjakom privezanim za prtljažnik zaustavi se najednom od slobodnih prostora ispred zgrade. Vozačeva je glava bila pokrivena velikom plavom kacigom a i kut pod kojim je gledala bio je nepovoljan pa nije mogla vidjeti njegovo lice, ali je znala da je to on. Obrisi njegovih ramena već su joj bili prepoznatljivi. On još jednom zaturira, pa ugasi motor i posluži se petom čizme da spusti Harleyevu stojnu nožicu. Zabaci jednu nogu i na trenutak se obris njegova bedra jasno ocrta ispod njegovih izblijedjelih traperica. Rosie osjeti kako ju je prožeo drhtaj bojažljive ali nesumnjive požude i ona pomisli: O tome ću razmišljati večeras dok budem čekala da zaspim; to ću vidjeti. A budem li imala jako, jako puno sreće, o tome ću sanjati. Pomisli da bi ga mogla pričekati u stanu, dopustiti mu da dođe po nju kao što to čine djevojke koje u udobnosti roditeljskog doma čekaju momka koji će ih odvesti na ples na svršetku školske godine, čekaju i nakon što on stigne, zaviruju odjevene u svoje večernje haljine bez naramenica iza zavjesa prozora svojih spavaćih soba, smješkaju se malim tajanstvenim smiješkom gledajući kako on izlazi iz svježe opranog i ulaštenog očevog automobila i prilazi vratima, od nelagode popravlja leptir-mašnu ili poteže svoj svileni pojas.

Palo joj je to na um, a tad otvori vrata ormara, gume ruku i izvuče pulover. Požuri niz hodnik, navlačeći ga na sebe u hodu. Kad je stigla do vrha stuba i ugledala ga na pola puta, glave podignute prema njoj, Rosie pomisli kako je sad ona u najboljim godinama: prestara da bude čedna zbog čednosti, a ipak premlada da ne bi vjerovala kako se neke nade - one zaista važne - mogu pokazati opravdanima usprkos svemu. “Bok”, reče ona gledajući ga odozgo. “Točan si.” “Naravno”, reče on, gledajući u nju odozdo. Izgledao je pomalo iznenađeno. “Ja sam uvijek točan. Tako sam odgojen. Mislim da mi je to usađeno u gene.” On joj pruži ruku u rukavici, poput filmskog kavalira. Nasmiješi se. “Spremna?”

Na to pitanje još nije znala kako odgovoriti, pa mu zato ona priđe, uhvati ga za ruku i dopusti da je povede niza stube na sunce koje je plavilo prvu lipanjsku subotu. On je postavi na rub pločnika pokraj nagnutog motora, odmjeri je kritično od glave do pete, pa odmahne glavom. “Ne i ne, ovaj pulover nije dovoljan”, reče on. “Na svu sreću, moje izviđačko iskustvo nikad me nije napustilo.”

S obje strane Harleyeva prtljažnika bile su prtljažne torbe. On otkopča jednu i izvadi kožnu jaknu sličnu svojoj: džepovi sa zatvaračima dolje i gore s obje strane, ali inače crna i jednostavna. Bez zakovica, epoleta, munja ili drangulija. Bila je manja od one koju je nosio Bili. Ona je pogleda kako visi u njegovim rukama kao krzno, dok ju je mučilo pitanje koje se neizbježno nametalo.

On primijeti taj pogled, odmah shvati o čemu je riječ i odmahne glavom. “Tatina jakna. Naučio me voziti motor na nekom starom motoru koji je uzeo u zamjenu za stol za ručavanje i komplet pokućstva za spavaću sobu. Kad je navršio dvadeset jednu godinu, prešao je na tom motoru cijelu Ameriku. Moralo ga se pokrenuti udarcem noge, a ako bi se mjenjač zaboravio staviti u 1er, bio je sklon strelovito odjuriti ispod tebe.”

“Što se dogodilo? Je li ga razbio?” Ona se nasmiješi. “Jesi li ga ti razbio?”

“Nijedno od toga. Umro je od starosti. Otad se u Obitelji Steiner kupuju samo Harleyi. Ovo je tip Heritage, od tisuću tri stotine četrdeset pet kubika.” On nježno dodirne kućište motora. “Tata ga nije vozio već oko pet godina.”

“Dosadio mu je?”

Bili odmahne glavom. “Ne, ima mrenu.”

Ona se uvuče u jaknu. Nagađala je da je Billov otac najmanje osam centimetara niži i dvadesetak kilograma lakši od svog sina, ali je jakna ipak komično visjela na njoj, skoro do koljena. No bila je topla i ona povuče zatvarač do brade nekom vrstom putene naslade.

“Dobro izgledaš”, reče on. “Pomalo smiješno, kao dijete koje se odijeva u odjeću odraslih, ali dobro. Zaista.”

Ona pomisli da bi sad mogla reći što nije mogla kad su ona i Bili sjedili na klupi i jeli hrenovke u pecivu, i odjedanput joj se učini jako važnim da to sad kaže.

“Bili?”

On je pogleda lagano se smiješeći, ali su mu oči bile ozbiljne. “Da?” “Nemoj me povrijediti.”

On se zamisli nad tim, zadržavši onaj lagani smiješak no i dalje ozbiljnih očiju, a tad odmahne glavom. “Ne, neću.”

“ Obećaješ?”

“Aha. Obećajem. Dođi, popni se. Jesi li ikad jahala na željeznom poniju?” Ona odmahne glavom.

“Ovi mali klinovi su za tvoje noge.” On se sagne nad stražnji dio motora, prekopa ondje i izvadi kacigu. Ona se nimalo ne iznenadi kad ugleda da je crveno-ljubičaste boje. “Evo ti kanta za mozak.”

Ona je natakne na glavu, nagne se naprijed, pogleda se ozbiljno u jedan od Harleyevih retrovizora pa prasne u smijeh. “Izgledam kao nogometaš!”

“I to najljepši član momčadi.” On je uhvati za ramena i okrene. “Kopča se ispod brade. Čekaj, dopusti meni.” Na trenutak je njegovo lice bilo na udaljenosti poljupca od njezina, i njoj se zavrti u glavi jer je znala da će mu, ako je on poželi poljubiti, ovdje na sunčanom pločniku dok ljudi oko njih idu za svojim neužurbanim jutarnjim nedjeljnim poslovima, ona to dopustiti.

Tad se on odmakne.

“Je li prečvrsto stegnuto?” Ona odmahne glavom. “Sigurno?”

Ona kimne.

“Da te čujem, reci nešto.”

“Nie pevesto tegnuto”, reče ona i prasne u smijeh kad ugleda njegov izraz lica. A tad se on nasmije s njom.

“Spremna?” ponovno je on upita. Još se smiješio, ali mu je izraz u očima ponovno postao ozbiljan i zamišljen, kao da je znao da su se upustili u ozbiljan pothvat, u kojem svaka riječ ili pokret mogu imati dalekosežne posljedice.

Ona stisne šaku, lupne po kacigi i nervozno se nasmiješi. “Mislim da jesam. Tko sjeda prvi, ti ili ja?”

“Ja.” On prebaci nogu preko sjedišta Harleya. “A sad ti.”

Ona oprezno prebaci nogu i položi ruke na njegova ramena. Srce joj je jako brzo udaralo.

“Ne”, reče on. “Oko mog struka, može? Moram imati ruke slobodne za upravljanje.”

Ona provuče ruke između njegovih ruku i slabina i čvrsto se uhvati oko njegova ravnog trbuha. Ponovno joj se učini kao da sanja. Je li sve ovo posljedica jedne male kapi krvi na plahti? Trenutačne odluke da izađe kroz svoja ulazna vrata i ne zaustavi se? Je li to moguće?

Dragi Bože, molim te, neka ovo ne bude san, pomisli ona.

“Noge su ti na klipovima?”

Ona ih podigne i zatreperi od straha i ushita kad Bili podigne motor i čizmom gume nožicu. Sad, kad su ih samo njegova stopala držala u ravnoteži, to je podsjeti na trenutak kad se posljednji plovak čamca odveže i on pluta pokraj mola, kimajući slobodnije na valovima nego dotad. Nagne se malo bliže njegovim leđima, zatvori oči i duboko udahne. Miris suncem ugrijane kože bio je prilično sličan kakvim ga je zamišljala i to je bilo dobro. Sve je bilo dobro. Zastrašujuće i dobro.

“Nadam se dati se ovo sviđa”, reče Bili. “Doista.”

On pritisne dugme na desnoj ručki i Harley strelovito pojuri ispod njih. Rosie poskoči i klizne bliže njemu. Njezin se stisak pojača i postane malo manje plah.

“Sve u redu?” vikne on.

Ona kimne glavom, shvati da on to ne može vidjeti, pa vikne da je sve u redu. Trenutak potom rub pločnika s njihove lijeve strane valjao se unatrag. On brzo pogleda preko njezina ramena da provjeri druga vozila pa se zanjiše preko Ulice Trenton na desnu stranu. Nije to bilo kao skrenuti u automobilu; motor se nagnuo u stranu, poput malog zrakoplova koji se namješta za slijetanje na pistu. Bili zavrne gas i Harley poskoči naprijed, vjetar zaklopara u Roseinoj kacigi i ona se nasmije.

“I mislio sam da će ti se svidjeti!” Bili joj dovikne preko ramena kad su stali na semaforu na uglu. Kad je spustio nogu na zemlju bilo je to kao da su ponovno privezani za čvrsto tlo, ali najtanjom uzicom. Kad se upalilo zeleno svjetlo, motor ponovno urlikne pod njom, ovog puta s više autoriteta, i oni skrenu u Aveniji Deering koja prolazi pokraj Bryant Parka i valja se kroz sjene starih hrastova otisnutih na pločniku poput mrlja od tinte. Rosie pogleda preko njegova desnog ramena i ugleda sunce kako ih vodi kroz stabla, bliješti joj u oči poput heliografa, a kad je on nagnuo motor i skrenuo u Aveniju Calumet, i ona se nagne s njim.

I mislio sam da će ti se svidjeti, rekao je kad su kretali, ali se njoj počelo sviđati tek na prolazu kroz sjeverni dio grada, gdje su poskakivali kao u igri školice kroz četvrti sa sve više obiteljskih kuća gdje su je kuće kosih krovova podsjećale na serijal Ali in the Family i gdje se činilo da na svakom uglu ima jedan The Wee Nip. Kad su stigli na Skyway izvan grada nije joj se samo sviđalo, nego je uživala, a kad je skrenuo sa Skywaya na Route 27, dvosmjernu cestu koja je iscrtavala rub jezera sve do iduće države, osjećala je da bi bila sretna kad bi to potrajalo dovijeka. Da ju je zapitao što misli o tome da odu sve do Kanade, možda pogledaju i utakmicu Blue Jaysa u Torontu, položila bi svoju glavu u kacigi na kožu između njegovih lopatica i on bi osjetio kako je ona kimnula glavom.

Autocesta 27 bila je predivna. Kasnije ljeti bit će puna vozila čak i u ovo doba jutra, ali je danas bila skoro prazna, crna vrpca sa žutim šavom po sredini. Njima zdesna, jezero je namigivalo predivno plavo kroz jureća stabla; slijeva su prolazili pokraj stočnih farmi, motela i trgovina sa suvenirima koje su se nedavno otvorile za početak sezone.

Nije osjećala potrebu da govori, nije bila sigurna bi li mogla govoriti, čak i kad bi to netko od nje zatražio. On je postupno pojačavao Harleyev gas sve dok kazaljka na brzinomjeru nije stajala uspravno poput kazaljke sata koja pokazuje podne, a vjetar jače zakloparao u njezinoj kacigi. Rosie je to izgledalo poput snova o letenju koje je sanjala kao curica, snova u kojima je jurila neustrašivim zanosom iznad polja i kamenih zidova i krovova i dimnjaka dok joj je kosa lepršala za njom poput zastave. Budila bi se iz tih snova uzdrhtala, okupana u znoju, i užasnuta i razdragana, i tako se sad osjećala. Kad je pogledala ulijevo, ugleda svoju sjenu kako teče pokraj nje kao i u tim snovima i to je oraspoloži. Ako je ikad u životu bila sretna kao tad, nije se mogla sjetiti kad je to bilo. Cijeli joj se svijet činio savršenim, i ona savršena u njemu.

Događale su se fine promjene temperature - hladno dok su hitali kroz široka polja hladovine ili se spuštali u udoline, toplo kad bi ponovno izašli na sunce. Pri brzini od devedeset kilometara na sat mirisi su dolazili u kapsulama, tako koncentrirani kao da su ispaljeni iz laserskog revolvera: krave, gnojivo, sijeno, zemlja, pokošena trava, svježi katran kad su prozujali pokraj radnika koji su nanosili novi sloj asfalta na cestu, plavi časti ispušni dim dok su se vozili iza tromog poljoprivrednog kamiona. Pas mješanac ležao je u stražnjem dijelu kamiona, njuške položene na šape i gledao ih nezainteresirano. Kad je Bili skrenuo da ga pretekne na ravnom dijelu ceste, farmer za upravljačem podigne ruku i mahne Rosie. Ona ugleda sitne bore u kutovima njegovih očiju nalik na otiske ptičjih nožica, crvenu, ispucalu kožu na nosu, bljesak njegova vjenčanog prstena na suncu. Brižljivo, poput hodača po žici koji izvodi neku vratolomiju bez zaštitne mreže, ona izvuče jednu ruku ispod Billove i odmahne. Farmer joj se nasmiješi pa zaostane za njima.

Dvadesetak kilometara izvan grada, Bili pokaže rukom ispred sebe prema sjajnom metalnom obliku na nebu. Trenutak potom ona začuje ravnomjerne udarce helikopterskih propelera a potom ugleda dvojicu muškaraca kako sjede u plastičnoj kabini-mjehuru. Kad je helikopter kloparajući projurio iznad njih, ona ugleda kako se putnik nagnuo i nešto doviknuo u pilotovo uho.

Sve vidim, pomisli ona a tad se upita zašto bi je to trebalo toliko čuditi. Pa ne vidi ništa što ne bi mogla vidjeti iz automobila. Samo što ipak vidim više, pomisli ona. Vidim više jer ne gledam kroz prozor pa priroda prestaje biti tek puki krajolik. Ovo je svijet, a ne krajolik,i ja sam u njemu. Letim iznad svijeta, baš kao u snovima koje sam nekoć sanjala, ali sad to nečinim sama.

Motor je ravnomjerno bubnjao između njezinih nogu. Nije to bio baš puteni osjećaj, ali ju je činio svjesnom toga što ima dolje i čemu to služi. Kad nije gledala u jureći krajolik, očarana je gledala u male crne vlasi na Billovu zatiljku i pitala se kako bi bilo kad bi ih dodimula prstima i zagladila ih poput perja.

Sat vremena nakon što su skrenuli sa Skywaya, našli su se duboko u unutrašnjosti. Bili je namjerno prebacivao Harleyeve brzine sve do druge a kad su stigli do putokaza JEZERSKO IZLETIŠTE KAMPIRANJE ISKLJUČIVO UZ DOZVOLU, on ubaci u prvu i skrene na šljunčanu stazu.

“Drži se”, reče on. Sad ga je jasno čula kad vjetar u njezinoj kacigi više nije stvarao kovitlac. “Rupe.”

Zaista je bilo rupa, ali je Harley lijepo prelazio preko njih i pretvarao ih u izbočine. Poslije pet minuta zaustave se na malom zemljanom parkiralištu. Iza njega su bili izletnički stolovi i kamene udubine za roštilj porazbacane po širokoj, sjenovitoj prostranoj livadi koja se postupno spuštala prema stjenovitoj uvali koju se ne bi moglo nazvati pravom plažom. Valići su nadolazili, valjali se po šljunku u uljudnoj, urednoj povorci. Iza njih, jezero je pucalo sve do obzora, gdje se crta koja je označavala spojište neba i vode gubila u plavoj izmaglici. Obala jezera bila je potpuno pusta, oni su bili jedini izletnici i kad je Bili ugasio Harleyev motor, tišina joj oduzme dah. Iznad vode, galebovi su se okretali i prevrtali, kreštali prema obali svojim visokim, mahnitim glasovima. Negdje daleko prema zapadu čuo se zvuk motora, tako prigušen da je bilo nemoguće reći je li bila riječ o kamionu ili traktoru. I to je bilo sve.

On dogura plosnat kamen prema motoru vrhom čizme, pa spusti stajnu nožicu tako da stoji na kamenu. Side s motora i okrene se prema njoj, smiješeći se. Kad ugleda njezino lice, smiješak se pretvori u zabrinut izraz.

“Rosie? Dobro si?”

Ona ga pogleda, iznenađeno. “Da, zašto?” “Imaš tako smiješan izraz-”

Kladim se da je tako, pomisli ona. Kladim se da je tako. “Dobro sam”, reče ona. “Samo se osjećam kao da je sve ovo san. Neprestano se pitam kako sam ovdje dospjela.” Ona se nervozno nasmije.

“Ali se nećeš onesvijestiti ili nešto slično?” Rosie se ovaj put prirodnije nasmije. “Ne, dobro sam, zaista.” “I svidjelo ti se?”

“Silno.” Petljala je oko mjesta na kojem se remen kacige ispreplitao kroz kopče, ali bezuspješno.

“Prvi put je teško. Dopusti mi da ti pomognem.” On se prigne da bi provukao remenčić, ponovno na razdaljinu poljupca, samo što se ovaj put ne odmakne. Dlanovima ruku podigne kacigu s njezine glave pa joj poljubi usta, pustivši kacigu da visi na remenčićima na prva dva prsta njegove lijeve ruke dok je desnu položio na udubinu u dnu njezinih leđa; za Rosie, taj je poljubac sve stavio na svoje mjesto. Dodir njegovih usta i pritisak njegova dlana bio je kao povratak kući. Osjeti kako se tronula, ali i to je bilo u redu. Te suze ne bole.

On se malo odmakne od nje, ruke još položene na njezina leđa, kacige koja je još nježno udarala o njezino koljeno u malim njihajima i zagleda joj se u lice. “Sve u redu?”

Da, pokuša ona reći, ali ju je glas izdao. Kimne glavom. “Izvrsno”, reče on, a zatim, ozbiljno, poput čovjeka koji obavlja neki posao, on poljubi gornji dio njezinih hladnih vlažnih obraza i dio prema nosu - najprije ispod desnog oka pa lijevog. Njegovi su poljupci bili mekani poput uzdrhtalih trepavica. Nikad nije osjetila nešto slično njima i ona mu se obisne oko vrata i čvrsto ga zagrli, lice nasloni na rame njegove jakne, čvrsto zatvorenih očiju, koje su još suzile. On je privine k sebi, a ruka koju je prije pritisnuo na njezina leđa, sad je milovala njezinu pletenicu.

Nakon nekog vremena, ona se odmakne od njega, rukom obriše oči i pokuša se nasmiješiti. “Ne plačem uvijek”, reče ona. “Vjerojatno mi to ne vjeruješ, ali je istina.”

“Vjerujem ti”, reče on i skine svoju kacigu. “Dođi, pomozi mi oko hladnjaka.”

Ona mu pomogne odvezati elastične žice kojima je bio pričvršćen pa ga odnesu do jednog od stolova. Rosie se tad zagleda u jezero. “Ovo je sigurno najljepše mjesto na svijetu”, reče ona. “Ne mogu vjerovati da ovdje nema nikog osim nas.”

“Pa, autocesta 27 je malo izvan redovitih turističkih ruta. Prvi put sam ovdje došao sa svojim starcima, kad sam bio mali. Tata mi je rekao da ga je slučajno pronašao, lutajući na svom motoru. Čak ni u kolovozu ovdje nema puno ljudi, kad su ostala izletišta uz jezero krcata.”

Ona mu dobaci brz pogled. “Jesi li dovodio i druge žene ovdje?”

“Nisam”, reče on. “Bi li se prošetala? Mogli bismo si otvoriti apetit za ručak a i nešto bih ti pokazao.”

“Što?”

“Možda bi bilo bolje da ti pokažem”, reče on. “Vrijedi.”

On je povede prema jezeru, gdje sjednu jedno pokraj drugog na veliku stijenu i skinu obuću. Njoj se učine smiješnima bijele frotir sportske čarape koje je imao ispod motorističkih čizama, povezivala ih je s nižim razredima srednje škole.

“Da ih ostavim ili ponesem?” upita ona i podigne svoje tenisice.

On razmisli. “Ti svoje ponesi, a ja ću svoje ostaviti. Te je proklete čizme skoro nemoguće ponovno obuti čak i na suhe noge. A ako su mokre, možeš se oprostiti.” On skine bijele čarape i položi ih uredno preko četvrtastih vrhova čizama. Nešto u načinu na koji je to učinio i tome kako ih je uredno složio izmami joj smiješak.

“Što je?”

Ona odmahne glavom. “Ništa. Dođi, pokaži mi svoje iznenađenje.”

Oni prošetaju sjevernom obalom, Rosie noseći tenisice u lijevoj ruci, Bili ispred nje. Prvi dodir vode bio je tako hladan da je naglo udahnula zrak, ali poslije minutu-dvije počelo joj je goditi. Gledala je svoja stopala kao blijede treperave ribe, lomom svjetlosti pomalo odijeljene od ostatka njezina tijela u gležnjevima. Dno je bilo pokriveno oblucima, no nisu je boli. Mogli bi ti razrezati stopala a ti ne bi osjetila, pomisli ona. Obamrla si, dušo. Ali nije se porezala. Osjećala je da joj on ne bi dopustio da se poreze. Taje pomisao bila smiješna, ali silna.

Oko četrdesetak metara niz obalu, dođu do zarasle staze koja je zavijala uz nasip, zrnati bijeli pijesak među niskim, žilavim grmljem borovice i ona osjeti lagani drhtaj deja vu kao da je tu stazu vidjela u nekom snu kojeg se jedva sjeća.

On pokaže vrh uzbrdice i progovori tihim glasom. “Idemo gore. Budi što tiša.” On je pričeka da navuče tenisice a tad krene ispred nje. Zaustavi se i pričeka je na vrhu a kad mu se ona pridružila i počela govoriti, on stavi prst na njezina usta a zatim upre prst u nešto.

Bili su na rubu male šipražne čistine, neke vrste vidikovca dvadeset pet metara iznad jezera. Na središtu je stajalo srušeno stablo. Ispod isprepletenog korijenja obloženog zemljom ležala je lijepa crvena lisica i dojila troje mladunčadi. Četvrto je mladunče u blizini zdušno lovilo vlastiti rep na suncem obasjanoj četvorini. Rosie se zagleda u njih, očarana.

Bili se nagne bliže njoj. Njegov ju je šapat škakljao po uhu i izazivao joj drhtaje. “Bio sam ovdje prekjučer da vidim postoji li još ovo izletište i je li još lijepo. Nisam bio ovdje pet godina, pa nisam bio siguran. Prošetao sam malo i našao ove ovdje. Vulpesfulva - crvena lisica. Mladunci su možda stari šest tjedana.” “Odakle znaš toliko o njima?”

Bili slegne ramenima. “Volim životinje, i to je sva tajna”, reče on. “Čitam o njima i pokušavam ih što češće vidjeti u prirodi.” “Jesi li lovac?”

“Zaboga, ne. Čak ih i ne fotografiram. Samo ih gledam.” Lisica ih je sad primijetila. Ne pomaknuvši se, ona se još više umiri ispod kože, očiju užeglih i pozornih.

Nemoj je gledati u oči, odjedanput pomisli Rosie. Nije znala što ta misao znači; jedino je znala da joj to u glavi ne odzvanja njezin glas.

Ne gledaj je u oči, nije to za takve kao što si ti.

“Prelijepe su”, dahne Rosie. Posegne za njegovom rukom i obujmi je objema svojima.

“Da, jesu”, reče on.

Lisica okrene glavu prema četvrtom mladunčetu, koje je odustalo od svog repa i sad zaskočilo vlastitu sjenu. Ona jednom kreštavo zalaje. Mladunče se okrene, pogleda drsko u pridošlice koje stoje na vrhu staze, pa otkaše do svoje majke i legne pokraj nje. Ona ga lizne po glavi, brzo i vješto ga dotjera, ali nije skidala pogled s Rosie i Billa.

“Ima li mužjaka?” šapne Rosie.

“Aha, vidio sam ga onomad. Krupan lisjak.” “Tako ih zovu?”

“Aha, lisjaci.” “Gdje je?”

“Negdje u blizini. Lovi. Mališani vjerojatno često gledaju kako im se za večeru dovlači galebove skrhanih krila.”

Rosiene oči odlutaju prema korijenju stabla ispod kojih su lisice načinile brlog i ponovno osjeti deja vu. Brza slika korijena koji se miče, kao da će je ščepati, ukaže joj se, zatreperi, pa iščezne.

“Plašimo lije?” upita Rosie.

“Možda malo. Kad bismo joj se pokušali približiti, borila bi se.”

“Da”, reče Rosie. “A ako bismo joj pokušali nešto učiniti, uzvratila bi milo za drago.”

On je čudno pogleda. “Pa, vjerojatno bi pokušala, da.” “Drago mi je da si me doveo vidjeti ih.”

Osmijeh mu ozari cijelo lice. “Dobro.” “Vratimo se. Ne želim je plašiti. A i gladna sam.” “U redu. I ja sam.”

On podigne ruku i svečano mahne. Lisica je gledala svojim svijetlim, mirnim očima... a tad nabere njušku u nijemom rezanju i iskezi niz pravilnih bijelih zuba.

“Aha”, reče Bili, “dobra siti mama. Pazi na njih.”

On se okrene. Rosie krene za njim, no još se jednom okrene i pogleda u te svijetle, nepomične oči. Lisičina je njuška još bila iskežena i vidjeli su joj se zubi dok je dojila mladunčad na utihlom suncu. Krzno joj je bilo narančasto više nego crveno, ali zbog nečeg u toj nijansi - i žestokom kontrastu nasuprot lijenom zelenilu oko nje - Rosie zadrhti. Galeb se obruši iznad njihovih glava i utisne svoju sjenu na šipražnu čistinu, ali lisičine oči ne svrnu pogled s Rosiena lica. Osjećala je pogled tih očiju, opreznih i duboko koncentriranih u njihovoj nepomičnosti, čak i kad se okrenula i pošla za Billom.

4

“Hoće li s njima biti sve u redu?” Upita Rosie kad su ponovno stigli do obale jezera. Ona se uhvati za njegovo rame, zbog ravnoteže, dok je skidala najprije lijevu pa desnu tenisicu. “Misliš, hoće li netko uloviti mladunčad?” Rosie kimne glavom.

“Neće ako se budu držali podalje od vrtova i kokošinjaca a mama i tata budu dovoljno pametni da im ne dopuste da se motaju po farmama - riječju, ako ostanu zdravi. Lisica je najmanje četiri godine stara, lisjak možda i sedam. Da si ga barem vidjela. Ima dlaku boje listopadskog lišća.”

Bili su na pola puta do izletišta, do gležnja u vodi. Vidjela je njegove čizme na stijeni gdje ih je ostavio i uredno složene bijele čarape položene preko njihovih četvrtastih vrhova. “Kako to misliš, ako ostanu zdravi?”

“Bjesnoća”, reče on. “Najčešće ih bjesnoća odvede u vrtove i kokošinjce. Tako svrate pozornost na sebe. Tako ih se ubije. Ženke se češće zaraze od mužjaka, pa nauče mladunčad opasnom ponašanju. Mužjake bjesnoća brzo dotuče, ali ženke mogu dugo nositi virus, pa postaju sve gore.”

“Zar?” upita ona. “Šteta.”

On zastane, pogleda u njezino blijedo, zamišljeno lice, pa je zagrli. “Ne mora se to dogoditi u našem slučaju”, reče on. “Zasad lijepo napreduju.”

“Ali bi se moglo dogoditi. Moglo.”

On se zamisli, pa kimne glavom. “Dabome da bi”, reče naposljetku. “Sve se može dogoditi. Dođi, pojedimo nešto. Što kažeš?”

“Kažem da je to dobar prijedlog.”

Ali je znala da neće puno jesti, da joj je apetit otjerao lisičin užegli pogled. No kad je on počeo slagati hranu, istog trenutka osjeti silnu glad. Zajutrak joj se sastojao od soka od naranče i jedne kriške suhog prepečenca, bila je uzbuđena (i uplašena) kao nevjesta na dan vjenčanja. A sad, kad je ugledala kruh i meso, zaboravila je na lisičju zemlju sjeverno od plaže.

On je vadio hranu iz hladnjaka - sendviče od hladne govedine, sendviče od tunjevine, pileću salatu, krumpirovu salatu, salatu od zelenog kupusa, dvije limenke Coca-Cole, termosicu u kojoj je prema njegovim riječima bio ledeni čaj, dva komada pite, veliku ploču kolača - pa je to naposljetku podsjeti na klaunove koji se slijevaju iz malog automobila u cirkusu i ona se nasmije. Vjerojatno to nije bilo najuljudnije, ali je sad već imala dovoljno povjerenja u njega da se ne bi osjećala kao da mora biti uljudna. To je bilo dobro, jer nije bila sigurna da bi se ionako uspjela suzdržati.

Bili podigne pogled. U lijevoj je ruci držao soljenku, a u desnoj posudicu za papar. Ona primijeti kako je brižljivo zalijepio selotejp preko rupica u slučaju da se prevrnu i to je natjera na još jači smijeh. Sjedne na klupu koja se pružala uzduž jedne strane izletničkog stola, pokrije lice rukama i pokuša se obuzdati. Skoro joj je to uspjelo kad proviri kroz prste i ugleda zapanjujuću hrpu sendviča - šest za dvoje ljudi, svaki prerezan po dijagonali i uredno zamotan u prozirnu najlonsku vrećicu za spremanje hrane u zamrzivač. To je ponovno natjera u smijeh.

“Što je?” upita on, smiješeći se. “Što je, Rosie?”

“Očekivao si prijatelje?” upita ona i dalje se hihoćući. “Možda momčad juniorske bejzbolske lige? Ili izviđački odred?”

Njegov se osmijeh raširi, ali su mu oči i dalje zadržale taj ozbiljan izraz. Bio je to složen izraz lica, izraz koji je govorio da on shvaća i što je u tome smiješno, ali i što nije, i po tome ona naposljetku shvati da je on doista njezine dobi ili nebitno mlađi. “Samo sam želio biti siguran da ćeš imati za pojesti nešto što voliš.”

Njezino je hihotanje jenjavalo, ali mu se nastavila smiješiti. Ono što je se najviše dojmilo nije bila njegova dražest, koja ga je činila mlađim, nego njegova otvorenost, koja ga je činila starijim.

“Bili, ja jedem gotovo sve”, reče ona.

“Ne sumnjam u to”, reče on i sjedne pokraj nje, “ali nije o tome riječ. Nije mi toliko važno što podnosiš ili možeš podnijeti koliko što voliš i što želiš. To je ono što ti želim dati, jer sam lud za tobom.”

Ona ga ozbiljno pogleda. Smijeha je nestalo, a kad je on uhvati za ruku, ona je poklopi drugom. Pokušavala je posložiti u glavi to što joj je rekao ali je nešto zapelo - kao da pokušavaš ugurati masivan komad pokućstva nezgodnog oblika kroz uska vrata, okrećeš ga lijevo-desno, pokušavajući naći kut pod kojim bi sve naposljetku došlo na svoje mjesto.

“Zašto?” upita ona. “Zašto ja?”

On zamaše glavom. “Ne znam. Činjenica je, Rosie, da ti ja ne znam puno o ženama. Imao sam djevojku u srednjoj školi i vjerojatno bismo počeli spavati, ali se ona odselila prije no što smo do tog stigli. Imao sam djevojku kao brucoš i s njom sam spavao. Zatim, prije pet godina, zaručio sam se s predivnom djevojkom koju sam, zamisli, upoznao u zoološkom vrtu. Zvala se Bronwyn O'Hara. Zvuči kao ime iz romana Margaret Mitchell, zar ne?” “Krasno ime.”

“I ona je bila krasna djevojka. Umrla je od moždane aneurizme.” “Oh, Bili, jako mi je žao.”

“Otad sam, bez pretjerivanja, izašao s dvije djevojke - izašao sam s dvije djevojke i točka, svršetak priče. Moji se roditelji svađaju zbog mene. Otac kaže da sahnem, majka kaže: 'Ostavi dečka na miru, prestani ga grditi.' Samo što ona to izgovara krditi.” Rosie se nasmiješi.

“A tad si ti ušla u trgovinu i našla onu sliku. Znala si da je moraš imati otprve, zar ne?” “Da.”

“E to sam ja osjetio za tebe. Samo bih želio da to znaš. Ništa što se događa ovdje ne događa se iz ljubaznosti, milosti ili osjećaja dužnosti. Ništa od ovoga što se događa ovdje ne događa se jer je jadna Rosie imala tako težak, težak život.” On zastane a zatim reče: “Događa se jer sam zaljubljen u tebe.” “Ne možeš to znati. Ne još.”

“Znam što znam”, reče on i nju malo prestraši blaga upornost njegova tona. “A sad bi bilo dosta jeftine sentimentalnosti. Počnimo jesti.”

To i učine. Kad su završili s jelom i Rosien se želudac napeo poput bubnja ispod pasice njezinih hlača, oni vrate hranu u hladnjak i Bili ga pričvrsti za Harleyev prtljažnik. Nitko nije došao; Shoreland je još bio samo njihov. Ponovno sidu do obale jezera i sjednu na onaj veliki kamen. Rosie je počela osjećati privrženost za taj kamen; moglo bi ga se, pomisli ona, obići jednom ili dvaput godišnje, u znak zahvalnosti... naravno, ako se sve dobro svrši. A njoj se činilo da je tako, barem zasad. Zapravo se nije mogla sjetiti boljeg dana.

Bili je zagrli, pa položi prste lijeve ruke na njezin desni obraz i okrene njezino lice prema sebi. Počne je ljubiti. Nakon pet minuta, zaista je bila na rubu nesvjestice, pola u snu pola najavi, uzbuđena na način koji dotad nije mogla ni zamisliti, uzbuđena na način koji je davao smisao svim knjigama i pričama i filmovima koje prije nije potpuno shvaćala, nego im vjerovala na riječ, kao što slijepac vjeruje na riječ osobi koja vidi kad kaže da je zalazak sunca prelijep. Obrazi su joj goijeli, grudi se zažarile i omekšale od njegova nježnog dodira kroz bluzu i ona zažali što ima grudnjak. Od te joj se misli obrazi zarumene još jače. Srce joj je ludo tuklo, ali je to bilo dobro. Sve je to bilo dobro. Zapravo, prešlo je granicu dobrog i prelazilo u predivno. Ona položi ruku na njega ispod struka, osjeti kako se ukrutio. Kao da je dodirnula kamen, samo što kamen ne bi kuckao pod njezinim dlanom kao njezino srce.

On ostavi njezinu ruku ondje minutu a tad je nježno podigne i poljubi u dlan. “Više ne”, reče on.

“Zašto ne?” Ona ga pogleda otvoreno, nenamješteno. Norman je bio jedini muškarac kojeg je puteno upoznala u čitavom životu, a on nije bio čovjek koji bi se uzbudio samo zato što bi ga se dodirnulo kroz hlače. Ponekad - sve češće posljednjih godina - ne bi se uopće uzbudio.

“Jer se neću moći zaustaviti a da ne dobijem akutni oblik 'muda dolorosa'.” Ona ga pogleda namršteno, iskreno zbunjena pa on prasne u smijeh.

“Nema veze, Rosie. Želim da sve bude kako valja kad budemo prvi put vodili ljubav - da nas komarči ne ujedaju za tur, da se ne valjamo po lišću otrovnog hrasta, da nam se u ključnom trenutku ne pojave izviđači. Usto, obećao sam da ću te vratiti do četiri sata kako bi mogla prodavati majice a ne bih želio da se utrkuješ s vremenom.”

Ona pogleda na sat i zapanji se kad shvati da je dva i deset. Ako su sjedili na kamenu i ljubakali se pet ili deset minuta, kako je to moguće?

Nesigurno, ali razdragano zaključi da i nije nego da su ovdje najmanje pola a možda i tričetvrt sata.

“Dođi”, reče on i sklizne s kamena. Žmirne kad mu tabani pljesnu u hladnu vodu, a ona na trenutak ugleda izbočinu na njegovim hlačama prije no što se okrenuo. To je moje djelo, pomisli ona i osupne se osjećajima koji su popratili tu misao: naslada, veselje, čak i blaga samodopadnost.

I ona se spusti sa stijene pokraj njega. Uhvatila ga je za ruku prije no što je postala toga svjesna. “Dobro, što sad?”

“A da malo prošetamo prije no što krenemo? Da se ohladimo.” “U redu, ali se klonimo lisica. Ne želim ih ponovno uznemiriti.” Nju, pomisli ona. Ne želim ponovno uznemiriti nju. “U redu. Šetat ćemo prema jugu.”

On se okrene. Ona mu stisne ruku kako bi se on okrenuo prema njoj, a kad on to učini, Rosie uđe u njegovo naručje i zagrli ga oko vrata. Tvrdoće ispod njegova struka nije potpuno nestalo, ne još, i to joj je bilo drago. Do danas nije imala pojma da bi u toj tvrdoći bilo nečeg što bi žena mogla doista poželjeti - iskreno je mislila da žive u oblacima oni časopisi čija je najvažnija djelatnost reklamirati odjeću, šminku i preparate za njegu kose. Sad je, vjerojatno, znala nešto više. Čvrsto se pritisne o to tvrdo mjesto i pogleda ga u oči.

“Bi li te smetalo da ti kažem nešto što me mama naučila da kažem prije no što sam otišla na prvu rođendansku proslavu? Mislim da sam imala četiri ili pet godina.”

“Da čujem”, reče on, smiješeći se.

“Hvala ti na svemu, Bili. Hvala ti na najljepšem danu koji sam doživjela otkad sam odrasla. Hvala ti što si me pozvao.”

Bili je poljubi. “I meni je bilo lijepo, Rosie. Godinama se već nisam osjećao tako sretan. Dođi, hajdemo prošetati.”

Ovaj put krenu prema jugu duž obale, držeći se za ruke. On je povede niz drugu stazu u dugu, usku sjenokošu, koja je izgledala kao da je nitko nije dotaknuo godinama. Poslijepodnevna Svjetlost polegla je na polje u prašnjavim zrakama a leptiri su lepršali kroz mačiću i tkali besciljne putanje. Pčele su zujale, a malo podalje, njima s lijeve strane, djetlić je neumorno čekićao po stablu. On joj je pokazivao cvijeće, uglavnom im je znao nazive. Smatrala je da je u nekoliko naziva pogriješio, ali mu to nije rekla. Rosie pokaže grozd gljiva u podnožju starog hrasta na rubu polja i reče mu da su otrovne, ali da nisu preopasne jer su gorke. Škodljive ili ubojite su one koje nemaju gorak okus.

Kad su se vratili na odmorište za izletnike, zateknu izviđače koje je spominjao Bili - kombi i Scout s pogonom na četiri kotača puni njih. Bili su simpatični, ali bučni dok su prenosili hladnjake pune piva u hlad a tad postavili mrežu za odbojku. Mladić od otprilike devetneast godina na ramenima je nosio svoju djevojku, odjevenu u kratke hlače boje pijeska i gornji dio bikinija. Kad je on krenuo trkom, ona je počela veselo vrištati i dlanovima lupati po tjemenu njegove glave s jež frizurom. Gledajući ih, Rosie se pitala dopire li djevojčina vriska do lisice na čistini i zaključi da vjerojatno dopire. Mogla je zamisliti lisicu kako leži na čistini, repa svijena iznad njezinih usnulih, nadojenih mladunaca, sluša ljudske vriskove s plaže, naćuljenih ušaka, očiju užeglih i lukavih i te kako podložnih ludilu.

Mužjake brzo dotuče, ali lisica može dugo nositi virus, pomisli Rosie pa se prisjeti otrovnih gljiva koje je ugledala na rubu zarasle livade, kako rastu u vlažnoj sjeni. Paukove gljive, nazvala ih je njezina baka kad ih je pokazala Rosie jednog ljeta i dok je taj naziv sigurno rabila isključivo baka Weeks - Rosie ga nikad poslije nije našla ni u jednoj knjizi o biljkama - nikad nije zaboravila njihov nekako svirepi izgled, blijedo i voštano meso koje je vrvjelo od tamnih točkica koje su zaista izgledale kao mali pauci, ako ste imali bogatu maštu... a ona je imala.

Ženka lisica može dugo nositi virus bjesnoće, ponovno pomisli ona. Mužjake brzo dotuče, ali...

“Rosie? Hladno ti je?”

Ona ga pogleda, ne shvaćajući. “Drhtala si.”

“Ne, nije mi hladno.” Pogleda u mlade ljude koji nisu vidjeli nju i Billa jer su bili stariji od dvadeset pet godina, pa u Billa. “Ali je možda vrijeme za povratak.”

On kimne glavom. “Mislim da imaš pravo.”

5

Promet je bio gušći na povratku,a još gušći kad su skrenuli sa Skywaya. To ih je usporilo ali ne i zaustavilo. Bili bi jurnuo Harleyem kroz slobodni prostor kad bi mu se ukazala prilika, pa se Rosie pomalo osjećala kao da jaše na leđima dresiranog vilinog konjica, ali Bili nije nerazborito brzao i ona nikad nije posumnjala u njegovu spretnost, čak ni kad bi ih povezao po isprekidanoj crti između voznih trakova, pokraj golemih kamiona s obje strane, nanizanih poput strpljivih mastodonata dok su čekali da dođe na njih red da prođu kroz rampu kod naplatnih kućica na Skywayu. Kad su počeli prolaziti pokraj putokaza na kojima je pisalo DOKOVI i AKVARIJ i ETTINGER'S PIER I ZABAVIŠTE, Rosie je bilo drago da su krenuli kad su krenuli. Stići će na vrijeme na svoju smjenu na tezgi za prodaju majica i to je bilo dobro. Predstavit će Billa svojim prijateljicama, što je bilo još bolje. Bila je sigurna da će im se svidjeti. Kad su prošli ispod žarkoružičastog natpisa ZAPLEŠITE U LJETO SA SESTRAMA I KĆERIMA! Rosie osjeti plamsaj sreće kojeg će se sjetiti poslije tog dugog, dugog dana s mučnim užasom.

Sad je vidjela spiralu smrti u zabavištu, svu u zavojima i složenim potpornjima kako se ocrtava na pozadini neba, začuje vrištanje koje se isparavalo s nje. Ona na trenutak čvršće stisne Billa i nasmije se. Sve će biti u redu, pomisli ona, a kad se -na trenutak - sjetila lisičinih crnih i opreznih očiju, ona odagna to sjećanje, kao što bi na vjenčanju odagnala pomisao na smrt.

6

I dok je Bill Steiner oprezno vozio motor po cesti koja je vodila prema Shorelandu, Norman Daniels je ulazio svojim ukradenim automobilom na golemo parkiralište u Ulici Press. Parkiralište je bilo oko pet ulica udaljeno od Ettinger's Piera i opsluživalo nekoliko jezerskih turističkih atrakcija - zabavište, akvarij, uspinjaču, trgovine i restorane. Moglo se parkirati bliže svim tim mjestima za uživanje i okrepu, ali Norman nije želio biti bliže. Možda će morati napustiti ovo područje u hitnji a nije se želio zaglaviti u prometu dođe li do toga.

Prednja polovica parkirališta u Ulici Press bila je skoro prazna u devet sati i četrdeset pet minuta u subotu ujutro, što nije bilo dobro za čovjeka koji želi ostati neprimijećen, ali je bilo puno vozila na dijelu za jednodnevno i tjedno parkiranje, uglavnom vlasništvo ljudi koji su se poslužili trajektom za prijelaz preko jezera i odlazak u pravcu sjevera, na jednodnevne izlete ili vikendaške ribičke ekspedicije. Norman lagano ubaci svoj Ford Tempo u prostor između Winnebaga s registracijom iz Utaha i divovskog Road Kinga RV iz Massachusettsa. Tempo je između tih grmalja bio skoro nevidljiv i to je Normanu odgovaralo.

On izađe, uzme svoju novu kožnu jaknu sa sjedišta i odjene je. Iz jednog džepa izvadi sunčane naočale - ne one koje je nosio neki dan - pa i njih natakne. Ode do stražnjeg dijela automobila, pogleda oko sebe da provjeri promatra li ga tko i otvori prtljažnik. Izvadi invalidska kolica i rasklopi ih.

Oblijepio ih je naljepnicama koje je nakupovao u prodavaonici suvenira u Ženskom kulturnom centru. Možda na gornjim katovima, u dvoranama za sastanke i predavaonicama, imaju puno pametnih predavača i sudionika simpozija ali dolje u prodavaonici suvenira prodaju bombastično besmisleno sranje kakvom se Norman nadao. Nisu mu trebali privjesci za ključeve s oznakom ženskog spola ili plakat na kojem su na Golgoti raspinjali ženu (ISUSICA JE UMRLA ZA VAŠE GRIJEHE), no naljepnice su mu savršeno odgovarale. ŽENI JE POTREBAN MUŠKARAC KAO RIBI BICIKL, pisalo je na jednoj. Na drugoj, koju je očito napisao netko tko nikad nije vidio žensku koja je obrve i pola kose spalila neispravnom lulom za pušenje cracka, pisalo je ŽENE NISU SMIJEŠNE! Bilo je naljepnica na kojima je pisalo JA SAM ZA PRAVO IZBORA I IMAM PRAVO GLASA, SEKS JE POLITIKA, pa P-O-Š-T-O-V-A-NJ-E, DOZNAJ ŠTO MI TO ZNAČI. Norman se pitao zna li ijedno od tih čuda bez grudnjaka da je tu pjesmu napisao muškarac. No on kupi sve naljepnice. Najdraža mu je bila ona koju je brižljivo zalijepio na sredini naslona invalidskih kolica od skaja, pokraj malog, po mjeri izrađenog uloška za njegov vokmen: JA SAM MUŠKARAC KOJI POŠTUJE ŽENE, pisalo je na njoj.

A to je i istina, pomisli on, pa ponovno na brzinu provjeri parkiralište da se uvjeri da nitko ne gleda u invalida koji se čilo penje u svoja invalidska kolica. Sve dok se pristojno ponašaju, ja ih poštujem.

Ne ugleda ni žive duše, a kamoli nekog tko bi baš u njega gledao. Okrene kolica oko osi i pogleda u svoj odraz u bočnoj strani svog svježe opranog Tempa. Dakle? upita se on. Što misliš? Hoće li uspjeti?

Zaključi da hoće. Budući da maskiranje nije dolazilo u obzir, pokušao je otići dalje od maske - stvoriti novu osobu, kao što dobar glumac uspijeva kreirati stvarnu osobu na pozornici. Čak je i izmislio ime za tog novog tipa: Hump Peterson. Hump je bio vojni veteran koji se vratio kući i družio se desetak godina s odmetničkom motorističkom bandom, jednom od onih u kojima žena služi u dvije ili tri jako ograničene namjene. Tad se dogodila nesreća. Previše piva, vlažan kolnik, ležište mosta. Oduzet je od struka naniže, ali ga je njegovala jedna svetica, mlada žena po imenu...

“Marilyn”, reče Norman, misleći na Marilyn Chambers, koja je godinama bila njegova omiljena porno zvijezda. Druga po redu bila je Amber Lynn, ali Marilyn Lynn je zvučalo užasno lažno. Iduće ime koje mu je palo na um bilo je McCoo, ali ni to nije bilo dobro; Marilyn McCoo bila je pička koja je pjevala u sastavu Fifth Dimension, sedamdesetih godina, kad život nije bio tako čudan kao danas.

Preko puta ulice stajao je natpis na praznom gradilištu - NOVI KVALITETAN GRAĐEVNI PROJEKT TVRTKE DELANEY NIKNUT ĆE NA OVOM MJESTU IDUĆE GODINE! - Marilyn Delaney nije loše ime. Vjerojatno nijedna žena iz Kćeri i sestara' neće tražiti od njega da im ispriča svoju životnu priču, ali (parafraza mišljenja izraženog na majici onog prodavača u trgovini Vojnički logor) bolje je imati priču a ne trebati je nego je trebati a nemati.

A one će povjerovati u Humpa Petersona. Nagledale su se sigurno puno tipova poput njega, tipova koji su doživjeli nekakvu životnu prekretnicu i pokušavaju okajati svoje ponašanje u prošlosti. A Humpovi ovog svijeta, naravno, okajavali su sve svoje postupke u životu tako da bi odlazili na mjesto zločina. Hump Peterson se pokušava prometnuti u neku vrstu počasne žene, to je sve. Norman je vidio heroinaša koji su postali vatreni protivnici droga, vjerski fanatici i perotisti⁵². U dubini duše zapravo su ostali isti monotonalni prdonje kakvi su i prije bili, koji pjevaju staru pjesmu samo u drugom tonalitetu. No to nije bilo važno. Važno je bilo to što su oni uvijek bili u blizini, motali se na rubu događaja u kojima su trenutno željeli sudjelovati. Bili su poput kugla od korova u pustinji ili siga na Aljasci. I tako će Humpa prihvatiti kao Humpa, čak ako su na oprezu da se ne pojavi inspektor Daniels. Čak i najciničnija među njima odmaknut će rukom na njega kao na bezopasnog jebežljivog kripla koji se služi poznatom pjesmom o 'osjećajnom, brižljivom muškarcu' da bi nekog povalio u subotu navečer. Uz trunku sreće, Hump Peterson upast će u oči i biti primijećen jednako kao i tip na štulama koji glumi Ujaka Sama u povorci povodom Dana nezavisnosti.

Ostatak njegova plana bio je sušta jednostavnost. Pronaći će mjesto s najvećom koncentracijom žena iz skloništa i promatrat će ih kao Hump sa strane - njihove igre i grupne razgovore i ručak u prirodi. Kad mu netko donese hamburger ili kobasicu na štapiću ili komad pite, a neka ljubazna pička će to bez sumnje učiniti (ne može se nikakvom propagandom izbiti iz njih duboku potrebu da muškarcima donose hranu - to je instinkt, zaboga), zahvalit će i pojesti do posljednje mrvice. Govorit će samo kad mu se netko obrati a ako kojim slučajem osvoji plišanu igračku u igri bacanja kolutova ili pucanju iz zračnice, dat će je nekom klincu... uvijek pritom pazeći da musavca ne pogladi po glavi; danas je čak i to dovoljno da te uhapse zbog napastovanja.

No uglavnom će promatrati. Pogledom tražiti svoju skitalicu Rose. U tome ga nitko neće ometati kad ga jednom prihvate kao dio događanja; on je bio šampion u umijeću praćenja. Kad je ugleda, mogao bi obaviti svoj poslić ovdje na Pieru, bude li tako htio; pričekati da joj dođe sila na zahod, poći za njom i zavrnuti joj vratom kao kokoški. Sve će biti gotovo u nekoliko trenutaka, no u tome je, dabome, problem. Nije želio da sve završi za nekoliko trenutaka. Želio je imati vremena. S njom popričati ugodno, u miru. Dobiti potpuno izvješće o njezinim aktivnostima otkad ga je napustila noseći njegovu karticu u svom džepu. Tako reći, od predjela do deserta. Mogao bi je upitati, na primjer, kako se osjećala dok je utipkavala njegov broj računa i kad je shvatila da joj je uspjelo u namjeri kad se prignula pokupiti gotovinu iz otvora u bankomatu - novac za koji je on radio, novac koji je on zaradio u neprospavanim noćima privodeći protuhe koje bi učinile sve svakom da nema ljudi poput njega koji ih u tome sprečavaju. Želio ju je upitati kako je mogla uopće i pomisliti da će proći nekažnjeno. Kako je mogla pomisliti da će uspjeti pobjeći njemu.

A nakon što mu ona ispriča sve što želi čuti, on će porazgovarati s njom. Samo što razgovor nije baš riječ za ono što on ima na umu.

Prvi je korak ugledati je. Drugi je korak motriti je s diskretne udaljenosti. Treći je korak poći za njom kad joj naposljetku dosadi i kad ode sa zabave... vjerojatno poslije koncerta, ali možda i prije bude li imao sreće. Može baciti invalidska kolica kad se udalji od zabavišta. Na njima će biti otisaka (par motorističkih rukavica sa zakovicama riješio bi taj problem i pojačao dojam imidža u stilu Humpa Petersona, ali nije imao dovoljno vremena, a da ne spominje jednu od njegovih užasnih glavobolja, njegovih specijaliteta), ali je to bilo u redu. Slutio je da će mu odsad njegovi otisci biti najmanji problem.

Želio ju je dohvatiti u njezinu stanu i Norman zaključi da će mu se želja vjerojatno ostvariti. Kad se ukrca na autobus (a sigurno će biti autobus; nije imala automobil a neće željeti trošiti novac na taksi), on će se popeti za njom. Ako ga kojim slučajem primijeti negdje na potezu između Ettinger's Piera i jazbine u kojoj obavlja svoj zanat, ubit će je na licu mjesta i neka vrag odnese posljedice. No, ako sve krene po planu, slijedit će je ravno kroz njezina vrata a s druge strane tih vrata ona će proživjeti patnje kakve nijedna žena na kugli zemaljskoj nikad nije pretrpjela.

Norman se odgura do kućice s natpisom CJELODNEVNE PROPUSNICE, pročita da je ulaz za odrasle dvanaest dolara, preda novac tipu na blagajni pa krene u park. Put je bio čist; bilo je rano i Ettinger još nije vrvio od posjetitelja. Naravno, to je imalo svojih nedostataka. Morat će jako paziti da ne privuče pogrešnu vrstu pozornosti. Ali umije on to. On- “Momče! Hej, momče! Vrati se!”

Norman se odmah zaustavi, ruku skamenjenih na kotačima svojih kolica, bezizražajnog pogleda upiljenog u Ukleti brod i divovskog robota odjevenog u starinsku kapetansku odjeću koji je stajao ispred njega. “Ahoj, ahoj, strava i užas, posao su moj!” robotski brodski kapetan opetovano je izvikivao svojim mehaničkim jednoličnim glasom. Ne, ne želi privući pogrešnu vrstu pozornosti... a to čini. “Hej, obrijani! Ti u kolicima!”

Ljudi se okreću i gledaju u njega. Među njima i debela crnkinjetina u crvenoj haljini bez rukava koja izgleda upola blesavija od prodavača u Vojničkom logoru sa zečjom usnom. A izgleda mu i nekako poznato, ali Norman to proglasi paranojom - ne poznaje nikog u ovom gradu. Ona se okrene i krene dalje, stišćući torbicu veličine aktovke, no puno je ljudi još gledalo. Normanove se prepone ovlaže od znoja. “Hej, čovječe, vrati se! Dao si mi previše!”

Na trenutak mu smisao te rečenice ne dođe do svijesti - kao nešto izgovoreno na stranom jeziku. Tad shvati i preplavi ga silno olakšanje, pomiješano s gađenjem zbog vlastite gluposti. Naravno da je dao tipu na blagajni previše novca. Zaboravio je da ne spada u kategoriju odraslih nego invalida.

Okrene kolica i vrati se do blagajne. Muškarac koji se nagnuo van bio je debeo a Norman mu se gadio koliko se Norman gadio samom sebi.

Pružao mu je novčanicu od pet dolara. “Sedam dolara invalidi, zar ne znaš čitati?” upita Normana, novčanicom pokaže na natpis na blagajni a tad je gurne Normanu u lice.

Norman na trenutak zamisli kako bi petaka zabio tom debelom gadu u lijevo oko, a zatim je uzme i gurne u jedan od mnogobrojnih džepova na jakni. “Oprostite”, reče skrušeno.

“Da, da”, reče muškarac na blagajni i okrene glavu.

Norman se ponovno počne odguravati u park. Srce mu je ludo tuklo. Brižljivo je konstruirao karakter... načinio jednostavne ali primjerene planove da postigne svoje ciljeve... a tad, na početku, učini nešto ne samo glupo nego nevjerojatno glupo. Što se to događa s njim?

Nije znao, ali odsad će morati pripaziti.

“Mogu ja to”, promumlja si u bradu. “I te kako, do vraga.”

“Ahoj, ahoj, strava i užas, posao su moj!” mehanički robot tulio je kad se Norman otkoturao pokraj njega. U jednoj je ruci mahao lulom veličine zahodske školjke. “Ahoj, ahoj, strava i užas, posao su moj! Ahoj, ahoj, strava i užas, posao su moj!”

“Kako vi kažete, kapetane”, promrmlja Norman u bradu i nastavi se odguravati. Dođe do raskrižja s tri odvojka; putokazi u obliku strelice pokazivali su prema Pieru, zabavištu i izletničkom odmorištu. Pokraj putokaza za izletničko odmorište bio je mali natpis na kojem je pisalo GOSTI I PRIJATELJI KĆERI I SESTARA JEDITE U PODNE, JEDITE U ŠEST, UŽIVAJTE U KONCERTU U OSAM! RADUJTE SE!

Nego što, pomisli Norman i počne gurati svoja naljepnicama oblijepljena kolica niz jednu od betonskih cvijećem oivičenih staza koje su vodile do izletničkog odmorišta, zapravo parka i to lijepog. Ondje je bila igrališna oprema za djecu koja bi se umorila ili uplašila od atrakcija u zabavištu. Bilo je tu i veselih životinja oblikovanih iz ukrasne živice poput onih u Disney Worldu, čistina za bacanje potkova, igralište za mali bejzbol i puno izletničkih stolova. Ondje je bio postavljen šator podignutog prednjeg krila i Norman u njemu ugleda muškarce u bijelim kuharskim odorama kako pripremaju roštilj. Iza šatora bio je niz kioska očito postavljenih za današnju prigodu - na jednom se moglo kupiti srećku za tombolu na kojoj su zgodici bila dva rukom izrađena pokrivača punjena perjem, na drugom se moglo kupiti pamučne majice (mnoge s natpisima po tonu sličnima naljepnicama koje su ukrašavale 'Humpova' kolica), a na trećem se, pak, moglo kupiti pamflete kakve ti srce poželi... ako se želi doznati kako ostaviti supruga i naći radost u duševnom posestrinstvu s nekom lezbijkom.

Da imam pištolj, pomisli on, nešto teško i brzo kao što je Mac-10, učinio bih svijet boljim u ciglih dvadeset sekundi. Puno boljim.

Većina nazočnih bile su žene, ali je bilo dovoljno muškaraca tako da se Norman nije osjećao posebice upadljivo. Odveze se pokraj kioska; ljubazno bi uzvratio kimanjem glave kad bi netko njemu kimnuo, smiješio se kad bi se njemu netko nasmiješio. Kupi srećku za paperjastu tuhicu i potpiše se kao Richard Peterson. Možda ne bi bilo pametno da se ovdje naziva Humpom⁵³ - ne ovdje. Uzme pamflet s naslovom I žene imaju prava na nekretnine pa reče lezbijki zaduženoj za tu tezgu da će ga poslati svojoj sestri Jeannie u Topeku. Lezbijka se nasmiješi i zaželi mu ugodan provod. Norman se nasmiješi i reče i ja vama. Gledao je u sve općenito, a pogledom tražio samo jednu osobu: Rose. Još je nije vidio, ali to je bilo u redu; rano je. Bio je skoro siguran da će ona biti ovdje na podnevnom objedu, a kad je ugleda i uvjeri se da je to zaista ona, sve će biti dobro, i sve na svijetu će biti dobro. Dobro, malo je zeznuo stvar kod blagajne, ali što? To je sad bilo iza njega i više se neće zeznuti. Nema teorije.

“Super su ti ta kolica, prijatelju”, veselo mu reče djevojka u kratkim hlačicama od leopardova krzna. Za rukuje vodila dječačića. Dječak je u slobodnoj ruci držao šećerni sladoled od trešnje i pokušavao njime prekriti cijelo lice. Normanu je izgledao kao prvorazredni razmaženac. “A super su ti i natpisi.”

Ona ispruži ruku da se pljesne s Normanom i Norman se upita - samo na trenutak - kako bi s njezina lica brzo iščezao taj blesavi smiješak u stilu ja navijam za kriple ' kad bi joj odgrizao nekoliko prstiju umjesto što bi joj uzvratio pozdrav koji očekuje. Ispružila je lijevu ruku i Norman se ne iznenadi kad na njemu ne ugleda vjenčani prsten, iako je derište s onim sranjem od trešnje po cijelom licu izgledalo pljunuta ona.

Droljo, pomisli on. Kad gledam u tebe, vidim sve što ne valja s ovim sjebanim svijetom. Što si učinila? Dala da te jedna od tvojih prijateljica lezbača napumpa metlicom za premazivanje purana?

On se nasmiješi i lagano pljesne po njezinoj ispruženoj ruci. “Prva si liga, curo”, reče on.

“Jesi li ovdje s prijateljicom?” upita ona. “Pa, s tobom sam”, odgovori on spremno. Ona se nasmije, zadovoljno. “Hvala. Ali znaš ti što želim reći.”

“Ne, samo razgledavam”, reče on. “Ako budem smetao, ili ako je ovo privatna zabava, mogu otići.”

“Ne, ne!”, reče ona, užasnuta tom pomisli... kao što je Norman znao da će biti. “Ostani. Druži se. Uživaj. Da ti donesem nešto za jelo? Bit će mi zadovoljstvo. Šećerni sladoled? Ili možda hrenovku u pecivu?”

“Ne, hvala”, reče Norman. “Prije nekog vremena nastradao sam u prometnoj nesreći na motoru - tako su me zapala ova prelijepa invalidska kolica.” Gadura je sućutno kimala glavom; da želi, za tri minute bije rasplakao kao kišnu godinu. “Otad nemam baš apetita.” On joj se drhtavo osmjehne. “Ali što uživam u životu!”

Ona se nasmije. “Izvrsno! lijepo se zabavi.”

On kimne glavom. “I ja tebi želim isto. A i ti se lijepo zabavi, sinko.” “Naravno”, dijete reče neobavezno i pogleda u Normana nesklonim očima iznad svojih trešnjom prelivenih obraza. Normana na trenutak obuzme panika, osjećaj da ga dijete prozire i da vidi Normana koji se skriva iza macho obrijane glave i jakne s puno zatvarača Humpa Petersona. Reče si da je to što osjeća obična vrtna paranoja, ništa više i ništa manje

- on je varalica na dvoru svojih neprijatelja i potpuno je normalno da je u takvim okolnostima paranoičan - ali ipak brzo krene dalje.

Mislio je da će se oraspoložiti kad se odmakne od klinca s nesklonim mu očima, ali se to ne dogodi. Kratki napad optimizma zamijeni nekakva nestrpljivost. Podnevni je objed bio blizu, ljudi će sjesti za stolove za petnaestak minuta, a od nje još ni traga ni glasa. Neke su žene sudjelovale u igrama, i bilo je moguće da je Rose među njima, ali to nije smatrao vjerojatnim. Rose nije bila od žena koje bi sudjelovale u igri Crack the Whip⁵⁴.

Da, imaš pravo, nikad nije bila... ali možda se promijenila, šapne mu nutarnji glas. Počne govoriti još nešto, ali mu Norman grubo navuče brnjicu prije no što je uspio izustiti riječ. Nije želio slušati te gluposti, iako je znao da se nešto u Rose sigurno promijenilo ili bi još bila kod kuće, glačala mu košulje svake srijede i ništa se od ovog ne bi događalo. Ponovno počne razmišljati o Rose koja se promijenila toliko da je otišla iz njihove kuće s njegovom karticom i ta ga misao obuzme i počne gložiti poput dabra, na način koji je teško podnosio. Razmišljanje o tome gume ga u paniku, kao da mu neki teret pritišće grud.

Obuzdaj se, reče si. To ti je zadaća. Shvati ovo kao zasjedu, posao koji si već tisuću puta izvršio. Budeš li mogao o tome tako razmišljati, sve će biti u redu. Reći ću ti nešto, Normie: zaboravi da tražiš Rose. Zaboravi da je riječ o Rose dok je ne ugledaš.

On pokuša. Pomoglo je to što je sve išlo otprilike kako je očekivao; Humpa Petersona prihvatili su kao dio događanja. Dvije lezbijke u majicama izrezanima tako da se vide njihove nabildane ruke uključe ga nakratko u igru s frizbijem a neka starija žena sijede kose gore i ogavnim venama dolje donese mu voćni jogurt jer, reče ona, izgleda kao da mu je jako vruće i neudobno, zalijepljenom za ta kolica. 'Hump' joj usrdno zahvali i reče da, malo mu je vruće. Ali tebi nije, dušice, pomisli on kad je žena prosijede kose otišla. Nije ni čudo da si s ovim lezbačama - ne bi si mogla naći muškarca da ti život ovisi o tome. No voćni je jogurt bio ukusan - hladan - i on ga halapljivo proguta.

Trik je bio ne zadržati se nikad predugo na jednom mjestu. On ode s izletničkog odmorišta do čistine za bacanje potkova, gdje su dva trapava muškarca igrala u paru protiv dvije jednako trapave žene. Normanu se učinilo da bi igra mogla potrajati do zalaska sunca. On se odveze pokraj kuharskog šatora, gdje su prvi hamburgeri silazili s roštilja a salata od krumpira grabila se u zdjelice. Naposljetku krene prema kioscima i zabavi- štu. Odguravao se spuštene glave, kriomice pogledavao u žene koje su sad krenule prema izletničkim stolovima. Neke su gurale dječja kolica, neke su nosile pod pazuhom bezvrijedne nagrade. Rose nije bila među njima. Nigdje je nije bilo.

7

Norman je bio odveć zaokupljen traženjem Rose da bi primijetio da ga ona crnkinja koja se prije zagledala u njega ponovno gleda. Bila je to iznimno krupna žena, ona koja je zaista malo sličila Williamu 'Hladnjaku' Perryju.

Gert je bila na igralištu i odguravala malog dječaka na ljuljačci. Prekine na trenutak pa zamaše glavom, kao da je želi razbistriti. Još je gledala u invalida u kožnoj jakni, iako ga je sad vidjela samo s leđa. Na naslonu njegovih kolica stajala je naljepnica: JA SAM MUŠKARAC KOJI POŠTUJE ŽENE, pisalo je na njoj.

A i muškarac koji mi izgleda poznato, pomisli Gert. Ili samo sličiš nekom filmskom glumcu?

“Gert, hajde!” naredi sinčić Melanie Huggins. “Guraj! Želim letjeti visoko! Zavrti me!”

Gert ga gume jače, iako je mali Stanley bio daleko od tog da se zavrti oko osi - ne u današnje doba kad svatko svakog tuži, hvala lijepo. Ipak, njegov je smijeh razvedri i izmami smiješak na lice. Ona ga gurne malo jače i odagna muškarca u invalidskim kolicima iz glave. Iz prednjeg dijela glave.

“Gert, hoću se zavrtjeti! Molim te! Daj, molim teee!” No dobro, pomisli Gert, možda samo jednom. “Drži se čvrsto, junače”, reče ona. “Krećemo.”

8

Norman se nastavio odguravati čak i nakon što je znao da je prošao pokraj posljednjih izletnika. Smatrao je pametnim da se skloni dok žene iz Kćeri i sestara' i njihovi prijatelji jedu. Usto, jačao je onaj osjećaj panike pa se bojao da bi netko, kad bi se zadržavao preblizu, mogao primijetiti da nešto s njim nije u redu. Rose bi trebala biti ovdje i već ju je trebao vidjeti, ali nije. Nije vjerovao da ona doista ovdje i to nije imalo smisla. Ona je ovca, za boga miloga, ovca, i ako nije ovdje sa svojim kolegicama ovčjim pičkama, gdje je? Kamo je morala ići, ako ne ovdje?

Norman prođe ispod luka na kojem je pisalo DOBRO DOŠLI U ZABAVIŠTE i krene po širokoj asfaltiranoj stazi, ne obraćajući previše pozornosti kuda ide. Najveća prednost vožnje u invalidskim kolicima, otkrivao je on, je to što ti se ljudi sklanjaju s puta.

Park se punio, i to je vjerojatno bilo dobro, no ništa drugo nije bilo dobro. U glavi mu je ponovno počelo bubnjati, a užurbano mnoštvo izazivalo je u njemu čudan osjećaj, kao da je izvanzemaljac u vlastitoj koži. Primjerice, zašto se tako puno njih smije? Čemu se zaboga imaju smijati? Zar ne shvaćaju kakav je svijet? Zar ne vide da je sve - sve - na rubu propasti? Zaprepasti se kad shvati da mu svi, redom, sad izgledaju kao lezbijke i pederi, kao da se svijet izrodio u nečisnicu jednospolnih ljubavnika, žena kradljivica, muškaraca lažaca, a nitko nema ni trunke poštovanja za ljepilo koje drži društvo na okupu.

Njegova se glavobolja pogoršavala i žarki nareckani rubovi počeli su se ponovno javljati oko predmeta. Galama u parku se zaglušno pojačala, kao da je neki okrutni gnom u njegovoj glavi preuzeo kontrolnu ploču i postupno pojačavao jačinu zvuka sve do maksimuma decibela. Grmljavina vlaka koji se penjao po prvom obronku spirale smrti zvučao je poput lavine a vriska ljudi u vlaku koji se strmoglavio niz prvu kosinu derao mu je bubnjiće poput šrapnela. Parne orguljice prde svoje mutne melodije, elektronski žagor videoigrica, kukcoliko zujanje go karta koji jure po svojoj reli stazi... tisu se zvukovi stjecali u njegovu zbunjenom i uplašenom mozgu poput gladnih čudovišta. A najgore od svih tih zvukova, ono što je sve prožimalo i zabijalo se u tkivo njegova mozga poput oštrice tupog gnjeva, bila je jednolična pjesma mehaničkog mornara ispred Ukletog broda. Učini mu se da će mu um, bude li morao još jednom čuti kako on brunda: “Ahoj, ahoj, strava i užas, posao su moj!”, prsnuti poput suhog štapića za potpalu. Ili to ili će jednostavno iskočiti iz ovih jebenih kolica i otrčati vrišteći- Prestani, Normie.

On se pogura u mali prazni prostor između kioska na kojem su se prodavale pogačice pržene na ulju i onog na kojem su se prodavale pizze na komade i ondje se zaustavi, okrenut leđima mnoštvu koje je miljelo uokolo. Kad bi začuo taj glas, Norman bi ga uvijek poslušao. Bio je to glas koji mu je prije devet godina rekao da je jedini način da začepi usta Wendy Yarrow taj da je ubije a bio je to i glas koji ga je naposljetku nagovorio da odvede Rose u bolnicu kad je slomila rebro.

Normie, poludio si, reče mu taj smireni, jasan glas. Po mjerilima koja vrijede u sudnicama u kojima si tisuće puta svjedočio, fale ti daske kao starom plotu. Znaš to, zar ne?

Jedva čujno, nošeno povjetarcem s jezera “Ahoj, ahoj, strava i užas, posao su moj!” Normie?

Aha”, šapne on. Počne masirati svoje bolne sljepoočice jagodicama prstiju. “Aha, mislim da znam.”

U redu; osoba može funkcionirati s nedostacima... ako ih je voljna priznati. Moraš doznati gdje je, a to znači riskirati. Ali si riskirao samim dolaskom ovamo, nije li tako?

“Aha”, reče on. “Aha, tata, jesam.”

U redu, sranja je sad bilo dosta. Poslušaj, Normie. I Norman posluša.

9

Gert je još neko vrijeme odgura Vala Stana Hugginsa na ljuljačci; njegovi povici da ga ona “još jače zavrti” postajali su zamorni. Nije imala namjeru ponovno ga zavrtjeti; prvi je put skoro ispao iz ljuljačke i na trenutak je Gert bila uvjerena da će je udariti kap.

Usto, misli su joj se vraćale onom tipu. Onom obrijanom. Poznaje li ga ona odnekud? Poznaje li ga? Bi li to mogao biti Rosien muž? Ma to je ludost. Paranoja deliae.

Vjerojatno. Gotovo sigurno. Ali ju je ta ideja grickala. Otprilike je slične građe... iako je teško ocijeniti u čovjeka u invalidskim kolicima, zar ne? Čovjek poput Rosiena muža bi to, naravno, znao.

Prestani. Napadaš sjene.

Stan se umori od ljuljačke i zamoli Gert da se popne s njim na penjalicu. Ona se nasmiješi i odmahne glavom.

“Zašto ne?” upita on i napući usne.

“Jer tvoja kompica Gert nema tijelo za penjalicu otkako se riješila pelena i gumenih gaćica”, reče ona. Kod tobogana ugleda Randi Franklin i odjedanput se odluči. Ne bude li malo pronjuškala po ovom slučaju, izludjet će. Ona zamoli Randi da pripazi na Stana. Mlada žena reče dabome i Gert je proglasi anđelom, što Randi ni u kojem slučaju nije bila... ali malo hvale nikad nije na odmet.

“Kamo ideš, Gert?” upita Stan, očito razočaran.

“Obaviti poslić, mladiću. Potrči onamo pa se spuštaj niz tobogan s Andreom i Paulom.”

“Tobogan je za klince”, Stan reče turobno, ali ode.

10

Gert krene ne stazu koja je vodila od izletničkog odmorišta do ulaza, a kad je stigla ondje, ode do blagajni. I kod blagajni za cjelodnevne i poludnevne ulaznice bili su dugi redovi ljudi i bila je skoro sigurna da muškarac s kojim je razgovarala neće biti uslužan - već ga je vidjela na djelu.

Stražnja vrata cjelodnevne blagajne bila su otvorena. Gert trenutak ostane na mjestu, skupi odlučnost, a zatim krene krupnim koracima prema kućici. Nije imala službenih ovlasti u 'Kćerima i sestrama', nikad ih nije imala, ali je voljela Annu, koja joj je pomogla izvući se iz veze s čovjekom koji ju je između šesnaeste i devetnaeste godine otpremio na traumatološki odjel devet puta. Sad joj je bilo trideset sedam i bila je Annina neslužbena drugokomandujuća skoro petnaest godina. Poučavati zlostavljane novopridošlice ono što je Anna naučila nju - da se ne moraju vraćati nasilnim muževima i dečkima, očevima i maćehama i očusima - bila je tek jedna od njezinih zadaća. Poučavala je umijeća samoobrane (ne zato što bi nekome spasile život nego zato što su čuvale dostojanstvo); pomagala je Anni organizirati dobrotvorne priredbe poput ove, radila je s Anninim boležljivim i slabašnim računovođom kako bi se njezina ustanova održavala na rubu nečeg što je sličilo rentabilnosti. A kad se trebalo pobrinuti za sigurnost, dala bi sve od sebe. U tom se svojstvu sad odvažila krenuti naprijed i pritom je otvorila kopču svoje torbice. Taje torbica bila Gertin putujući ured.

“Oprostite, gospodine”, reče ona i nagne se kroz otvorena stražnja vrata. “Mogu li porazgovarati s vama na trenutak?”

“Informacije su lijevo od Ukletog broda”, reče on ne okrenuvši se. “Ako imate nekakvih problema, obratite se njima.”

“Ne shvaćate”, reče Gert. Duboko udahne i potrudi se govoriti smireno. “Riječ je o problemu koji mi jedino vi možete pomoći riješiti.” “Dvadeset četiri dolara”, reče prodavač karata mladom paru s druge strane prozorčića, “i šest je trideset. Lijepo se provedite.” A Gerti, još ne okrećući glavu: “Gospođo, imam puno posla, ako niste primijetili. Pa ako se želite žaliti da su igre namještene ili nešto slično, odgegajte se do informacija i-”

To je bila posljednja kap; Gert nije imala namjeru slušati tog tipa da joj govori da se igdje odgega, posebice ne tim nepodnošljivim glasom u stilu 'svijet je pun budala'. Možda je svijet zaista pun budala, ali ona nije bila jedna od njih, a znala je i nešto što ovaj prevažni idiot nije znao: Peter Slowik imao je više od osamdeset ugriza po tijelu a nije nemoguće da je počinitelj ovdje i da traži svoju ženu. Ona zakorači u kućicu - bilo je tijesno, ali joj uspije - i pograbi prodavača za ramena plave službene košulje. Okrene ga prema sebi. Na iskaznici na prednjem džepu košulje pisalo je CHRIS. Chris blene u crni mjesec lica Gert Kinshaw, osupnut time što ga je neka mušterija dotaknula. Otvori usta, ali Gert progovori prije no što se njemu za to ukazala prilika.

“Začepi i slušaj. Mislim da postoje izgledi da si jutros prodao cjelodnevnu ulaznicu jako opasnom čovjeku. Ubojici. I zato se nemoj truditi i pričati mi kako si danas imao težak dan, Chris, jer mi... se... živo... jebe.”

Chris je pogleda buljavih očiju od iznenađenja. Prije no što je uspio povratiti glas ili držanje, Gert je izvadila donekle mutnu fotografiju iz svoje goleme torbe i gurnula mu je pod nos. Detektiv Norman Daniels, vođa tima koji je razbio bandu preprodavača droga, pisalo je ispod nje.

“Vama je potrebna služba osiguranja”, reče Chris, tonom uvrijeđenim i zabrinutim. Iza njega, muškarac koji je sad bio prvi u redu - odjeven u blentavu kapu s likom Mr Magooa⁵⁵ i majicu s natpisom NAJBOLJI DEDA NA SVIJETU - naglo podigne videokameru i počne snimati, vjerojatno u očekivanju sukoba koji će mu osigurati sudjelovanje u nekom od televizijskih programa u kojima prikazuju autentične događaje iz života.

Da sam znala kako će to biti zabavno, ne bih oklijevala ni časka, pomisli Gert.

“Ne, ne trebaju mi oni, barem ne još; trebaš mi ti. Molim te. Pogledaj jedanput pažljivo i reci mi-”

“Gospođo, kad biste znali koliko ja ljudi vidim u jednom danu-”

“Sjeti se tipa u invalidskim kolicima. Rano ujutro. Prije navale, ha? Krupan tip. Obrijane glave. Izvirio si iz kućice i nešto mu doviknuo. On se vratio. Sigurno je zaboravio kusur ili nešto slično.”

U Chrisovim se očima upali lampica. “Ne, nije bila riječ o tome”, reče on. “Mislio je da mi je dao točan iznos. Znam da je bilo tako, jer mi je dao jednu novčanicu od deset i dvije od po dolar. Ilije zaboravio kolika je cijena cjelodnevne ulaznice za invalide ili nije ni primijetio.”

Aha, pomisli Gert. Naravno, što bi čovjek koji se samo pretvara da je invalid mogao zaboraviti, posebice ako je zaokupljen drugim mislima.

Mr Magoo, očito zaključivši da neće doći do šakatanja, spusti kameru. “Biste li prodali ulaznicu meni i mom unuku, molim lijepo?” upita kroz otvor.

“Pa ne gori vam pod nogama”, reče Chris. Gert nikad nije vidjela umiljatijeg stvora, ali sad nije bilo vrijeme da mu kaže nekoliko korisnih naputaka kako da poboljša dojam. Sad je bilo vrijeme za diplomaciju. Kad se ponovno okrenuo prema njoj, izmučen i pogružen, ona mu pruži sliku i progovori nježnim glasom biblijske svetice.

“Je li ovo bio čovjek u kolicima? Zamisli ga bez kose.” “Joj, gospođo! Nosio je i sunčane naočale.” “Pokušaj. On je opasan. Postoji li i najmanja mogućnost da je on ovdje, doista ću morati porazgovarati s tim tvojim osiguranjem.”

Puf! Pogreška. Shvatila je to skoro istog trenutka, ali ipak nekoliko sekundi prekasno. Bljesak u njegovim očima kratko je trajao, ali se nije mogao pogrešno shvatiti. Ako se ona želi obratiti osiguranju u vezi s nekim problemom koji nema veze s njim, to može. No ako ima veze s njim, makar i posredne, to ne može. Možda se već zakačio s osiguranjem ili je možda ukoren jer je takva nabusita gnjida. Ovako ili onako, zaključio je da je ovo gnjavaža koja mu nije potrebna.

“To nije on”, reče. Bio je uzeo fotografiju da je pogleda izbliza. Pokušaje vratiti. Gert podigne ruke i položi dlanove na prsa, iznad impresivnog nabujka svojih grudi, odbivši uzeti fotografiju barem zasad. “Molim te”, reče ona. “Ako je ovdje, znači da traži moju prijateljicu, ali ne zato da je odvede na vrtuljak.”

“Hej!” netko vikne iz naraslog reda kod blagajne za cjelodnevne ulaznice. “Ubrzaj to malo!”

Začuju se povici odobravanja i Monsieur Najbolji deda na svijetu ponovno podigne kameru. Ovog se puta činilo da ga zanima jedino Gertin novi prijatelj, gospodin Sušta Ljubaznost. Gert ugleda kako ga Chris gleda, kako mu se obrazi pune rumenilom, ugleda jalov pokret da pokrije lice rukom poput kriminalca koji izlazi iz županijske sudnice nakon čitanja optužnice. Izgledi da će nakon ovog nešto doznati propali su.

“To nije taj tip!” prasne Chris. “Potpuno je drukčiji! A sad nosite to svoje debelo dupe odavde ili ću vas dati izbaciti iz parka!”

“Gle tko to govori”, frkne Gert. “Mogla bih poslužiti objed od dvanaest jela na onome što tegliš iza sebe a da mi ne sklizne nijedna vilica niz prorez u sredini.” “Izlazite! Odmah!”

Gert gizdavim korakom zagrabi prema izletničkom odmorištu, užarenih obraza. Osjećala se kao budala. Kako je mogla tako uprskati? Pokušala se uvjeriti da je to zbog okoline - buka, metež, mnoštvo ljudi jurca uokolo poput luđaka, pokušavaju se zabaviti - ali nije to bilo zbog okoline. Bojala se, eto zašto. Pomisao da je Rosien suprug možda ubio Petera Slowika bila je užasna, ali pomisao da bi on danas mogao biti ovdje, da izigrava paraliziranog jahača na dva kotača, bila je tisuću puta užasnija. I prije se susretala s ludilom, ali ludilo udruženo s tolikom vještinom i opsjednutom odlučnošću...

A gdje je uopće Rosie? Ovdje nije, Gert je to jedino pouzdano znala. Još nije ovdje, dopuni se ona.

“Zajebala sam stvar”, promrmlja ona naglas a tad se sjeti onoga što je govorila skoro svim ženama koje bi došle u K&S: Ako znaš, priznaj si.

U redu, ona će si priznati. To znači da ne dolazi u obzir da se obrati osiguranju, barem zasad - uvjeriti ih da postoji opasnost možda bi bilo nemoguće, a čak i kad bi uspjela, možda bi predugo trajalo. Vidjela je obrijanog motorista u kolicima kako se vrzma po parku i razgovara s ljudima, uglavnom ženama. Lana Kline mu je čak donijela nešto za pojesti. Nešto slično sladoledu.

Gert pohita natrag do izletničkog odmorišta. Bila joj je nužda, ali se nije obazirala na to. Tražila je Lanu ili bilo koju drugu ženu koje su razgovarale s obrijanim, ali bilo je to kao tražiti policajca - nikad ih nema kad su ti potrebni.

Sad zaista mora ići na zahod; mjehur joj puca. Zašto je dovraga pila toliko ledenog čaja?

11

Norman se polako odgura kroz glavnu aleju zabavišta prema izletničkom odmorištu. Žene su još jele, ali ne zadugo -počeli su stizati prvi pladnjevi s desertom. Morat će brzo djelovati ako želi nešto učiniti dok ih je većina još na jednom mjestu. No nije bio zabrinut; zabrinutost je prošla. Znao je gdje otići da bi zatekao ženu nasamo, ženu s kojom bi porazgovarao izbliza. Žene ne mogu bez zahoda, Normie, rekao mu je jednom njegov otac. One su poput pasa koji ne mogu proći pokraj nekog grma ljiljana a da ne podignu nogu i popišaju se.

Norman žustro odgura kolica pokraj putokaza s natpisom PREMA ZAHODIMA. Samo jednu, pomisli on. Samo jednu koja hoda sama, jednu koja mi može reći gdje je Rose otišla ako nije ovdje. Ako je u San Franciscu, otići ću za njom u San Francisco. Ako je u Tokiju, otići ću za njom i u Tokio. A ako je u paklu, poći ću za njom i u pakao. Zašto ne? Ondje ćemo ionako završiti i vjerojatno zasnovati zajedničko domaćinstvo.

On prođe kroz gaj ukrasnih jela i spusti se niz blagi obronak prema zgradi od cigle bez prozora s vratima na oba kraja: muškarci na desnom, žene na lijevom. Norman pogura kolica pokraj vrata s natpisom DAME i parkira se kod drugog kraja zgrade. To je bila jako nepovoljna lokacija, po Normanovu mišljenju - uska staza gole zemlje, niz plastičnih kanti za smeće i visoka ograda od kolaca za zaštitu od pogleda. On ustane iz kolica i zaviri iza zgrade, polako izvirujući sve dalje i dalje dok nije mogao vidjeti stazu. Ponovno se osjećao dobro, smireno i staloženo. Glava ga je još boljela, ali je bol jenjala u tupo kuckanje.

Iz gaja stabala podrezanih u obliku igračaka izađu dvije žene - to nije dobro. Naravno, to je bila najveća mana mjesta gdje je postavio zasjedu, jer žene tako često odlaze na zahod u paru. Što zaboga rade unutra? Guraju si prste u onu stvar?

Ove dvije uđu. Norman ih je čuo kroz najbližu ventilacijsku cijev kako se smiju i razgovaraju o nekom po imenu Fred. Te Fred je učinio ovo, te Fred je učinio ono, te Fred je učinio nešto treće. Fred je očito bio fora. Svaki put kad bi ona koja je najviše pričala uzela dah, ona druga bi za- hihotala, zvuk tako nazupčan da se Norman osjećao kao da mu je netko uvaljao mozak u staklene krhotine kao što pekar uvalja pogačicu u šećer. No ostao je stajati na mjestu i motriti na stazu; stajao je nepomično, osim njegovih ruku, koje su se otvarale i zatvarale, otvarale i zatvarale.

Naposljetku su izašle. Još su razgovarale o Fredu i još hihotale, hodale tako blizu jedna drugoj da su se očešale bokovima i dodirivale ramenima i Norman se jedva suzdržavao da se ne zaleti za njima i pograbi ih za njihove kurvinske glave, jedna glava za svaki dlan, i kresne jednu o drugu da ih razbije poput dvije bundeve punjene razornim eksplozivom.

“Nemoj”, šapne si. Znoj mu se slijevao niz lice u dugim, bistrim kapima i sjajio posvuda po njegovoj svježe obrijanoj lubanji. “Nemoj, ne sad, za boga miloga, nemoj se sad izgubiti.” Drhtao je a glavobolja mu se vratila udarnom snagom i bubnjala poput šake. Jarke zupčaste crte uvijale su se i kružile na rubovima njegova vidokruga, a počelo mu je krvariti iz desne nosnice.

Iduća žena koja se našla u njegovu vidokrugu bila je sama i Norman je prepozna - sijeda kosa na vrhu, ružne vene u dnu. Žena koja mu je dala voćni jogurt.

Imam ja jogurt za tebe, pomisli on, i svaki mu se mišić zategne, kad je ona krenula niz stazu. Imam ja jogurt za tebe, a ako mi ne daš odgovore koje tražim, i to odmah, progutat ćeš ga do posljednje kapi.

A tad iz malog gaja izađe još netko. Norman je vidio i tu ženu - debelu, radoznalu gaduru u crvenoj haljini bez rukava, onu koja ga je zagledavala kad ga je tip s blagajne pozvao da se vrati. Ponovno osjeti onaj izluđujući osjećaj da mu je poznata, poput imena koje bezobrazno poigrava na vrhu jezika ali se omakne svaki put kad ga se pokuša uhvatiti. Poznaje li je? Da ga barem ne boli glava-

Još je nosila onu golemu torbicu, koja je više sličila aktovki i pretraživala šapama po njoj. Što tražiš, debeljuco? upita se Norman. Čokoladne tortice? Nekoliko rum pločica? Možda-

A tad, odjedanput, iznebuha, sjeti se. Pročitao je o njoj u knjižnici, u novinskom članku o Kćerima i sestrama'. Objavili su i njezinu fotografiju kako čuči u nekakvu usranom karate položaju i sliči više kamp-kućici nego Bruce Leeju. Ona je bila gadura koja je rekla novinarima da muškarci nisu njihovi neprijatelji... “ali ako udare, mi uzvraćamo.” Gert. Nije se sjećao prezimena, ali joj je ime bilo Gert.

Odlazi odavde, Gert, Norman pošalje misao krupnoj crnkinji u crvenoj haljini bez rukava. Šake je čvrsto stisnuo i nokti se zabodu u njegove dlanove.

Ali nije otišla. “Lana!” vikne umjesto toga. “Hej, Lana!” Ona se sjedokosa žena okrene, pa priđe Debeljuci, koja je izgledala kao 'Hladnjak' u haljini. On se zagleda kako je sjedokosa žena po imenu Lana odvela Debelu Gertu natrag među drveće. Gertie joj je putem nešto pokazivala. Izgledalo je kao komad papira.

Norman rukama obriše znoj iz očiju i pričeka da Lana završi ćaskati s Gert i krene prema zahodu. Na drugoj strani šumarka, na izletničkom odmorištu, jelo se posljednje deserte, a kad njih pojedu, broj žena koje će se doći na zahod prije i poslije objeda moći će se usporediti s kapaljkom i slavinom. Ne bude li sreće, i to brzo, ovo bi se sve moglo pretvoriti u sranje.

“Dođi, dođi”, Norman promrmlja u bradu i kao da ga je nebo čulo, netko izađe iz šumarka i krene prema stazi. Nije to bila ni Gert ni Lana od voćnog jogurta, nego netko također poznat Normanu -jedna od kurvi koje je vidio u vrtu onog dana kad je u osmatračkoj misiji prolazio ispred 'Kćeri i sestara'. Ona s kosom kao u rock zvijezde u dvije boje. Hrabra gadura koja mu je čak i mahnula.

I zbog koje sam premro, pomisli on, ali kolo sreće se okreće, zar ne? Hajde, dođi. Dođi tatici.

Norman osjeti kako mu se diže, a glavobolje potpuno nestane. Stajao je nepomično poput kipa, jednim okom zavirivao iza zgrade, moleći se Bogu da Gert ne odabere baš ovaj trenutak da se vrati, moleći se Bogu da se djevojka s kosom pola zelenom a pola narančastom ne predomisli. Nitko ne izađe iz šumarka i djevojka sjebane kose nastavi se približavati. Miss Punkerskih-Grungeovskih Ljiga za 1994. godinu, uđite u moj salon reče pauk muhi, prilazila je bliže i bliže. Ispruži ruku prema kvaki ali se vrata nikad nisu otvorila jer se Normanova ruka sklopila oko Cynthijina mršavog zapešća prije no što je dodirnula kvaku.

Ona ga pogleda, prestrašeno, i razrogači oči.

“Dođi ovamo”, reče on i povuče je za sobom. “Dođi ovamo da porazgovaram s tobom. Da porazgovaram s tobom izbliza.”

12

Gert Kinshaw je žurila na zahod, skoro trčala, kad-čudo nad čudima - pred sobom ugleda ženu koju je tražila. Ona odmah otvori svoju prostranu torbicu i počne tražiti fotografiju. “Lana!” vikne. “Hej, Lana!”

Lana se vrati po stazi. “Tražim Cathy Sparks”, reče. “Jesi li je vidjela?” “Naravno, baca potkove”, reče Gert i trgne palcem prema izletničkom odmorištu. “Vidjela sam je nema dvije minute.”

“Izvrsno!” Lana krene odmah u tom smjeru. Gert dobaci čeznutljiv pogled prema zahodu, pa krene za njom. Mjehur će joj izdržati još malo. “Mislila sam daju je možda uhvatio jedan od njezinih napada panike i da je zapalila odavde”, govorila je Lana. “Znaš kakva je ponekad.”

“Aha.” Gert pruži Lani faksiranu fotografiju trenutak prije no što su ponovno zašle među drveće. Lana se radoznalo zagleda u nju. Sad je prvi put vidjela Normana jer nije stanovala u K&S. Ona je bila psihijatar-socijalni radnik i živjela u Crescent Heightsu sa svojim finim, nenasilnim suprugom i troje fine, nedisfunkcionalne djece. “Tko je to?” upita Lana.

Prije no što je Gert odgovorila, prođe Cynthia Smith. Kao i uvijek, čak u ovakvim okolnostima, njezina otkačena kosa izmami Gerti smiješak.

“Bok, Gert, sviđa mi se tvoja haljina!” reče Cynthia živahno. Nije to bio kompliment, nego samo djevojčina poštapalica, mali Cynthiaizam.

“Hvala. A meni se sviđaju tvoje hlačice. Ali se kladim da ni sa svijećom ne bi uspjela naći hlačice iz kojih bi ti dupe jače ispalo.”

“Ma nemoj mi reći”, reče Cynthia i nastavi svojim putem. Njezina mala ali neporecivo dražesna ritica njihala se lijevo-desno poput klatna ure. Lana je pogleda veselo pa ponovno obrati pozornost fotografiji. Dok ju je gledala, odsutno je gladila svoju dugu bijelu kosu, koju je privezala u rep.

“Je li ti poznat?” upita Gert.

Lana odmahne glavom, ali se Gert učini da je taj pokret značio kolebljivost a ne nijekanje.

“Zamisli ga bez kose.”

Lana učini i više od tog; ona pokrije fotografiju od čela naviše. Tad se osobito pomnjivo zagleda u nju. Micala je usnama, kao da je čita a ne gleda. Kad je ponovno pogledala Gert, lice joj je bilo i zbunjeno i zabrinuto.

“Jutros sam tom tipu dala voćni jogurt”, progovori ona nesigurno. “Nosio je sunčane naočale, ali-”

“Bio je u invalidskim kolicima”, reče Gert, pa iako je znala da sad tek počinje pravi posao, osjeti kako joj je teški kamen pao sa srca. Bolje je znati nego ne znati. Bolje je biti siguran.

“Da. Je li opasan? Jest, zar ne? Ovdje sam s dvije žene koje su proteklih godina prošle kroz traumatično razdoblje. Prilično su osjetljive. Gert, hoće li biti problema? Pitam zbog njih, ne zbog sebe.”

Gert pažljivo razmisli prije no što reče: “Mislim da će sve biti u redu. Mislim da je najjeziviji dio skoro prošao.”

13

Norman razdere Cynthijinu bluzu bez rukava i obnaži njezine grudi veličine šalice za čaj. Jednom joj rukom poklopi usta. Istodobno je pritisne o zid i počne gušiti. Očeše se o njezine prepone. Osjeti kako se pokušala odmaknuti, ali naravno nije bilo načina da joj to uspije i to ga uzbudi još i više, to kako ju je stjerao u kut. No jedino se njegovo tijelo uzbudilo. Njegov je mozak lebdio na otprilike metar iznad njegove glave, i spokojno promatrao kako se Norman nagnuo i zario zube u rame Miss Punkerskih ljiga. Prilijepio se za nju poput vampira i počeo joj piti krv kad je potekla kroz njezinu kožu. Bila je vruća i slana i kad je svršio u hlače jedva je tog bio svjestan, kao što nije bio ni svjestan njezinih krikova u njegov dlan.

14

“Vrati se i budi sa svojim pacijenticama dok ti ne dam znak da je opasnost minula”, Gert reče Lani. “I učini mi uslugu - ne spominji ovo nikome, ne još. Tvoje prijateljice nisu danas ovdje jedine žene koje su psihički osjetljive.”

“Znam.”

Gert je stisne za ruku. “Sve će biti u redu. Obećajem.” “U redu, pouzdajem se u tebe.”

“Aha, tako je, nastavi sanjati. Ali znam da ga ne bi trebalo biti teško naći, ako još kruži u tim kolicima. Ugledaš li ga, drži se podalje. Razumiješ? Drži se podalje od njega!”

Lana je pogleda zbunjeno. “Što ćeš učiniti?” “Popiškiti se prije no što umrem od uremijskog trovanja. A tad otići u službu osiguranja i reći im da mi je muškarac u invalidskim kolicima pokušao oteti torbicu. Poslije ćemo vidjeti, no prvi je korak udaljiti ga s naše zabave.” Rosie nije ovdje, možda je izašla s nekim, ili ima zakazano nešto drugo, i Gert nikad u životu nije osjetila toliku zahvalnost. Ona je njegov okidač; to što nje nema, pružit će im priliku da ga neutraliziraju prije no što učini štetu.

“Da te pričekam dok odeš na zahod?” upita Lana nervozno. “Neće mi se ništa dogoditi.”

Lana se namršti gledajući u stazu koja je vodila kroz šumarak. “Ipak ću te pričekati”, reče ona.

Gert se nasmiješi. “U redu. Neću dugo, vjeruj mi na riječ.” U neposrednoj blizini zahoda neki joj zvuk naruši misli: netko je dahtao, i to glasno. Ne netko - netko dvoje. Smiješak iskrivi kutove Gertinih velikih usta. Sudeći po zvuku, netko si je priuštio malo poslijepodnevnog veselja iza zahoda. Malo se

“Reci mi, gaduro!”

Glas, tako tih da je zazvučao skoro kao pseće rezanje, zaledi osmijeh na Gertinim usnama.

“Reci mi gdje je, i to odmah!”

15

Gert trkom zaobiđe nisku zgradu od cigle takvom brzinom da je u posljednji trenutak izbjegla udariti u napuštena invalidska kolica i sjesti na tur. Onaj ćelavac u motorističkoj jakni - Norman Daniels - stajao je okrenut joj leđima, držao Cynthiju tako čvrsto za kržljave nadlaktice da su mu palčevi skoro utonuli u njezino oskudno meso. Lice je pritisnuo na njezino, ali je Gert primijetila neobičan nagib Cynthijina nosa. Vidjela je to i prije, jednom u svom zrcalu. Djevojčin je nos bio slomljen.

“Reci mi gdje je, jebemti, ili više nećeš usta morati mazati ružem jer ću ti odgristi ćube s-”

Gert u tom trenutku prestane misliti, prestane slušati. Prebaci se na automatsko pilotiranje. Dva su joj koraka bila dovoljna da dođe do Danielsa. Pritom je ispreplela prste obje ruke u toljagu. Podigne tako udešene ruke iznad desnog ramena, zamahnuvši što je jače mogla; željela je postići što veću brzinu. Prije no što je uspjela spustiti ruke, Cynthia svrne pogled svojih prestrašenih očiju na nju i Rosien suprug to primijeti. Bio je brz, Gert mu je morala odati priznanje. Bio je užasno brz. Njezine isprepletene ruke ga dohvate i to snažno, ali ne po zatiljku, gdje ga je željela udariti. Već se počeo okretati pa ga njezine ruke dohvate postrance, po licu i čeljusti. Propustila je priliku za brzi i nečujni nokaut. Kad se okrenuo prema njoj, Gertina prva pomisao bila je da je jeo jagode. On joj se naceri zubima s kojih je još kapala krv. Taj iskeženi osmijeh užasne Gert i ispuni je sigurnošću da je sve što je uspjela učiniti to da se pobrinula da umjesto jedne umru dvije žene. Ovo nije bio čovjek. Bio je to Grendel⁵⁶ u kožnoj jakni.

“Vidi, vidi, pa to je Debela Gerta!” uzvikne Norman. “Želiš se rvat', Gertie? To želiš? Rvat' se? Išibati me tim tvojim grudnjakom veličine padobrana i natjerati na predaju, to ćeš učiniti?” On se nasmije i dlanom jedne ruke lupne se po prsima da pokaže kako ga ta pomisao zabavlja. Metalni zatvarači na njegovoj jakni zazveckaju.

Gert brzo pogleda u Cynthiju, koja se gledala u čudu kao da se pita kamo je nestala njezina majica. “Cynthia, bježi!”

Cynthia je omamljeno pogleda, učini dva kolebljiva koraka natraške, pa se nasloni na zahod, kao da ju je sama pomisao na bijeg iscrpila. Gert primijeti kako na njezinim obrazima i čelu iskaču masnice, poput svježeg tijesta.

“Gerta, Gerta, Debela Berta”, pjevušio je Norman krenuvši prema njoj. “Banana-fana-fo-Ferta, fl-fi-mo-Merta... Gerta!” On se na ovo nasmije poput djeteta, a tad rukom obriše Cynthijinu krv s usta. Gert je vidjela kapi znoja kako se lijepe za njegovu ćelu. Izgledale su kao šljokice. “Oooh, Gerta”, pjevušio je Norman. Gornji dio njegova tijela počne se njihati amo-tamo, poput tijela kobre koja se diže iz košare krotitelja zmija. “Oooh, Gerta. Zavuzlat ću te kao perec. Izvrnut ću te kao rukavice. Još ću-”

“Pa zašto ne priđeš i to ne učiniš?” ona zaštekće na nj. “Nije ovo maturalni ples, ti govance kukavičje! Ako me želiš, dođi po mene!”

Daniels se prestane njihati i blene u nju, kao da ne vjeruje svojim očima da se ova gomila crijeva izderala na njega. Izazivala ga. Iza njega, Cynthia se povukla još dva ili tri umorna posrćuća koraka, stražnji dio njezinih hlačica šušljao je po ciglama zahoda, pa se ponovno nasloni na zid.

Gert podigne ruke i ispruži ih ispred sebe. Dlanove ruku okrenula je sučelice, na udaljenosti od oko pola metra. Prste je raširila. Uvuče glavu među ramena, skutri se poput mame medvjedice. Norman primijeti taj obrambeni položaj i njegov iznenađeni izraz pretvori se u podsmješljivost.

“Gert, što ćeš učiniti?” on je upita. “Misliš da ćeš izvesti neke fore od Brucea Leeja? Hej, imam za tebe najnovije vijesti, on je mrtav, Gertie.

Kao što ćeš i ti biti za otprilike petnaest sekundi - debela crna gadura koja će ležati mrtva na zemlji.” On se nasmije.

Gert se odjedanput sjeti Lane Kline, kako se nervozno osvrće i govori da će možda ipak pričekati Gert da se vrati sa zahoda.

“Lana!' Vrisne ona iz petnih žila. “On je ovdje! Ako si još ondje, otrči i dovedi pomoć!”

Rosien suprug na trenutak protrne, pa se ponovno opusti. Osmijeh mu se vrati na lice. Baci pogled preko ramena da provjeri je li Cynthia još ondje, pa ponovno pogleda u Gert. Gornji dio njegova tijela nastavi se njihati amo-tamo.

“Gdje je moja žena?” upita on. “Reci mi pa ti možda slomim samo jednu ruku. Do vraga, a možda te i pustim. Ukrala mi je bankovnu karticu. Želim da mi je vrati, to je sve.”

Nesmijem ga napasti, pomisli Gert. On mora prići meni - inače nema mi zgleda da ga svladam. Ali kako da ga navedem da to učini?

Sjeti se Petera Slowika - dijelova njegova tijela koji su nedostajali i mjesta na kojima je koncentracija ugriza bila najgušća - i sjeti se kako.

“Ti daješ izrazu požderali su me dugovi potpuno novo značenje, zar ne, pederčiću? Nije ti bilo dovoljno samo mu ga popušiti, ha? Dakle, da čujemo? Hoćeš li me napasti ili te žene odveć plaše?”

Njegov smiješak ovaj put nije samo sišao s njegova lica; kad ga je nazvala pederčić, smiješak se sjurio s njegova lica tako naglo da se Gert učinilo kao da ga je čula kako se razbio poput sige o čelične vrhove njegovih čizama.

“UBIT ĆU TE, KURVETINO!” vrisne Norman i nasrne.

Gert se okrene postrance, baš kao i kad ju je Cynthia napala onog dana kad je Rosie donijela svoju novu sliku u teretanu u podrumu u K&S. Ruke je držala spuštene dulje no što bi činila kad bi stanovnice skloništa poučavala zahvate i prebacivanje, znajući da čak ni njegova slijepa srdžba nije dovoljna da joj zajamči uspjeh - ovo je snažan muškarac i ako ga ne namami sasma u klopku, završit će kao štakor u vršalici. Norman ispruži ruke prema njoj, iskeženih zuba, pripravan ugristi. Gert se povuče još dalje, turom udari o zid i pomisli, Pomozi mi, Bože. Tad ščepa Normana za oba snažna, dlakava zapešća.

Nemoj sve pokvariti previše razmišljajući, reče samoj sebi, okrene mu leda, kresne jednim obilnim kukom u njegove slabine a tad se okrene na peti ulijevo. Noge joj se rašire, pa skupe. Njezina haljina od kordsamta nije imala nikakve šanse; pukne na leđima skoro do struka i prasne poput borove grane bačene u vatru.

Taj je zahvat bio pun pogodak. Njezin je kuk poslužio kao kuglični ležaj na koji se Norman poskliznuo i bespomoćno odletio preko njega, a izraz gnjeva pretvorio se u šok. On naglavce tresne u kolica koja se prevrnu i poklope ga.

“Jupiii”, promuklo zapišti Cynthia, naslonjena na zid.

Smeđe oči Lane Klines oprezno provire iza zgrade. “Što je? Zašto vičeš-?” Ugleda okrvavljenog čovjeka kako pokušava ispuzati ispod prevrnutih invalidskih kolica, ugleda užeglu zlonamjernost u njegovim očima i zašuti.

“Trči i dovedi pomoć”, podvikne Gert. “Službu osiguranja. Odmah. Vrišti iz petnih žila.”

Norman odgurne kolica. Krv mu je s čela kapala, ali mu je iz nosa kuljala kao iz vodoskoka. “Ubit ću te zbog ovog”, šapne on.

Gert nije imala namjeru pružiti mu priliku da to pokuša. Kad se Lana okrenula i potrčala, urlajući koliko je grlo nosi, Gert se baci na Normana Danielsa slobodnim padom na kojem bi joj pozavidio i Hulk Hogan. A imalo je i što pasti - stotinu četrdeset kilograma prema posljednjem mjerenju - i Normanovi pokušaji da ustane odmah prestanu. Ruke mu se nemoćno rašire poput nogu kartaškog stolića od kojeg se zatražilo da pri drži kamionski motor. Njegov već povrijeđeni nos udari o tvrdu zemlju između zida od cigle i ograde, a muda mu se zabiju u jedan od držača za noge invalidskih kolica žestinom koja ga oduzme. Pokuša vrisnuti - lice mu je izgledalo kao lice čovjeka koji vrišti - ali ispusti samo šuplji pištavi zvuk.

Sad je sjedila na njemu, donji dio puknute haljine povukao se skoro do bokova, i dok je tako sjedila, pitajući se što da sad učini, sjeti se prva dva ili tri sastanka grupne terapije kad je Rosie naposljetku smogla dovoljno hrabrosti da progovori. Prvo što im je rekla bilo je da ima užasne bolove u leđima, bolove koje čak ni ležanje u vrućoj kupki kadšto ne može ublažiti. A kad im je ispričala zašto, mnoge su žene kimnule glavom kao znak da znaju o čemu ona govori i da razumiju. Gert je bila jedna od tih. Sad ispruži ruku, povuče potrganu suknju naviše i otkrije nepregledne plave pamučne gaćice.

“Rosie kaže da patiš na bubrege, Norman. Kaže da je to zato što si jedan od onih stidljivih tipova koji ne vole ostavljati vidljive tragove.

A i sviđa ti se to kako ona izgleda kad je udariš ondje, ha? Taj izmučeni izraz. Nestane joj krvi iz lica, zar ne? Čak i iz usana. Znam, jer sam imala takvog dečka. Kad ugledaš taj izraz na njezinu licu, odahneš negdje u duši, zar ne? Barem na neko vrijeme.” “... kurvo...” šapne on.

“Aha, ti se pališ na bubrege, dabome, mogu puno toga zaključiti po licima, Bog mi je dao taj dar.” Koljenima se pomicala naviše po njegovu tijelu. Stigla je skoro do njegovih ramena. “Neki se pale na noge, neki na dupe, neki na sise, a ima onih, uvrnutih gnjida kao što si ti, Normane, koji se pale na bubrege. No, vjerojatno znaš za onu staru izreku 'Svakom svoje, reče stara cura i poljubi kravu.'“

“... s mene...” šapne on.

“Normane, Rosie nije ovdje,” reče ona, ne obazirući se na njega i odmigolji još malo više, “ali me zamolila da ti predam poruku od njezinih bubrega putem mojih bubrega. Nadam se da si spreman, jer poruka stiže.”

Ona učini posljednji korak na koljenima, namjesti se iznad njegova podignuta lica i počne mokriti. Ah, slatkog li olakšanja.

Isprva Norman kao da nije shvaćao što se događa. A tad shvati. On vrisne i pokušaje zbaciti. Gert osjeti kako je on podiže i posluži se guzovima da ponovno ljosne na njega. Iznenadila se snazi njegova otpora, nakon batina koje je dobio.

“E nećeš, lijepi moj”, reče ona i nastavi prazniti mjehur. Nije mu prijetila opasnost od utapanja, ali nikad nije vidjela toliko gnušanje i gnjev na ljudskom licu. A zbog čega? Malo vruće vode. A ako je ikad itko u povijest zaslužio da ga se popisa, bio je to ovaj bolesni gov-

Norman silno, neartikulirano zariče, podigne obje ruke, zgrabi je za podlaktice i zarije u njih nokte. Gert vrisne (najviše od iznenađenja, iako ju je i vraški zaboljelo) i prenese težinu natrag. On to iskoristi i kad se ona pomaknula, on se svim silama upre, jače nego prije, i uspije je prevrnuti. Ona se prilijepi za zid od cigle s njezine lijeve strane. Norman se posrćući osovi. Po licu i obrijanoj glavi curila je tekućina, kapala s njegove kožne motorističke jakne, a jednobojna bijela pamučna majica ispod jakne zalijepila mu se za tijelo.

“Popisala si se na mene, pičko”, zapišti on i nasrne na nju.

Cynthia ispruži nogu. Norman se spotakne i ponovno licem zabije u invalidska kolica. Otpuže od nje na rukama i koljenima, pa se okrene. Pokuša ustati, skoro u tome i uspije, pa ponovno padne na zemlju, sopćući, gledajući u Gert svojim užarenim sivim očima. Umobolnim očima. Gert krene prema njemu, s namjerom da ga prikuje uza zemlju i ne pušta. Slomit će mu leda kao zmiji bude li potrebno, a sad je vrijeme da se to učini, prije no što skupi dovoljno snage da se ponovno podigne na noge.

On se maši za jedan od mnogih džepova na svojoj kožnoj jakni i u jednom trenutku, u kojem joj se okrene želudac, ona je bila uvjerena da ima revolver, da će joj ispaliti dva-tri metka u trbuh. Barem ću umrijeti praznog mjehura, pomisli ona i stane na mjestu.

Nije bila riječ o revolveru, nego o nečem ništa manje opasnom: imao je šoker. Gert je poznavala neku luđakinju beskućnicu u središtu grada koja je njime ubijala štakore, i to one tako velike za koje su mislili da su koker španijeli koji pukim slučajem nemaju kod sebe potvrdu o pedigreu.

“Hoćeš malo?”, upita Norman, još na koljenima. Mahao je šokerom amo-tamo ispred sebe. “Hoćeš malo, Gertie? Pa dođi sama jer ćeš dobiti s tim hoćeš-nećeš...”

On umukne, gledajući sumnjičavo prema uglu zgrade. Iz tog su smjera dopirali uzbuđeni ženski povici. Bili su daleko, ali su se približavali.

Gert se posluži tim trenutkom nepažnje da se odmakne korak unatrag, dohvati ručke srušenih invalidskih kolica i podigne ih naglim trzajem. Stane iza njih. Ručke za guranje potpuno su utonule u njezinim snažnim smeđim rukama. Gurkala ih je prema njemu brzim pokretima.

“Aha, samo dođi”, reče ona. “Dođi, bubrežnjaku. Dođi, govance jedno. Dođi, pederu. Želiš me omamiti? Šoker ti je na gotovs, ha? Pa dođi onda. Mislim da imamo vremena otplesati još jedan tango prije no što stignu ljudi u bijelim kutama da te odvedu u Sunnydale Acres ili gdje već otpremaju takve ćaknute tipove kao što si t-”

On ustane, pogleda ponovno u smjeru zvuka glasova koji su se približavali i Gert pomisli, Jebi ga, imam samo jedan život, neka ga proživim kao plamša i gurne kolica u njega što je snažnije mogla. Ona ga pogode posred tijela, on jekne i ponovno se prevali preko njih. Gert nasrne na njega, začuvši Cynthijin uplakani, drhtavi vrisak trenutak prekasno: “Pazi Gert, još ga ima!”

Začuje se tihi ali zlokoban pucketavi zvuk - ziiitttt! - i iz Gertina gležnja, gdje ju je dotaknuo šokerom, pa do kuka, sune kromirana munja smrtne boli. To što joj je koža bila vlažna od mokraće vjerojatno je učinilo Normanovo oružje još djelotvornijim. Svi mišići u njezinoj lijevoj nozi zgrče se tako da su joj suze navrle na oči a tad popuste. Gert se skljoka na zemlju. Dok je padala, ščepa zapešće ruke u kojoj je Norman držao šoker i zavrne ga što je jače mogla. Norman zatuli od boli i ritne se objema nogama u čizmama. Jedna promaši, ali peta druge dohvati je visoko po ošitu, točno ispod grudi. Bol je bila tako neočekivana i snažna da je Gert potpuno zaboravila na svoju nogu, barem privremeno, ali nije puštala šoker, i svijala je zapešće dok se prsti nisu otvorili i ta zla naprava pala na zemlju.

Norman se nogama odgura od nje. Iz usta su mu izlazili krvavi mjehuri, a iz nosa kapala krv u finim kapljicama. Oči je razrogačio od nevjerice; pomisao da ga je jedna žena nalemala još mu nije potpuno došla do svijesti, a vjerojatno i nije mogla doći do svijesti. On se posrćući osovi na noge, pogleda u smjeru glasova - sad su bili jako blizu - a tad pobjegne duž drvene ograde, natrag prema zabavištu. Gert nije smatrala da će daleko dospjeti prije no što privuče pozornost osiguranja; izgledao je kao statist iz filma Petak trinaesti.

“Gert...”

Cynthia je plakala i pokušavala dopuzati do mjesta gdje je Gert ležala na boku i promatrala Normana kako iščezava. Gert obrati pozornost djevojci i shvati da je dobila puno više batina no što se Gert isprva učinilo. Iznad njezina desnog oka nabubrila je masnica nalik na tmasti oblak a nos joj vjerojatno nikad više neće biti isti.

Gert se teškom mukom podigne na koljena i počne puzati prema Cynthiji. Stignu jedna do druge i zagrle se tako, ruku čvrsto stegnutih oko vrata da se ne bi prevrnule. Na jedvite jade govoreći kroz natečene usne, Cynthia reče: “I ja bih ga prebacila... kao što si nas učila... samo me iznenadio.”

“Sve u redu”, reče Gert i poljubi je nježno u sljepoočicu. “Jesi li jako povrijeđena?” “Ne znam... ne kašljem krv... korak u dobrom smjeru.” Pokušavala se nasmiješiti.

Očito joj je to pričinjavalo bol, ali je ipak pokušavala. “Popisala si ga.” “Da. Jesam.”

“Guba”, šapne Cynthia pa ponovno brižne u plač. Gert je zagrli i tako ih zatekne prva skupina žena, kojima su za petama stigla dvojica iz osiguranja: na koljenima između stražnjeg zida zahoda i praznih, prevrnutih invalidskih kolica, glava naslonjenih na rame one druge, priljubljenih poput mornara-brodolomaca.

16

Rosien prvi nejasni dojam čekaonice na hitnom prijamu bolnice na East Sideu bio je da su ondje sve žene iz 'Kćeri i sestara'. Kad je prošla kroz čekaonicu prema Gerti (jedva primjećujući muškarce koji su je okružili), shvati da nisu nazočne najmanje tri: Anna, koja je možda još na oproštaju povodom smrti bivšeg supruga; Pam, koja radi; i Cynthia. Nenazočnost te posljednje podstakne njezinu prepast.

“Gert!” vikne ona, gurajući se kroz muškarce jedva ih pogledavši. “Gert, gdje je Cynthia? Je li-” “Gore je.” Gert pokuša osokoliti Rosie smiješkom, ali joj to ne uspije naročito. Oči su joj bile otečene i crvene od suza. “Zadržali su je u bolnici i vjerojatno će ostati neko vrijeme, ali će se oporaviti, Rosie. Prilično ju je gadno izmlatio, ali bit će dobro. Znaš li da imaš na glavi kacigu? Baš je... slatka.”

Billove se ruke ponovno nađu na kopči ispod njezine brade, ali je Rosie jedva bila svjesna da joj skidaju kacigu. Gledala je u Gert... Consuelo... Robin. Tražila pogled koji će joj reći da je kužna, da je donijela boleštinu u njihovu prethodno nezaraženu kuću. Tražila mržnju. “Žao mi je”, reče ona promuklo. “Žao mi je zbog svega.” “Zašto?” upita Robin, iskreno iznenađena. “Pa nisi ti istukla Cynthiju.”

Rosie je nesigurno pogleda, pa ponovno pogleda Gertu. Gert je odvratila pogled i kad Rosie isprati njezin pogled, osjeti kako je oblijeva užas. Prvi je put shvatila da ovdje ima i policajaca a ne samo žena iz K&S. Dva u civilu i tri uniformirana. Policajci.

Ona ispruži onemoćalu ruku i zgrabi Billa za prste. “Morate razgovarati s ovom ženom”, Gert je govorila jednom od policajaca. “Njezin je suprug počinitelj. Rosie, ovo je poručnik Hale.”

Oni su se svi okrenuli i pogledali u nju, policajčevu suprugu koja je imala obraza i drskosti ukrasti suprugovu bankovnu karticu a tad pokušati pobjeći iz njegova života. Normanova braća, gledaju u nju.

“Gospođo?” reče neuniformirani policajac po imenu Hale i na trenutak zazvuči tako slično Harleyu Bissingtonu da joj dođe da vrisne.

“Samo mirno, Rosie”, promrmlja Bili. “Ja sam ovdje i ostat ću ovdje.”

“Gospođo, što nam možete reći o ovome?” Barem više nije zvučao poput Harleya. To je bila samo varka njezina mozga.

Rosie pogleda kroz prozor prema ulazu na autocestu. Pogleda prema istoku -smjeru iz kojeg će za nekoliko sati stići noć, dižući se iz jezera. Ugrize se za usnu pa ponovno pogleda u policajca. Drugu ruku položi na Billovu i progovori promuklim glasom koji je jedva prepoznala kao svoj.

“Zove se Norman Daniels”, reče poručniku Haleu.

Zvučiš kao žena sa slike, pomisli ona. Zvučiš kao Rose Madder. “On je moj suprug, policajac detektiv i on je lud.”

Osmi dio

ŽIVIJO BIK

1

Bio se osjećao kao da, nekako, lebdi iznad vlastite glave, ali kad se Debela Gerta popisala po njemu, to se promijenilo. I sad, umjesto da se osjeća kao balon ispunjen helijem, glava mu je bila poput plosnatog kamena kojim je neka snažna ruka zaigrala 'žabice' po površini jezera. Više nije lebdio; sad kao da je poskakivao.

Još nije mogao povjerovati što mu je učinila ta debela gadura. Znao je, da, ali znati i vjerovati su katkad dva odvojena svijeta, a ovo je bio jedan od takvih trenutaka. Kao da se dogodila neka zla preobrazba i prometnula ga u neku novu spodobu, predmet koji bespomoćno otklizava po površini percepcije, a kojem su dopuštena samo kratka razdoblja razbora i čudna, nepovezana i razlomljena iskustva.

Sjećao se da je ustao iza sraonice, da mu je iz lica krvarilo iz šest posjekotina i ogrebotina, nos napola začepljen, posvuda bolan od opetovanih sudara s vlastitim invalidskim kolicima, u rebrima i trbuhu mu je muklo bubnjalo od stotinu pedeset kilograma Debele Gerte koji su sjeli na njega... ali bi to sve mogao podnijeti - to i još više. No njezina voda i njezin miris, ne samo mokraće nego ženske mokraće, tjerao je njegov mozak da ustukne svaki put kad bi mu misli skrenule u tom smjeni. Kad bi se sjetio toga što je učinila, došlo bi mu da zavrišti a svijet - s kojim je silno želio ostati u vezi, ako ne želi završiti iza rešetaka, vjerojatno zavezan u luđačku košulju i pun thorazina - bi se počeo gubiti u omaglici.

Dok je posrtao pokraj ograde pomisli: Dočepaj je se, dočepaj je se, okreni se i dočepaj je se, dočepaj je se i ubij je zbog tog što je učinila, jedino ćeš tako moći ponovno mirno spavati, jedino ćeš tako moći ponovno misliti.

No jedan je dio njegova mozga bio razboritiji, pa umjesto da je se dočepa, on pobjegne. Debela je Gerta vjerojatno mislila da ga je otjerao zvuk dolazećih koraka, ali nije. Pobjegao je jer su ga rebra tako jako boljela da je mogao disati samo s pola pluća, barem zasad, a i želudac ga je bolio, a u testisima mu je tuklo od te duboke, očajničke boli koju jedino muškarci poznaju.

A nije ni bol bio jedini razlog zbog kojeg je pobjegao - nego to što je bol značio. Bojao se da bi s Debelom Gertom, ako ponovno krene na nju, ovog puta mogao izvući deblji kraj. I tako je utekao, posrćući duž daščane ograde što je brže mogao a glas Debele Gerte progonio ga je poput podrugljivog duha: Ostavila ti je poruku... od njezinih bubrega putem mojih bubrega... poruku, Normie... evo je, stiže.

A tad se dogodi jedno od onih razdoblja praznog hoda između dva odskoka kamena po površini vode, kratko; kamen njegova uma udari o površinu stvarnosti i odskoči u zrak, a kad se vratio k sebi - možda već nakon petnaest sekundi, a možda tek nakon četrdeset pet -prošlo je određeno vremensko razdoblje. Trčao je po središnjoj stazi prema zabavištu, trčao bezglavo poput krave u stampedu, zapravo je trčao od izlaza iz parka umjesto prema njima, trčao je prema Pieru, trčao prema jezeru, gdje bi bilo čas posla najprije ga opkoliti a zatim svladati.

U međuvremenu, njegov je um kreštao glasom njegova oca, svjetskog prvaka u hvatanju za muda (a na najmanje jednom nezaboravnom lovačkom izletu svjetskog prvaka u pušenju one stvari). Bila je to žena! Vrištao je Ray Daniels. Normie, kako si mogao dopustiti da ti mjeru uzme jedna pička?

On odagna taj glas iz glave. Stari se dovoljno izderavao na njega za života; ni za živu glavu neće to slušati sad kad mu je stari mrtav. Sredit će on Gertu, sredit će on Rose, sredit će on sve njih, ali se mora maknuti odavde da bi to učinio... prije no što svaki policajac iz ovdašnje službe osiguranja počne tražiti obrijanog tipa krvavog lica. Već ionako odveć ljudi zjaka u njega, a kako i ne bi? Smrdio je na pišaku a izgledao kao da ga je pandžama izbrazdala divlja mačka.

Ne razmišljajući skrene na puteljak koji je prolazio između paviljona s videoigrama i Pustolovine s južnih mora, želeći pobjeći onim nakazama kod kioska i tad mu se posreći.

Pokrajnja vrata videoigraonice se otvore i izađe, Norman pretpostavi, dijete. Nije se moglo pouzdano reći. Bio je nizak kao dijete i odjeven kao dijete - traperice, Reebokice, majica Michaela McDermotta (VOLIM DJEVOJKU PO IMENU KIŠA, pisalo je na njoj, što god to do vraga značilo) - no glava mu je bila potpuno pokrivena gumenom maskom. Maska Ferdinanda Bika. Ferdinand je imao velik, blentavi osmijeh na licu. Rogovi su mu bili ukrašeni cvjetnim vjenčićima. Norman nije ni trenutka oklijevao, nego ispruži ruku i pograbi masku s djetetove glave. Uhvati i priličan komad kose, ali tko ga jebe.

“Hej!” vrisne klinac. Skinute maske, izgledao je otprilike jedanaestogodišnjak. No ipak je zvučao više bijesno nego prestrašeno. “Vratite mi to, to je moje, dobio sam je! Što mislite, tko ste-”

Norman ponovno ispruži ruku, uhvati djetetovo lice rukom i snažno ga gurne. Bočni zid Pustolovine s Južnih mora bilo je šatorsko platno i dječak propadne kroza nj, a njegove skupe tenisice zalomataju po zraku.

“Kažeš li ikome, vratit ću se i ubiti te”, reče Norman u platno koje se još nadimalo. Tad ode brzo prema kioscima i navuče bikovu masku na lice. Smrdjela je na gumu i znojnu kosu bivšeg vlasnika, ali nijedan od tih mirisa nije smetao Normanu. No pomisao da će maska uskoro smrdjeti po Gertinoj mokraći jest.

Tad njegove misli ponovno uđu u prazni hod i on se na neko vrijeme izgubi u ozonskom omotaču. Kad se vratio, kaskao je prema parkiralištu u dnu Ulice Press; jednom je rukom pritiskao rebra na desnoj strani, gdje mu je svaki dah sad zadavao smrtnu bol. Unutrašnjost maske mirisala je točno kako se bojao da će mirisati i on je skine, zahvalno hvatajući svježi zrak koji nije bazdio na pišaku i pičku. Pogleda u masku i strese se - zbog nečeg u tom praznom, nasmiješenom licu podilazila ga je jeza. Bik s prstenom u nosu i cvjetnim vijencem na rogovima. Bik s osmijehom stvorenja koje je ostalo bez nečeg a koje je preglupo da se sjeti bez čega. Njegov prvi poriv bio je da baci tu prokletu stvar, ali se suzdrži. Mora misliti na čuvara parkirališta pa iako će sigurno zapamtiti čovjeka koji se odvezao s maskom bika Ferdinanda na glavi, možda ga neće odmah povezati s čovjekom o kojem će se nedugo potom raspitivati policija. Ako mu kupi malo vremena, maska je vrijedna da je zadrži.

Sjedne za upravljač Tempa, baci masku na suvozačko sjedalo, pa se prigne i spoji žice za paljenje motora. Kad se tako sagnuo, miris mokraće s njegove košulje bio je tako trpak i jak, da su mu zasuzile oči. Rosie kaže da se pališ na bubrege, začuje Debelu Gertu, tu crnu jopicu iz pakla, kako govori u njegovoj glavi. Užasno se bojao da će ona zauvijek ostati u njegovoj glavi - kao da ga je na stanovit način silovala i oplodila sjemenom deformiranog i nakaznog djeteta.

Ti si jedan od onih stidljivih tipova koji ne vole ostavljati tragove. Ne, pomisli on. Ne, prestani, ne razmišljaj o tome.

Ostavila ti je poruku od svojih bubrega kod mojih bubrega... a tad mu je mokraća poplavila lice, smrdljiva i vruća kao dječja vrućica.

“Ne!” ovog puta vrisne naglas i šakom udari po podstavljenoj kontrolnoj ploči. “Ne, ne može! Ne može! NE MOŽE Ml TO UČINITI!” On ispruži šaku poput klipa, zabije je u retrovizor i odlomi ga s postolja. Zrcalo udari u prednje staklo i odbije se na pod. Norman tresne i po prednjem staklu i jako se udari u ruku. Njegov policijski prsten ostavi gnijezdo prskotina koje je izgledalo poput golemog asteriksa. Namjeravao je početi mlatiti po upravljaču ali se naposljetku pribere. Podigne glavu i ugleda parkirališni listić gurnut ispod štitnika za sunce. On se usredotoči na to, nastojeći se obuzdati.

Kad mu se učinilo da se malo obuzdao, Norman posegne u džep, izvadi svoju gotovinu pa izvuče novčanicu od pet dolara iz lisnice. A tad, stegnuvši srce protiv smrada (samo što zapravo nije bilo načina na koji se od njega moglo obraniti), on ponovno navuče masku na glavu i polako se odveze do naplatne kućice. Nagne se kroz prozor i zapilji u čuvara kroz proreze za oči. Ugleda kako se službenik nesigurnom rukom čvrsto uhvatio za vrata kućice kad se nagnuo da uzme ponuđenu novčanicu i Norman shvati nešto predivno: tip je bio pijan.

“Živijo bik”, reče čuvar parkirališta i nasmije se.

“Tako je”, reče bik koji se nagnuo iz Ford Tempa. “El toro grande.” “Dva i pol-”

“Zadržite ostatak”, reče Norman i odveze se.

Prošao je pola četvrti a tad se zaustavi; ako odmah ne skine tu prokletu masku pogoršat će situaciju Što gradi jer će se izbljuvati u nju. On je počne grčevito skidati, potežući je paničnim prstima čovjeka koji shvaća da mu se za lice pripila pijavica, a tad se izgubi na neko vrijeme, ponovno prođe kroz prazni hod, a um mu se odlijepi od površine stvarnosti poput navođenog projektila.

Kad je došao k sebi, sjedio je golih prsa za upravljačem na semaforu na kojemu je bilo upaljeno crveno svjetlo. Na drugom uglu ulice, na uri u banci svijetlilo je točno vrijeme: 2:07 poslije podne. On se osvrne i ugleda svoju majicu na podu, zajedno s retrovizorom i ukradenom maskom. Debeli Ferdo, koji je izgledao ispuhano i neobično iskrivljeno, zurio je u njega praznim očima kroz koje je Norman vidio suputnički otiračza noge. Bikov sretan, blentav smiješak naborao se u nešto slično prepredenom osmijehu. Ali to je u redu. Barem mu ta prokleta stvarca nije na glavi. On upali radio, što nije bilo lako s obzirom da je gumb bio odlomljen, ali je bilo i te kako moguće. Još je bio podešen na postaju koja je emitirala stare hitove. Tommy James i Shondellspjevali su 'Hanky Panky'. Norman odmah zapjeva s njima.

U susjednom traku, muškarac koji je izgledao kao računovođa sjedio je za upravljačem Camryja i gledao u Normana opreznom ljubopitljivošću. Isprva Norman nije shvaćao što čovjeka toliko zanima, a tad se sjeti da po licu ima krvi - uglavnom skorene, koliko je mogao osjetiti.

A i majicu je skinuo. Morat će nešto učiniti u vezi s tim, i to uskoro. U međuvremenu...

On se sagne, podigne masku, zavuče u nju ruku i uhvati gumene usne jagodicama. Tad je podigne na prozor i počne pomicati usne u skladu s riječima pjesme, pa je Ferdinand pjevao zajedno s Tommyjem Jamesom i Shondellsima. Norman je vrtio zapešćem lijevo-desno pa se činilo kao da Ferdinand skakuće u ritmu. Onaj čovjek koji je izgledao kao računovođa brzo okrene glavu prema naprijed. Na trenutak ostane sjediti na mjestu. A tad se nagne i snažno pritisne tipku za zatvaranje vrata na suputničkoj strani.

Norman se naceri.

Baci masku na pod i obriše ruku koju je bilo zavukao u masku o gola prsa. Znao je kako čudno izgleda, kako ćaknuto, ali mu ne pada na um da ponovno odjene tu popisanu majicu. Kožna je jakna ležala na sjedištu pokraj njega i ona je barem bila suha iznutra. Norman je odjene i povuče zatvarač do brade. Na semaforu se upali zeleno svjetlo i onaj Camry pokraj njega strelovito sune kroz raskrižje kao da ga je netko ispalio iz puške. I Norman se otkotrlja dalje, ali nehajnije, usput pjevajući zajedno s radiom: “I saw her walking on down the Une... You know I saw herfor the very first time... A pretty little girl, standin ali alone...

Hey, pretty baby, can i take you home?⁵⁷” To ga podsjeti na srednju školu. Tad je život bio lijep. Nije bilo slatke male Rose da sve zajebe, navuče toliko nevolje za vrat. Barem ne do završne godine.

Gdje si, Rose? pomisli on. Zašto nisi bila na kurvinjskom pikniku? Gdje si, jebemu?

“Ona je na svom pikniku”, šapne bik. U tom je glasu bilo nečeg i stranog i znalačkog -kao da nije nagađao nego kao da je iz njega progovorila jednostavna neporeciva spoznaja proročanstva.

Norman se zaustavi uz rub pločnika, ne obazirući se na znak ZABRANJENO PARKIRANJE OSIM ZA VOZILA DOSTAVE i ponovno dohvati masku s poda. Natakne je na ruku. Samo što je ovaj put okrene prema sebi. Vidio je svoje prste u praznim dupljama, ali se činilo kao da duplje gledaju u njega.

“Kako to misliš, svom pikniku?” upita muklo.

Njegovi se prsti pomaknu, pa pomaknu bikove usne. Nije ih osjećao, ali ih je vidio. Glas koji čuje vjerojatno je njegov, ali nije zvučao kao njegov, a i kao da nije dolazio iz njegova grla, nego negdje između tih iscerenih gumenih usana.

“Sviđa joj se kako je ljubi”, reče Ferdinand. “Tko bi to rekao? A sviđa joj se i kako se služi rukama. Želi da s njom obavi hopa-cupa prije no što se vrate.” Bik kao da je uzdahnuo, a njegova gumena glava se zaljulja lijevo-desno na Normanovu zapešću u čudnoj kozmopolitskoj gesti prepuštenosti sudbini. “Ali to sve žene vole, zar ne? Hopa-cupa. Prljavi ples. Cijelu bogovetnu noć.”

“S kime?” Norman vikne masci. Nabrekle žile su mu iskočile na sljepoočicama. “Tko je ljubi? Tko je pipa? I gdje su? Reci mi!”

Ali je maska ostala nijema. Ako je uopće i progovorila.

Što ćeš učiniti, Normie? Taj je glas poznavao. Tatin glas. Gnjavatorski, ali ne i zastrašujući. Onaj drugi glas jest bio zastrašujući. Čak ako je i došao iz njegova grla, bio je zastrašujući.

“Naći je”, šapne on. “Naći ću je a tad je poučiti kako se radi hopa- cupa. Na moj način.” Da, ali kako? Kako ćeš je naći?

Prvo što mu padne na um bilo je njihovo klupsko okupljalište u Aveniji Durham. Ondje postoji zapis o tome gdje Rose živi, bio je uvjeren u to. Ali je to ipak bila loša ideja. Ta je kuća preuređena utvrda. Potrebna je nekakva kartica - koja vjerojatno jako sliči njegovoj ukradenoj kartici - da bi se ušlo a možda i niz brojeva za isključenje sustava uzbunjivanja.

A žene koje žive ondje? Mogao bi malo pripucati, ako dođe do tog; pobiti nekoliko a ostale zaplašiti. Njegov službeni revolver je u njegovu hotelu u sobnom sefu - jedna od prednosti putovanja autobusom - ali revolveri su rješenje za budale. Pretpostavimo da je adresa u računalu? Vjerojatno i jest, svi se danas služe tim igračkama. Vjerojatno bi se još zajebavao s njima, pokušavao prisiliti neku od žena da mu kaže lozinku i ime dokumenta, kad bi se pojavila policija i sprašila mu olovo u tur.

Tad mu se pričini još nešto - drugi glas. Ovog donese sjećanje, poput obrisa u dimu cigareta: ... žao mi je da ću propustiti koncert, ali ako želim taj automobil, ne mogu propustiti...

Čiji je to bio glas i što njegov vlasnik nije mogao propustiti?

Za nekoliko trenutaka, sjeti se odgovora na prvo pitanje. Bio je to Blondien glas. Blondie krupnih očiju i slatke male stražnjice. Blondie, čije je pravo ime Pam i još nekako. Pam koja radi u hotelu Whitestone, Pam bi mogla poznavati njegovu skitalicu Rose i ta Pam ne može nešto propustiti. Što bi to nešto moglo biti? Kad se duboko zamisliš, kad natakneš onu staru kapu kakvu je nosio Sherlock Holmes i uključiš taj blistav detektivski mozak, odgovor nije tako teško naći, zar ne? Ako želiš automobil, jedino što ne smiješ propustiti je prekovremeni rad. A budući da se propušteni koncert održava večeras, sva je prilika da je ona sad u hotelu. A ako i nije, bit će uskoro. A ako zna, reći će. Ona punkerska gadura nije rekla, ali samo zato što nije imao dovoljno vremena porazgovarati s njom o tome. No ovaj će put imati vremena napretek. Pobrinut će se za to.

2

Partner poručnika Halea, John Gustafson, odvezao je Rosie i Gert Kinshaw u policijsku postaju u Lakeshoreu. Bili se vozio iza njih na Harleyu. Rosie se okretala na sjedištu i provjeravala je li još ondje. Gert je to primijetila, ali nije komentirala.

Hale predstavi Gustafsona kao 'moja bolja polovica', ali je Hale bio što je Norman nazivao prvorazrednim psom tragačem; Rosie je to shvatila istog trenutka čim je ugledala njih dvojicu zajedno, po načinu na koji ga je Gustafson gledao, čak i po načinu na koji je promatrao kako Hale sjeda na suputničko mjesto neoznačenog Capricea. Rosie je svojim očima vidjela takve stvari tisuću puta, u svojoj kući.

Prođu pokraj banke s urom - one iste pokraj koje je nedugo prije njih prošao Norman - i Rosie pogne glavu da pročita koliko je sati. 4:09 poslije podne. Dan se oduljio poput tople karamele.

Ona pogleda preko ramena, užasnuta pomišlju da je Bili možda otišao, sigurna nekim dijelom glave i srca da je tako. Ali nije. On joj dobaci širok osmijeh, podigne ruku i kratko joj mahne. Ona zauzvrat podigne svoju ruku.

“Čini se simpatičan”, reče Gert.

“Da”, složi se Rosie ali nije željela govoriti o Billu, ne u društvu dva policajca koja sjede na prednjem sjedištu i bez sumnje slušaju svaku njihovu riječ. “Trebala si ostati u bolnici. Da te pregledaju, uvjere se da te nije povrijedio tim šokerom.”

“Ma, za mene je to bilo dobro”, reče Gert, široko se smiješeći. Preko svoje rastrgane haljine odjenula je golemu plavo-bijelu bolničku spavaćicu na pruge. “Prvi put nakon što sam daleke 1974. izgubila nevinost u baptističkom omladinskom kampu osjećam se potpuno i sasma budnom.”

Rosie se pokuša jednako široko nasmiješiti, ali joj uspije tek blijedi smiješak. “Vjerojatno je zabava za ovu godinu završena, ha?” reče.

Gert je izgledala zbunjeno. “Kako to misliš?”

Rosie pogleda u svoje ruke i ne iznenadi se kad shvati da su stisnute u šake. “Mislim na Normana. Smrdljivog tvora na zabavi. Velikog smrdljivog tvora, jebem ti!” Čula je tu riječ, jebem ti, kako izlazi iz njezinih usta i jedva je mogla povjerovati da je to ona rekla, posebice na stražnjem sjedištu policijskog automobila i s dvojicom detektiva na prednjem sjedištu. Još se više iznenadila kad je njezina u šaku stisnuta ruka poletjela postrance i udarila u vrata, malo iznad ručice za otvaranje prozora.

Gustafson lagano poskoči za upravljačem. Hale se okrene, bezizražajnog lica, pa se ponovno okrene prema naprijed. Možda je nešto promrmljao partneru. Rosie nije znala sigurno, nije ni hajala.

Gert je uhvati za ruku, u kojoj je kuckalo, i pokuša joj rastvoriti šaku milom. Masirala ju je kao da je riječ o grču mišića. “Sve je u redu, Rosie”, reče tiho, zabrundavši kao veliki kamion u leru.

“Ne, nije!” vikne Rosie. “Ne, nije, nemoj govoriti da je!” Suze su je sad pekle u očima, ali nije hajala ni za to. Prvi put u svom životu odrasle žene plakala je zbog jarosti a ne stida ili straha. “Zašto ne ode? Zašto me ne ostavi na miru? Istukao je Cynthiju, pokvario zabavu... jebem ti Normana!” Pokuša ponovno udariti u vrata, ali joj je Gert zarobila šaku. “Jebem ti smrdljivog tvora Normana!”

Gert je kimala glavom. “Aha. Jebem ti smrdljivog tvora Normana.”

“On je kao... madež! Što ga više trljaš i pokušavaš ga se riješiti, to je crnji! Jebem ti Normana! Jebem ti smrdljivog, ludog Normana! Mrzim ga- Mrzim ga!”

Ona umukne, zasoptala. Lice joj se žarilo, obrazi bili vlažni od suza... ali se nije osjećala loše.

Bili! Gdje je Bili?

Ona se okrene, uvjerena da ga ovaj put neće biti, ali je bio ondje. On mahne. Ona mahne njemu, pa se ponovno okrene prema naprijed, osjetivši se malo smirenije.

“Ljuti se, Rosie. Imaš se svako pravo ljutiti. Ali-” “O, i te kako se ljutim.”

“-ali on nije pokvario zabavu, znaš.”

Rosie žmirne. “Što? Ali kako su mogli samo tako nastaviti? Nakon što...” “Kako si ti mogla nastaviti nakon što te on toliko puta istukao?” Rosie odmahne glavom, ne shvaćajući.

“Djelomice zbog izdržljivosti”, reče Gert. “Djelomice zbog stare, dobre tvrdoglavosti. No uglavnom, Rosie, da se svijetu pokaže veselo lice. Da nas se ne može zastrašiti. Misliš li da je to prvi put da se nešto takvo dogodilo? Da ne bi.

Norman je najgori, ali nije prvi. A što se učini kad se smrdljivi tvor pojavi na zabavi i ispusti svoj smrad? Pričeka se da povjetarac otpuše smrad a tad se nastavi sa zabavom. To sad rade na Ettinger's Pieru i to ne samo zato što smo s Indigo Girls potpisali ugovor 'ili svirka ili honorar'. Nastavljamo jer moramo same sebi dokazati da nam ne mogu batinama odreći život... pravo na život. Neke su sigurno otišle -Lana Kline i njezine pacijentice su, pretpostavljam, već davna prošlost - ali će se ostale okupiti. Consuelo i Robin su krenule natrag na Ettinger's Pier čim smo otišle iz bolnice.”

“Tako valja”, reče poručnik Hale s prednjeg sjedišta. “Kako ste mogli dopustiti da pobjegne?” Rosie ga upita optužujući. “Isuse, znate li uopće kako mu je to uspjelo? “

“Zapravo, nismo ga mi pustili da pobjegne”, blago će Hale. “Bilo je to djelo službe osiguranja na Pieru, dušo; kad su prvi gradski policajci ondje stigli, vašeg supruga odavno nije bilo.”

“Mslimo da je ukrao nekom djetetu masku”, reče Gustafson. “Jednu od onih koja pokriva čitavu glavu. Navukao ju je, a zatim klisnuo. Imao je sreće, toliko vam mogu reći.”

“Uvijek je imao sreće”, gorko će Rosie. Sad su skretali na policijsko parkiralište. Bili se zaustavi iza njih. Rosie reče Gerti: “Sad mi možeš pustiti ruku.”

Gert to učini a Rosie istog trenutka ponovno udari po vratima. Ovaj je put jače zaboli, ali je neki novoosviješteni dio nje uživao u toj boli.

“Zašto me ne pusti na miru?” ponovno upita, ne obraćajući se nikome. A ipak joj odgovori slatki promukli glas iz dubine mozga.

Razvest ćeš se od njega, reče taj glas. Razvest ćeš se od njega, Rosie Sparna. Ona pogleda u svoje ruke i shvati da se naježila.

3

Njegov um ponovno odskoči. Dizao se i dizao, kako je nekad pjevala ona mustra Marilyn McCoo, a kad se vratio, upravo je parkirao Tempo na nekom drugom parkiralištu. Nije točno znao gdje se nalazi, ali je pretpostavljao da je vjerojatno u podzemnoj garaži ulicu dalje od hotela Whitestone. Pogleda u mjerač goriva kad se sagnuo da odvoji žice i ugleda nešto zanimljivo: kazaljka je pokazivala puni rezervoar. Negdje je uzeo benzin za vrijeme posljednjeg pomračenja uma. Zašto je to učinio?

Jer mi zapravo nije trebao benzin, odgovori on na svoje pitanje.

On se ponovno nagne naprijed, namjeravajući se pogledati u retrovizor, ali se sjeti da je maska na podu. On ga podigne i pomnjivo se pogleda. Lice mu je bilo natučeno, a mjestimice i natečeno; bilo je i više nego očito da je sudjelovao u tučnjavi, ali krvi nije bilo. Oribao je masku u zahodu neke benzinske postaje dok je samoposlužna pumpa punila Tempov rezervoar sporim automatskim mlazom. Pa se sad mogao pokazati na ulici - pod uvjetom da ne pretjera u izazivanju sreće - i to je bilo dobro.

Kad je razdvojio žice za paljenje motora, nakratko se zamisli koliko je sati. Nije bilo načina to doznati; nije imao ručni sat, u ovoj krntiji od Tempa nije bilo sata, a bio je pod zemljom. Je li to važno? Je li-

“Nije”, tiho mu reče poznati glas. “Nije važno. Vrijeme se razglavilo.”

On spusti pogled i ugleda bikovu masku kako zuri u njega s podnožja suputničkog sjedišta: prazne oči, uznemirujući naborani smiješak, smiješni cvijećem ukrašeni rogovi. Odjedanput poželi zadržati masku. Glupost, on mrzi taj vijenac na rogovima i a još više mrzi taj glupi smiješak u stilu 'sretan što sam uškopljen'... ali mu možda donese sreću. Naravno, maska nije govorila, sve je to bilo samo u njegovoj glavi, ali bez maske sigurno nikad ne bi pobjegao s Ettinger's Piera. To je bilo sto posto sigurno.

No dobro, no dobro, pomisli on, živijo bik, i on se prigne dohvatiti masku.

A zatim je, naizgled bez vremenskog razmaka, bio nagnut i čvrsto stezao Blondie oko struka, stiskao je čvrsto čvrsto da joj ne bi ostalo zraka da viče. Bila je izašla kroz vrata s oznakom OSOBLJE, gurajući pred sobom kolica i on pomisli kako ju je sigurno prilično dugo čekao, ali to više nije bilo važno jer su se ionako vratili u prostoriju za OSOBLJE, Pam i njezin novi prijatelj Norman, šivijo bik.

Ritala se i nekoliko ga puta kresnula po cjevanicama, ali je nosila teniske i jedva je osjetio te udarce. Jednu ruku odmakne s njezina struka, zatvori vrata za sobom i gurne zasun. Baci brzi pogled uokolo da provjeri ima li u prostoriji nekog osim njih. Kasno subotnje poslijepodne, sredina vikenda, trebala bi biti prazna... i bila je. Prostorija uska i dugačka, a na suprotnom kraju kratak niz ormarića. Osjećao se predivan miris -parfem čiste, oglačane posteljine koji podsjeti Normana na dan kad se u njegovoj roditeljskoj kući pralo rublje.

U prostoriji je bilo velikih hrpa uredno složenih plahti, košara za rublje punih paperjastih ručnika, jastučnica složenih na policama. Jedan je zid bio obložen dubokim hrpama pokrivača. Norman gurne Pam među njih, ne pokazavši nimalo zanimanja kad se suknja njezine uniforme visoko zadigne na bedrima. Njegov spolni nagon uzeo je godišnji, možda čak otišao u mirovinu, a možda je tako i bolje. Godinama mu je visak među nogama priskrbljivao nevolje. Bio je to vražji biljeg, nešto što bi vas moglo navesti na pomisao da Bog ima više zajedničkog s Andrew Diče Clayem⁵⁸ nego što bi vam bilo po volji. Dvanaest godina ga i ne primijetiš, a zatim te idućih pedeset - čak šezdeset godina - navlači po svijetu za sobom kao pobjesnjeli gologlavi velociraptor.

“Ne viči”, reče on. “Ne viči, Pammy. Ubit ću te budeš li vikala.” Bila je to prazna prijetnja - barem zasad - ali to ona neće znati.

Pam je duboko udahnula; sad bešumno ispusti zrak. Norman se malo opusti.

“Molim vas, nemojte me ozlijediti”, reče ona. Mili Bože, a laje to bilo originalno, to sigurno nikad prije nije čuo, ne, ne.

“Ne želim te povrijediti”, reče on toplo. “Nikako ne.” Nešto je lepetalo u njegovu stražnjem džepu. On ispruži ruku i napipa gumu. Maska. Nije se osobito iznenadio. “Pam, samo mi moraš reći što želim znati. Poslije odemo zadovoljni, ti svojim, a ja svojim putem.”

“Otkuda znate moje ime?”

On slegne ramenima na način koji ga podsjeti na sobu za ispitivanje, način koji je davao do znanja da on zna puno toga, da mu je to posao.

Ona je sjedila na hrpi prevrnutih tamnosmeđih pokrivača poput onog koji je pokrivao njegov krevet gore na devetom katu i potezala suknju preko koljena. Oči su joj bile doista izvanredne nijanse plave boje. Suza nabuja na donjoj vjeđi lijevog oka, zadrhti, pa klizne niz njezin obraz, ostavljajući za sobom trag čađe od sjenila za trepavice.

“Silovat ćete me?” upita ona. Gledala ga je tim izvanrednim djetinjim plavim očima, predivnim očima - nema potrebe pretvarati muškarca u papučara kad se ima takve oči, zar ne, Pammy? - ali nije u njima vidio izraz kakav je želio vidjeti. Želio je vidjeti pogled kakav se vidi u sobi za ispitivanje kad je tip kojeg dan i pola noći roštiljaš pitanjima naposljetku spreman se slomiti; skrušen pogled, molećiv pogled, pogled koji kaže reći ću sve, sve, samo mi dopustite da malo predahnem. Nije vidio taj pogled u Pammynim očima.

Ne još.

“Pammy”

“Molim vas, nemojte me silovati, molim vas, nemojte, ali ako me budete silovali, ako baš morate, molim vas navucite kondom, tako se bojim AIDS-a.”

On blene u nju pa prasne u smijeh. Zabolio ga je trbuh od smijeha, ošit ga je bolio još više, a najviše ga je boljelo lice, ali nije mogao prestati. Rekao sije da mora prestati, da će neki hotelski namještenik, možda čak i hotelski detektiv, slučajno proći i čuti smijeh i upitati se što bi to moglo značiti, ali čak ni to nije pomoglo; hropac smijeha je morao minuti sam od sebe.

Blondie ga je najprije gledala u čudu, a tad se bojažljivo nasmiješi. Puna nade.

Norman se naposljetku obuzda, iako su mu na oči navrle suze. “Neću te silovati, Pam”, reče on naposljetku - kad je bio u stanju reći bilo što a da to smijehom ne pretvori u neiskrenost.

“Otkuda mi znate ime?” ponovno upita ona. Ovog puta jasnijim glasom.

On izvuče masku iz džepa, gurne ruku u nju i počne je pomicati kao i za onog tuponju računovođu u Camryju. “Pam-Pam-bo-Bam, banana- -fana-fo-Fam, fi-fi-mo-Mam”, pjevala je maska u njegovoj ruci. Trzao je njome lijevo-desno, kao Shari Lewis svoj Lamb Chop⁵⁹, samo što je ovo bio bik a ne janje, glupi usrani pederski bik s cvijećem na rogovima. Nema razloga pod kapom nebeskom zašto bi mu se trebala sviđati ta usrana maska, ali je činjenica bila da mu se na neki način sviđala.

“A i ti mi se sviđaš na neki način”, reče Ferdo pederski bik i pogleda u Normana praznim očima. Tad se okrene ponovno prema Pam i uz pomoć Normana koji mu je pomicao ustima, maska reče: “Imaš nešto protiv?”

“N-n-nemam”, reče ona. Nije imala onaj željeni pogled u očima, još ne, ali su išli prema tome; nasmrt ga se preplašila - njih - to je bilo sigurno.

Norman čučne i ruke mu se zaklate između bedara. Ferdinandovi gumeni rogovi bili su uprti u pod. On je iskreno pogleda. “Kladim se da bi željela da odem iz ove prostorije i iz tvog života, zar ne, Pammy?”

Ona tako žustro kimne glavom da joj je kosa poskakivala po ramenima.

“Aha, to sam si i mislio, i slažem se s tim. Ti meni reci samo jedan podatak i ja ću otići na krilima vjetra. Nije teško što ću te pitati.” On se nagne prema njoj, povukavši Ferdove rogove po podu. “Želim jedino doznati gdje je Rose. Rose Daniels. Gdje živi?”

“Bože moj.” Ono malo boje preostale na Pammynu licu - dvije crvene mrlje na jagodicama - sad nestane, oči joj se rašire tako da je izgledalo kao da će ispasti iz duplji. “O, Bože moj, ti si on. Ti si Norman.”

To ga uzruja i ražesti - on je trebao znati njezino ime, tako to ide, ali ona nije trebala znati njegovo - sve ostalo gradilo se na tome. Ona ustane s pokrivača dok je on još reagirao na svoje ime u njezinim ustima i skoro mu umakne. On se baci za njom ispruživši desnu ruku, onu u kojoj je još držao bikovu masku. Negdje iz daljine je čuo kako joj govori da ona nikamo ne ide, da želi porazgovarati s njom i da to namjerava učiniti izbliza.

Ščepa je za vrat. Ona ispusti zatomljeni krik koji je želio biti vrisak i sune prema naprijed iznenađujućom, žilavom snagom. Ipak bije zadržao, da nije bilo maske, koja sklizne po njegovim znojnim rukama i Pam se istrgne, padne prema vratima, raširenih ruku kojima je zalomila po zraku i Norman isprva nije shvatio što se dogodilo.

Začuje se zvuk, mesnati zvuk, skoro kao zvuk čepa koji iskače iz boce pjenušca, a tad Pam počne divlje mahati rukama, udarati po vratima, glave zabačene unazad pod čudnim ukočenim kutom, poput nekoga tko netremice gleda u zastavu za domoljubne svečanosti.

“Ha?” reče Norman i Ferdo se podigne ispred njegovih očiju, naheren na njegovoj ruci. Ferdinand je izgledao pijan.

“Opa”, reče bik.

Norman strgne masku s ruke i gurne je u džep, svjestan da nešto kaplje, poput kiše. On spusti pogled i shvati da Pamina lijeva tenisica više nije bijela. Sad je bila crvena. Krv se oko nje slijevala u lokvicu; curila je na pod u dugim kapima. Ruke su joj se još trzale. Normanu su sličile na male ptice.

Izgledala je kao prikovana za vrata i kad je Norman koraknuo bliže, on shvati da je na stanovit način zaista tako. Na vratima je bila vješalica za kapute. Pam se istrgla iz njegove ruke, srnula naprijed i nabila na kuku. Vješalica joj se zarila u lijevo oko.

“O Pam, sranje, budalo jedna”, reče Norman i gnjevno i zbunjeno. Neprestano mu se prikazivalo bikovo glupo kešenje, čuo ga kako kaže Opa,poput nekog pametnjakovića iz crtica Warner Brosa.

Potegne Pam s vješalice. Pritom se začuje neopisiv hrskavi zvuk. Njezino čitavo oko - Normanu se učini plavije nego ikad - zurilo je u njega nijemim užasom.

Tad ona otvori usta i vrisne.

Norman nije ništa odlučio; njegove su ruke to učinile same od sebe. Pograbi je za obraze, upre se dlanovima o nježne kosti njezine čeljusti i zavrne. Čuo se samo oštar prasak - kao kad netko nagazi na daščicu od cedrovine - i ona se objesi u njegovim rukama. Umrla je a ono što je znala o Rose otišlo je s njom.

“Ti glupa ženska”, dahne Norman. “Iskopati si oko na vješalicu, jesi glupa!”

On je prodrma. Glava joj se mlitavo klatila lijevo-desno. Na prednjoj strani njezine bijele uniforme sad je imala vlažan crveni opršnjak. Odnese Pam natrag do pokrivača i spusti je na njih. Ona se opruzi raširenih nogu.

“Bestidna kurvetino”, reče Norman. “Ne možeš prestati čak ni mrtva, zar ne?” On joj prekriži noge. Jedna joj ruka padne s krila i muklo udari o pokrivače. Norman ugleda kičastu ljubičastu narukvicu na njezinu zapešću - izgledala je skoro kao komad telefonske žice. Na njoj je visio ključ.

Norman pogleda u ključ, pa u niz ormarića na drugom kraju prostorije.

Ne možeš otići onamo, Normie, reče njegov otac. Znam što misliš, ali lud si ako se približiš njihovoj kući u Aveniji Durham.

Norman se nasmiješi. Lud si ako odeš onamo. Smiješno, kad bolje razmisliš. Usto, kamo bi inače otišao? Što još može pokušati? Nije imao puno vremena. Njegovi su se mostovi veselo palili za njim, svi.

“Vrijeme je razglavljeno”, promrmlja Norman Daniels i skine narukvicu s ključem s Pamina zapešća. Ode do garderobnih ormarića, držeći narukvicu između zuba koliko mu je bilo potrebno da ponovno natakne masku na ruku. Tad podigne Ferdu da pregleda naljepnice s imenima na ormarićima.

“Ovaj”, reče Ferdo i kucne svojim gumenim licem o ormarić s oznakom PAM HAVERFORD.

Ključ je pristajao u bravu. U ormariću je bio par traperica, pamučna majica, sportski grudnjak, torbica s priborom za kupanje i Pamina torbica. Norman odnese torbicu do jedne od košara i istrese sadržaj na ručnike. Ferdinandom je kružio po stvarima kao nekim čudnim špijunskim satelitom.

“Našli smo je, mladiću”, mrmljao je Ferdo.

Norman izdvoji tanku plastičnu pločicu iz krame kozmetike, papirnatih maramica i papira. Ona će otvoriti ulazna vrata njihove klupske zgrade, u to nije bilo sumnje. On je podigne, počne je okretati-”

“Čekaj”, reče bik. Podigne se do Normanova uha i počne šaptati, a cvijećem ukrašeni rogovi su mu poskakivali.

Norman posluša, pa kimne glavom. Ponovno skine masku sa svoje znojne ruke, gume je u džep, i sagne se nad smećem iz Pamine torbice. Ovaj ga je put pomnjivo pregledao, kao što bi učinio da istražuje što se posljednjim žargonom nazivalo 'mjesto događaja'... samo što bi se tad poslužio vrhom kemijske ili obične olovke umjesto vrhovima prstiju. Otisci prstiju nisu više problem, pomisli on i nasmije se. Više nisu. On odgurne njezinu lisnicu i uzme crvenu knjižicu na kojoj je pisalo TELEFONI ADRESE. Pogleda pod slovo D, nađe broj skloništa, ali nije to tražio. Otvori prvu stranicu knjižice, gdje je bilo zapisano puno brojeva preko i oko Paminih črčkarija - očiju i klaunovskih leptir-mašni, uglavnom. No brojevi su svi izgledali kao telefonski brojevi.

Okrene posljednju stranicu, još jedno vjerojatno mjesto. Još telefonskih brojeva, još očiju, još leptir-mašni... a u sredini, uredno uokvireno i označeno zvjezdicama, ovo:

“Hej”, reče on. “Narode, zadržite svoje listiće, ali mislim da smo izvukli sedmicu. Jesmo, zar ne, Pammy?”

Norman otrgne posljednju stranicu iz Pamine knjige, gurne je u prednji džep i na prstima priđe vratima. Osluhne. Nema nikoga. On pusti dah i dotakne ugao papira koji je nabiou džep. Pritom mu umponovno odlutaizakratkonebiničeg.

4

Hale i Gustafson odvedu Rosie i Gert u kut glavne prostorije u policijskoj postaji koja je izgledala skoro kao prostorija za grupnu terapiju; pokućstvo je bilo staro ali prilično udobno, a nije bilo stolova za koje bi detektivi sjeli. Umjesto toga oni sjednu na izblijedjelu zelenu sofu parkiranu između aparata za osvježavajuća pića i stola na kojem se nalazio aparat za espresso. Umjesto mračne fotografije narkomana ili žrtava AIDS-a, iznad aparata za kavu visio je plakat putničke agencije s motivom švicarskih Alpa. Detektivi su bili smireni i ljubazni, razgovor je bio diskretan i uljudan, ali ni njihov odnos ni neformalno okružje nisu puno pomogli Rosie. Još je bila ljuta, gnjevnija nego ikad u životu, ali i užasnuta. Zbog mjesta na kojem se nalazi.

Nekoliko puta za vrijeme seanse odgovori-pitanja, bila je na rubu da izgubi nadzor nad osjećajima i svaki put kad bi se to dogodilo pogledala bi na drugu stranu prostorije gdje je strpljivo sjedio Bili ispred niske drvene ogradice i natpisa na kojem je pisalo MOLIMO NE ULAZITI BEZ POTREBE.

Znala je da bi trebala ustati, otići k njemu i reći mu da više ne čeka - da se odvuče kući i sutra je nazove. No nije se mogla prisiliti da to učini. Bilo joj je potrebno da bude ondje kao što joj je bilo potrebno da bude iza nje na Harleyu kad su ih detektivi vozili ovamo, bio joj je potreban kao što je djetetu prebujne mašte potrebno da u sobi gori svjetlo kad se probudi usred noći.

Problem je bio u tome da su se njoj i dalje motale svakojake misli po glavi. Znala je da su to gluposti, ali to nije pomoglo. Na trenutak bi se izgubile, ona bi odgovarala na pitanja policajaca i ne bi joj se vrzmale gluposti po glavi, a tad bi se uhvatila kako razmišlja da je u podrumu zgrade Norman, da ga ondje skrivaju, naravno da je tako, jer je policija obitelj, policajci braća a ženama policajaca ne dopušta se da bježe od kuće i žive same, bez obzira na sve. Norman je na sigurnom u nekom od pod-podrumskih sobičaka gdje te nitko ne može čuti čak i kad vrištiš iz petnih žila, u prostoriji oznojenih betonskih zidova i s golom žaruljom koja visi na žici, a kad ova besmislena parodija prođe, odvest će je k njemu. Odvest će je Normanu.

Ludost. Ali bi shvatila koliko je to glupo jedino kad bi podigla glavu i vidjela Billa s druge strane niske ogradice, kako je promatra i čeka da bude gotova da je odveze kući na leđima svojeg željeznog ponija.

Do u beskraj su ponavljali što se dogodilo; kadšto bi Gustafson postavljao pitanja, katkad Hale, pa iako Rosie nije imala osjećaj da se njih dvojica igraju igre dobar policajac/loš policajac, poželi da završe sa svojim unedoglednim pitanjima i nebrojenim formularima i puste ih. Možda će, kad ode odavde, ti izmjenični padovi u gnjev i užas od kojih obamire malo popustiti.

“Recite mi ponovno kako to da ste imali fotografiju gospodina Danielsa u svojoj torbici, gospođice Kinshaw”, reče Gustafson. Ispred sebe je imao napola dovršeno izvješće a u jednoj ruci kemijsku olovku Bic. Užasno se mrštio; Rosie je izgledao kao dijete koje polaže ispit za koji se nije pripremio.

“Već sam vam to dvaput rekla”, reče Gert. “Ovo će biti posljednji put”, tiho će Hale. Gert ga pogleda. “Časna izviđačka?”

Hale se nasmiješi -jako milo - i kimne glavom. “Časna izviđačka.”

Pa im ona ponovno ispriča kako su ona i Anna uvjetno povezale Normana Danielsa s ubojstvom Petera Slowika i kako su im faksirali Normanovu fotografiju. Kako je primijetila muškarca u invalidskim kolicima kad je prodavač ulaznica dreknuo za njim. Rosie je već bila upoznata s pričom, ali je ipak zapanji Gertina hrabrost. Kad je Gert došla do opisa sukoba s Normanom iza zahoda, i to ravnodušnim tonom žene koja čita spisak za kupovinu, Rosie je uhvati za krupnu ruku i čvrsto je stisne.

Kad je završila s pričom, Gert pogleda u Halea i podigne obrve. “Sve u redu?” “Da”, reče Hale. “Jako u redu. Cynthia Smith vam duguje život. Da ste policajac, predložio bih vas za pohvalu.”

Gert frkne. “Nikad ne bih prošla na zdravstvenom. Predebela.” “Svejedno”, reče Hale, ozbiljna lica, zagledavši joj se u oči.

“Pa, hvala na komplimentu, ali ono što bih najviše željela čuti od vas je da ćete uhvatiti tog tipa.”

“Uhvatit ćemo ga”, reče Gustafson. Zazvučao je skoro potpuno siguran u sebe i Rosie pomisli: Policajce, ne znate vi mog Normana.

“Jeste li završili s nama?” upita Gert.

“S vama jesmo”, reče Hale. “Imam još nekoliko pitanja za gospođu McClendon... možete li izdržati još malo? Ako ne, pitanja mogu pričekati.” On zašuti. “Ali ne bi trebala čekati. Mislim da to oboje znamo, zar ne?”

Rosie na trenutak zatvori oči, pa ih otvori. Pogleda prema Billu, koji je još sjedio s druge strane ogradice, pa ponovno u Halea.

“Pitajte što morate”, reče ona. “Samo što prije završite. Želim ići kući.”

5

Kad se ovaj put vratio k sebi izlazio je iz Tempa u tihoj ulici koju je gotovo istog trenutka prepoznao kao Aveniju Durham. Parkirao se nekoliko ulica dalje od Picine Palače. Još nije pao mrak, ali će uskoro; sjene ispod stabala bile su debele i baršunaste, nekako raskošne.

On se pogleda i shvati da je prije odlaska svratio u svoju hotelsku sobu. Koža mu je mirisala na sapun a i presvukao se. Imao je na sebi dobru odjeću za svoj zadatak: pamučne radničke hlače, bijelu majicu s okruglim vratnim izrezom i plavu flanel košulju koja mu je visjela izvan hlača. Izgledao je kao muškarac koji se pojavio preko vikenda da pregleda neispravnu plinsku cijev ili...

“Ili da provjeri alarm”, reče Norman tiho i nasmiješi se veselo. “Prilično drsko, senor Daniels. Prilično dr-”

A tad ga zgromi panika i on se lupi po lijevom stražnjem džepu hlača koje je sad imao na sebi. Osjeti samo grbu svoje lisnice. Lupi se po desnom stražnjem džepu i ispusti promukli uzdah olakšanja kad se mlohava guma maske zaleluja pod njegovom rukom. Očito je zaboravio svoj službeni revolver- ostavio ga u sefu - ali se sjetio ponijeti masku a maska mu se sad činila važnijom od revolvera. Vjerojatno je lud što tako misli, ali je tako. Krene niz pločnik prema broju 251. Ako je u kući samo nekoliko pički, pokušat će ih sve uzeti kao taoce. Ako ih je puno, ščepat će ih koliko bude mogao - možda šest - a ostale otjerati u brda. Tad će ih početi ubijati, jednu po jednu, dok netko ne iskašlje Rosinu adresu. Ako je nijedna ne bude znala, sve će ih pobiti i početi pregledavati arhivu... ali je smatrao da do toga neće doći.

Normie, što ćeš ako su ondje policajci? nervozno ga upita otac. Policajci ispred zgrade, u zgradi, policajci čuvaju kuću od tebe? Nije znao. A nije ga bilo ni briga.

Prođe pokraj broja 245, 247, 249. Između te posljednje i pločnika bila je živica i kad je Norman stigao do kraja on naglo zastane i zaškilji se sumnjičavo u kuću broj 251. Očekivao je da će vidjeti više ili manje užurbanosti, ali nije očekivao da će vidjeti to što je sad vidio - ništa.

Kuća u kojoj je bilo sklonište Kćeri i sestre' stajala je na kraju uskog, dubokog travnjaka. Zastori na drugom i trećem katu bili su navučeni protiv sunca. Bila je tiha poput crkve. Na prozorima na lijevoj strani trijema nisu bili navučeni zastori, ali nije gorjelo svjetlo. Nikakvih sjena koje bi promicale pokraj njih. Nikoga na trijemu. Nikakvih automobila na kolnom prilazu.

Ne mogu ostati stajati ovdje, pomisli on i ponovno krene. Prođe pokraj kuće, pogledavši u povrtnjak u kojem je prije vidio one dvije kurve - jednu od kojih je ščepao iza zahoda. Večeras je i vrt bio prazan. A koliko je mogao vidjeti u stražnje dvorište, i ono je bilo prazno. To je zamka, Normie, reče mu otac. Znaš to, zar ne? Norman ode sve do ladanjske kuće s brojem 257 na vratima, pa se okrene i počne lijeno vraćati niz pločnik. Znao je da izgleda kao zamka, očev je glas imao pravo u vezi s tim, ali nije imao osjećaj da je riječ o zamci.

Bik Ferdinand dođe mu pred oči poput sirastog gumenog duha - Norman je izvukao masku iz stražnjeg džepa i stavio je na ruku a da toga uopće nije bio svjestan. Znao je da to nije dobra zamisao; netko tko gleda kroz prozor sigurno će se zapitati zašto onaj krupan muškarac otečena lica razgovara s gumenom maskom... i miga maskinim ustima kao da mu ona odgovara. No nije hajao ni za to. Život je postao jako... sirov. Normanu se to na neki način sviđalo.

“Ne, nije zamka”, reče Ferdinand.

“Siguran si?” upita on. Ponovno je bio nadomak broju 251.

“Aha”, reče Ferdinand i zakima svojim cvijećem ukrašenim rogovima. “Samo su nastavili sa zabavom. Sad vjerojatno svi sjede oko kolača dok neka lezbača u neženstvenoj haljini pjeva 'Blowin' in the Wind! Ti si bio tek privremeni poremećaj u njihovu danu.”

On stane ispred prilaza koji je vodio prema 'Kćerima i sestrama - zagledan u masku, kao gromom ošinut.

“Hej - oprosti mi momče”, ispričavao se bik, “ali ja ne stvaram vijesti, znaš, ja samo izvještavam.”

Norman se zgrozi kad shvati da postoji nešto gotovo jednako užasno onome kad dođeš kući s posla i shvatiš da ti je žena odmaglila u nepoznato s tvojom bankovnom karticom u torbici: kad te ignoriraju.

Kad te ignorira gomila žena.

“Pa očitaj im lekciju da to više ne čine”, reče Ferdo. “Očitaj im lekciju. Hajde, Norm. Pokaži im tko si. Tako da to nikad ne zaborave.”

“Tako da nikad ne zaborave”, promrlja Norman i maska na njegovoj ruci oduševljeno zakima.

On je ponovno gurne u stražnji džep a kad je krenuo niz prilaz iz lijevog prednjeg džepa s dva prsta izvadi Paminu propusnicu za vrata i komadić papira koji je otrgnuo iz njezina adresara. Popne se uza stube na trijem, pa pogleda jednom - kao onako usput, nadao se-u TV kameru postavljenu iznad vrata. Položi propusnicu uz bedro. Možda ga netko ipak promatra. Treba imati na umu da je Ferdinand, nosio mu on sreću ili ne, samo gumena maska koja umjesto mozga ima Normanovu ruku.

Otvor za karticu bio je ondje gdje je očekivao da će biti. Pokraj njega je bio portafon, zajedno s malom naljepnicom koja je posjetitelje upućivala da pritisnu i govore.

Norman pritisne tipku, nagne se i reče: “Gradska plinara, u susjedstvu curi plin, primljeno?”

Podigne prst s tipke. Pričeka. Pogleda u kameru. Crno-bijela, vjerojatno se na njoj ne vidi kako mu je otečeno lice... nadao se. Nasmiješi se da pokaže kako je neopasan dok mu je srce u grudima tuklo poput malog, izdržljivog motora. Nikakva odgovora. Ničeg.

On ponovno pritisne tipku. “Cure, ima li koga?” Da im vremena, i polako počne brojati do dvadeset. Njegov mu otac šapne da je to zamka, onakva kakvu bi on postavio u toj situaciji, namamio bitangu unutra, dao mu vjerovati da je kuća prazna, a tad se oborio na njega poput tovara cigli. Da, bila je to zamka kakvu bi on postavio... ali ovdje nije bilo nikog. Bio je skoro siguran u to. Kuća je izgledala prazno poput odbačene limenke piva.

Norman ubaci karticu u otvor. Začuje se glasni škljocaj. On izvadi karticu, okrene kvaku i ude u predvorje Kćeri i sestara'. Slijeva začuje tihi, uporan zvuk: mip-mip-mip-mip. Alarmni sistem. Riječi ULAZNA VRATA palile su se i gasile na ekranu.

Norman pogleda u komadić papira koji je ponio sa sobom, pomoli se nakratko Bogu da je broj na njemu ono što on misli da je i utipka 0471. Trenutak u kojem mu je prestalo kucati srce alarm nastavi mipkati pa prestane. Norman odahne i zatvori vrata. Ponovno namjesti alarm, ne razmišljajući, policijski instinkt.

Osvrne se, primijeti stube koje vode na kat, pa prođe kroz glavno predvorje. Zaviri u prvu sobu zdesna. Izgledala je kao učionica; stolci poslagani u krug, školska ploča na jednom kraju. Na ploči su bile napisane riječi DOSTOJANSTVO, ODGOVORNOST i UFANJE.

“Mudre riječi, Norm”, reče Ferdinand. Ponovno je bio na Normanovoj ruci. Obreo se na njoj nekom čarolijom. “Mudre riječi.”

“Ako ti tako kažeš; meni izgleda kao uobičajeno sranje.” Norman se osvrne, pa podigne glas. Činilo se skoro svetogrdnim vikati u ovu prašnjavu tišinu, ali se mora što se mora.

“Halo? Ima li koga? Ovdje gradska plinara!”

“Halo?” Ferdo vikne s kraja njegove ruke i pametno se ogleda svojim praznim očima. Reče to njemačkim naglaskom kojim bi kadšto govorio Normanov otac kad bi se napio. “Halo, jesi ofde, Cholly tušo?” “Začepi, glupane”, promrmlja Norman. “Da, kapetane”, odgovori bik i umukne.

Norman se polako okrene pa krene niz predvorje. Prođe pokraj još nekoliko soba - salona, blagovaonice, pa nečeg što je sličilo maloj knjižnici - ali su sve bile prazne. I kuhinja na kraju hodnika bila je prazna pa je sad iskrsnuo novi problem: gdje potražiti ono što traži?

Udahne i sklopi oči, pokušavajući misliti (i otjerati glavobolju koja se pokušavala povratiti). Želio je zapaliti cigaretu ali se nije usudio; možda imaju protupožarne alarme koji su podešeni da zakrešte čim osjete prvi dim.

On još jednom duboko udahne, povuče zrak sve do dna pluća i sad prepozna kakav je to miris - ne miris prašine nego miris žena, žena koje su se ukotvile sa sebi sličnima, žena koje su se zaplele u veo pravičnosti i zajedništva pokušavajući se odvojiti od stvarnosti. Bio je to miris krvi i bidea i mirisa za ormare i laka za kosu i dezodoransa i parfema sjebežljivim nazivima kao što su Moj grijeh i Bijela ramena i Opsjednutost. Bio je to povrtni miris njihovih omiljenih jela i voćni miris njihovih omiljenih čajeva; taj miris nije bio prašina nego nešto nalik kvascu, vrenju, i stvarao je miris koji se ne može ukloniti nikakvim čišćenjem: miris žena bez muškaraca. Taj mu miris ispuni nosnice, grlo, srce, počne ga gušiti, uhvati ga omaglica, skoro se uguši.

“Saberi se, Cholly”, obrecne se Ferdinand. “Miris koji osjećaš je samo miris sinoćnjeg umaka za špagete, k vragu!”

Norman pusti zrak iz pluća, ponovno udahne, otvori oči. Da, umak za špagete. Crveni miris, poput krvi. Ali samo umak za špagete.

“Oprosti, malo sam se izgubio”, reče on.

“Da, ali tko ne bi?” reče Ferdo i njegove prazne oči kao da su izražavale i sućut i razumijevanje. “Pa ovdje Kirka pretvara muškarce u svinje.” Maska se zanjiše na Normanovu zapešću, ogledavajući se svojim praznim očima. “Ja, ofopipilo takfo mjesto.”

“O čemu ti to govoriš?”

“Ni o čemu. Nema veze.”

“Ne znam kuda krenuti”, reče Norman. I on se osvrtao. “Moram požuriti, ali Isusa mu, kuća je tako velika! Ima najmanje dvadeset soba!”

Bik pokaže rogovima prema vratima preko puta kuhinje. “Pokušaj ondje.” “Do vraga, to je sigurno ostava.”

“Mislim da nije, Norm. Mislim da ne bi stavile natpis PRIVAT na ostavu, zar ne?”

U tome je bilo nečeg. Norman prijeđe kroz hodnik i pritom gurne masku u džep (i ugleda cjediljku za špagete ostavljenu da se suši na sušilu pokraj sudopera), pa pokuca na vrata. Ništa. Pokuša okrenuti kvaku. Učini to bez problema. Otvori vrata, popipa po zidu zdesna i pritisne prekidač.

Stropno svjetlo osvijetli mamutski radni stol zakrčen kramom. Na vrhu jedne od hrpa papira akrobatski je održavala ravnotežu zlatna pločica na kojoj je pisalo ANNA STEVENSON i BLAGOSLOVLJEN BUDI OVAJ NERED. Na zidu je visjela uokvirena fotografija dviju žena koje Norman prepozna. Jedna je bila slavna pokojna Sušan Day. Druga je bila plavokosa gudura s novinske fotografije, ona koja je izgledala kao Maude. Stajale su zagrljene i smiješile se jedna drugoj u oči kao prave lezbijke.

Bočni zid sobe bio je obložen arhivskim ormarićima. Norman im priđe, klekne na koljeno, ispruži ruku da će otvoriti ladicu s oznakom D-E, no tad se zaustavi. Više se ne služi prezimenom Daniels. Nije se mogao sjetiti je li mu to rekao Ferdinand ili je to otkrio ili naslutio sam, ali je znao da je istina. Vratila se svom djevojačkom prezimenu.

“Bit ćeš Rose Daniels do časa smrti svoje”, reče on i uhvati za ladicu s oznakom M. Povuče. Ništa. Bila je zaključana.

Problem, ali ne veliki. Naći će nešto u kuhinji čime će ga nasilu otvoriti. On se okrene, s namjerom da izađe iz sobe, ali stane kad mu pogled privuče pletena košara koja je stajala na uglu stola. S ručke košare visjela je čestitka. Staroengleskim slovima pisalo je IDI SAD, MALO PISMO.

U košari je bila hrpica nečega što je izgledalo kao pošta koju treba poslati a ispod omotnice s računima naslovljenih na Lakeland Cable TV on ugleda kako viri ovo:

-endon?

McClendon?

On zgrabi pismo, prevrne košaru i baci većinu pripremljene pošte na pod, očiju raširenih i požudnih.

Da, McClendon, do vraga - Rosie McClendon! A ispod toga, napisano štampanim, čvrstim i čitljivim slovima, adresa zbog koje je prošao kroz pakao da bi je dobio: Ulica Trenton 897.

Na stolu je, napola skriven ispod hrpe preostalih letaka za dobrotvornu zabavu ležao dugi nož za otvaranje pisama. Norman ga pograbi, prereze pismo i nesvjesno gurne nož u svoj stražnji džep. Ponovno izvadi masku i natakne je na ruku. Komad papira imao je utisnuto zaglavlje u kojem je ANNA STEVENSON pisalo velikim, a 'Kćeri i sestre' malo manjim.

Norman letimice pogleda u taj simbol taštine, pa počne prelaziti maskom preko pisma, prepuštajući Ferdinandu da čita umjesto njega. Rukopis Anne Stevenson bio je krupan i otmjen - ohol, rekli bi neki. Normanovi znojni prsti drhtali su i pokušavali se stisnuti u Ferdinandovoj glavi, pa se gumena maska grčeći namigivala i cerila.

Draga Rosie!

Šaljem ti ovo pisamce na tvoju novu adresu (znam koliko važno može biti tih nekoliko prvih pisama!), da ti kažem koliko mi je drago što si došla k nama u 'Kćeri i sestre' i kako mi je drago da smo ti mogle pomoći. Želim ti i reći koliko mi je drago zbog tvog novog posla - čini mi se da nećeš dugo stanovati u Ulici Trenton!

Svaka žena koja dođe u 'Kćeri i sestre' obnavlja život ostalima - onih koje su s njom ondje u prvom razdoblju zacjeljivanja rana i svih onih koje dođu nakon nje, jer svaka ostavlja dio svojeg iskustva, snage i nade. Ja se nadam, Rosie, da ću te često ovdje vidjeti, ne samo zato što je tvoj oporavak još daleko od potpunog i zato što gajiš puno osjećaja (uglavnom bijes, rekla bih) s kojima se još nisi suočila, nego zato što ti je dužnost da drugima preneseš što si naučila ovdje. Vjerojatno ti ne bih trebala ovo sve govoriti, ali-

Škljocaj, ne jaki zvuk, ali glasan u tišini. Zatim se začuje drugi zvuk: mip -mip -mip -mip.

Alarm.

Norman je dobio društvo.

6

Anna nije primijetila zeleni Tempo parkiran uz rub pločnika nekoliko kuća niže od 'Kćeri i sestara'. Zadubila se u svoju osobnu maštariju, za koju nikad nikome nije ispričala, čak ni psihijatru, nužnu maštariju koju je čuvala za užasne dane poput današnjeg. U njoj je bila na naslovnici Timea. Nije to bila fotografija nego treperava uljena slika na kojoj je bila prikazana u tamnoplavoj ravnoj haljini (plavo joj najbolje stoji a ravna bi haljina prikrila kako se u posljednje dvije-tri godine tužno zadebljala oko struka). Gleda preko lijevog ramena kako bi je umjetnik uhvatio iz boljeg profila, a kosa joj se prosipa preko desnog ramena poput sniježnog nanosa. Seksi sniježnog nanosa.

Jednostavan tekst ispod slike glasi: AMERIKANKA Ona skrene na kolni prolaz i nevoljko odagna taj san (upravo je stigla do mjesta kad pisac članka kaže, 'Iako je spasila živote više od petnaest tisuća zlostavljanih žena, Anna Stevenson je ostala iznenađujuće, čak i dirljivo, skromna...'). Ona ugasi motor svojeg Infinitija i ostane na trenutak tako sjediti, blago trljajući kožu ispod očiju.

Peter Slowik, kojeg je u doba rastave nazivala ili Petar Veliki ili Raspućin ili Ludi marksist, za života je bio brbljavi ženskar, a njegovi prijatelji kao da su odlučili i ispratiti ga na posljednji počinak u tom stilu. Govorancijama nikad kraja, a svaki 'buket sjećanja' (mogla bi s veseljem strojnicom pokositi političke pomodare koji provode dane smišljajući takve ljigave fraze) činio se duljim od prethodnog pa je u četiri sata, kad su naposljetku ustali da pojedu hranu i popiju vino - domaće i užasno, kakvo bi Peter izabrao da ga je on birao - bila uvjerena da je oblik stolca na rasklapanje na kojemu je sjedila utetoviran u njezinu stražnjicu. No nije ni pomislila da ode ranije - da se iskrade nakon jednog sendviča i gutljaja vina. Ljudi će je promatrati, ocjenjivati njezino ponašanje. Ona je ipak bila Anna Stevenson, važna žena u političkom ustroju ovog grada, a bilo je nazočno nekoliko ljudi s kojima je morala porazgovarati nakon obreda. Ljudi s kojima je željela da je drugi ljudi vide da razgovara, jer tako se vrtuljak okreće.

A da bi stvar bila bolja, pejdžer joj se oglasio tri puta u razmaku od četrdeset pet minuta. Prošli bi tjedni kad bi nijemo ležao u njezinoj torbici, ali ovog poslijepodneva, za vrijeme skupa na kojem bi duga razdoblja tišine prekinuli ljudi koji kao da nisu mogli govoriti glasnije od plačljivog mrmoljenja, aparat je poludio. Nakon što se oglasio treći put, zamorila se od okrenutih glava i isključila ga. Nadala se da se nitko nije porodio na pikniku, da ničije dijete nije dobilo potkovom u glavu a najvećma se nadala da se nije pojavio Rosien suprug. Sumnjala je da je došao; valjda nije toliko nepromišljen. U svakom slučaju, onaj tko bi nazvao njezin pejdžer najprije bi nazvao 'Kćeri i sestre', a podesila je telefonsku sekretaricu u svom uredu da se uključi nakon prvog zvona. Tako bi mogla slušati poruke kroz zid kupaonice dok bi piškila. U većini slučajeva, to bi bilo primjereno porukama.

Ona izađe iz automobila, zaključa ga (čak i u ovako finoj četvrti oprez nije na odmet) i priđe stubama koje su vodile na trijem. Posluži se karticom i automatski ušutka mip-mip-mip alarma; slatki paučinasti ostaci njezina maštanja

(jedina žena njezine dobi koju su voljele i poštovale sve frakcije sve razudenijeg ženskog pokreta) još su joj se kovitlali u glavi. “Halo, kućo!” vikne ona i krene niz predvorje.

Tišina joj odgovori, što je i očekivala... a i nadala se, budimo iskreni. Bude li sreće, možda će uživati u dva ili tri sata blažene tišine prije početka hihotanja, siktanja tuševa, lupe vratima i kokodakanja humorističkih serijala.

Ode u kuhinju, pitajući se neće li možda duga neužurbana kupelj, s Calgonom⁶⁰ i ostalim, popraviti stvar. Tad zastane i namršti se ugledavši vrata svoje radne sobe. Bila su širom otvorena.

“Prokletstvo!” promrmlja ona. “Prokletstvo!”

Ako je išta mrzila - osim možda ljudi koji su bili skloni pipati se, grliti i dirati -bilo je kad bi joj netko narušio privatnost. Nije imala bravu na vratima svog ureda jer nije smatrala da treba spasti na to. To je, ipak, njezina kuća: njezina velikodušnost i strpljenje omogućuju djevojkama i ženama da dođu ovamo. Ne bi joj trebala biti potrebna brava na tim vratima. Trebala bi biti dovoljna njezina želja da one ostanu s druge strane vrata osim ako ih se pozove.

Uglavnom je bilo tako, ali svako malo neka bi žena zaključila da joj je zaista potreban neki dokument, da joj je zaista potrebna Annina fotokopirka (koja bi se zagrijala brže od one u sobi za rekreaciju), da joj je doista potrebna poštanska marka pa bi tako ta neodgojena osoba ušla, prekopavala po sobi koja nije bila njezina, možda i gledala stvari koje nisu njezine, zagadila zrak mirisom nekog jeftinog parfema kupljenog u samoposluživanju...

Anna zastane s rukom na kvaki i zagleda se u tamnu sobu koja je u njezinu djetinjstvu bila ostava. Nosnice joj se malo rašire a čelo jače namršti. Da, osjećala je miris, ali ne parfema. Nešto što je podsjeti na Ludog marksista. Bio je to...

Svi moji kolege upotrebljavaju kolonjsku vodu English Leather ili nikakvu. Isuse! Isuse Kriste!

Ruke joj se naježe. Ona je bila žena koja se ponosila svojom praktičnošću, ali joj sad nije bilo teško zamisliti duh Petera Slowika kako je čeka u njezinoj radnoj sobi, sjenka nestvarna poput smrada te smiješne kolonjske vode koju je upotrebljavao...

Pogled joj padne na svjetlo u tami: telefonska sekretarica. Crvena je lampica mahnito žmigala, kao da ju je danas nazvao cijeli grad.

Nešto se dogodilo. Odjedanput je to shvatila. To je objašnjavalo i pejdžer... a ona ga je, budala, isključila da bi ljudi prestali piljiti u nju. Nešto se dogodilo, vjerojatno na Ettinger's Pieru. Netko je stradao.

Ili, ne daj Bože-

Ona zakorači u ured i napipa prekidač za svjetlo pokraj vrata, pa zastane, zbunjena time što su joj prsti otkrili. Prekidač je već bio podignut, što znači da bi stropno svjetlo trebalo biti upaljeno, ali nije bilo.

Anna dvaput pritisne prekidač. Namjeravala je to učiniti i treći put, kad joj se ruka spusti na desno rame.

Ona vrisne od tog dodira koji joj se tako teško spustio na rame, i krik izađe iz njezina grla pun i mahnit kao vrisak junakinje filma strave i užasa, a kad je druga ruka čvrsto uhvati za lijevu nadlakticu i okrene na peti, ona ugleda obris ocrtan na pozadini svjetla koje se slijevalo iz kuhinje i ponovno vrisne.

Spodoba koja je stajala iza vrata i čekala je, nije bila ljudsko biće. Iz vrha glave izbijali su mu rogovi, rogovi koji kao da su bili otečeni od čudnih, tumorastih izraslina. Bio je to-

“Živijo bik”, reče šuplji glas i ona shvati da je to ipak čovjek, čovjek s maskom, ali joj zbog toga nije bilo ništa lakše, jer je imala prilično jasnu ideju tko je taj muškarac.

Ona se istrgne iz njegova stiska i uzmakne prema stolu. Još je osjećala miris kolonjske vode, ali je osjećala miris i nečeg drugog. Tople gume. Znoja. I mokraće. Njezine? Je li se pomokrila? Nije znala. Od struka naniže bila je obamrla.

“Ne dirajte me”, reče ona drhtavim glasom potpuno nenalik njezinu uobičajenom smirenom i autoritativnom glasu. Ispruži ruku iza leđa i pokuša napipati zvono za poziv policiji. Bilo je negdje, ali zakopano ispod nanosa papira. “Da me se niste usudili dotaknuti, upozoravam vas.”

“Anna-Anna-bo-Banna, banana-fana-fo-Fanna”, spodoba u rogatoj masci reče tonom duboke meditacije, a tad širokim pokretom zalupi vrata. Sad su bili u potpunoj tami.

“Da mi niste prišli”, reče ona, pomičući se uza stol, kližući uza stol. Kad bi mogla ući u kupaonicu, zaključati vrata- “Fi-fi-mo- Manna...”

Slijeva. I bliže. Ona jurne udesno, ali ne dovoljno brzo. Snažne je ruke obujme. Ona pokuša ponovno kriknuti, ali se ruke stegnu i dah joj izađe u nijemom hropcu.

Da sam Misety Chastain, ja bih- pomisli ona a tad se Normanovi zubi nađu na njezinu grlu, gurao je lice u nj poput uspaljenog klinca u parku. Potom se njegovi zubi nađu u njezinu grlu i nešto toplo je štrcalo po njoj, a tad više ništa ne pomisli.

7

Kad su posljednja pitanja bila postavljena, a posljednja izjava potpisana, odavno je pao mrak. Rosie se vrtjelo u glavi i osjećala se pomalo nestvarno, kao nakon onih cjelodnevnih testova kojima bi vas povremeno zaskočili u srednjoj školi.

Gustafson ode pohraniti u arhivu svoj zapisnik, noseći ga pred sobom kao da je riječ o Svetom Graalu i Rosie ustane. Krene prema Billu, koji je također ustao. Gert je otišla potražiti ženski zahod.

“Gospođice McClendon?” Hale reče negdje pokraj njezina lakta.

Rosien umor zamijeni iznenadni, užasni predosjećaj. Sad su bili samo njih dvoje; Bili je bio predaleko da bi čuo što će joj Hale reći, a kad će progovoriti, učinit će to tihim, povjerljivim glasom. Reći će joj da odmah prekine s tim glupostima u vezi s njezinim suprugom, dok još ima vremena, ako ima imalo pameti. Da odsad šuti kao zalivena u blizini policajaca, osim ako je neki od njih (a) nešto upita ili (b) otkopča šlic. Podsjetit će je da je riječ o obiteljskom problemu, da-

“Zaista ću ga privesti”, blago reče Hale. “Ne znam mogu li vas uvjeriti, ali želim da to čujete iz mojih usta. Privest ću ga. To je obećanje.” Ona ga pogleda razjapljenih usta.

“Učinit ću to jer je ubojica, i luđak, i jer je opasan. A učinit ću to i zato jer mi se ne sviđa to kako se osvrćete po postaji i poskočite svaki put kad netko zalupi vratima. Ili način na koji se trzate kad pomaknem ruku.”

“Ne-”

“Da. Ne možete si pomoći i trzate se. No nema veze jer shvaćam zašto to činite. Da sam ja žena i da sam prošao kroz što ste vi prošli...” On umukne i upitno se zagleda u nju. “Jeste li ikad pomislili kako je čudo da ste uopće živi?”

“Da”, reče Rosie. Koljena su joj klecala. Bili je stajao kod pregradi ce, gledao je zbrinuto. Ona se prisili i uputi mu osmijeh i podigne prst - još minutu.

“Kladim se da je tako”, reče Hale. Pogleda po prostoriji a Rosie isprati njegov pogled. Za jednim stolom, policajac je uzimao podatke od zaplakanog tinejdžera u uniformi srednje škole. Za drugim, pokraj prozora zaštićenih žicom koji su se uzdizali od poda do stropa, uniformirani policajac i detektiv koji je skinuo kaput pa se vidio njegov službeni revolver kalibra 0.38 zakvačen za njegov remen, pregledavali su hrpu fotografija, zbijenih glava. Kod niza ekrana na drugom kraju prostorije Gustafson je razgovarao o svojim izvješćima s mladim 'plavim anđelom' koji Rosie nije izgledao stariji od šesnaest godina.

“Puno znate o policajcima”, reče Hale, “ali velik dio toga što znate pogrešno je.” Nije znala kako na to odgovoriti, ali je to bilo u redu; nije se činilo da očekuje odgovor.

“Zanima li vas koji je moj najjači motiv da ga uhapsim, gospođice McClendon? Numero uno na hit paradi?” Ona kimne glavom.

“Uhvatit ću ga; jer je policajac. I to junak, zaboga. No idući put kad se njegova njuška nađe na prvoj stranici lokalnih novina, ili će biti pokojni Norman Daniels ili će biti u lancima i narančastoj trenirki.”

“Hvala vam što ste mi to rekli”, reče Rosie. “Puno mi to znači.” Hale je odvede do Billa, koji otvori vrata pregradi ce i zagrli je. Rosie se privine uz njega i zatvori oči.

Hale reče: “Gospođice McClendon?”

Ona otvori oči i ugleda Gert koja se vratila u sobu i mahnula joj. Tad pogleda u Halea, stidljivo, ali ne i uplašeno. “Možete me zvati Rosie, ako želite.”

On joj se nakratko nasmiješi. “Biste li željeli čuti nešto zbog čega će vam biti manje neugodno zbog vaše nepovoljne reakcije na ovo mjesto?”

“Ja... mislim da bih.”

“Dopustite meni da pogađam”, reče Bili. “Imate problema s policijom iz Rosiena rodnog mjesta.”

Hale se kiselo nasmiješi. “I imamo. Stidljivo nam faksiraju što znaju oDanielsovoj krvnoj grupi i o otiscima. Već su nam se javili policijski odvjetnici. Policijski fiškali!”

“Štite ga”, reče Rosie. “Znala sam da hoće.”

“Zasad je tako. To je nagon, poput onog koji ti nalaže da sve ostaviš i potrčiš za ubojicom kad napuca policajca. Prestat će pokušavati podmetati klipove kad naposljetku shvate da je ovo istina.”

“Zaista vjerujete u to?” upita Gert. On se zamisli pa kimne glavom. “Da, vjerujem.” “A policijska zaštita za Rosie dok ovo ne prođe?” upita Bili. Hale ponovno kimne glavom. “Rosie, ispred vaše kuće u Ulici Trenton već je crno-bijeli policijski automobil.”

Ona pogleda u Gert pa u Billa pa u Halea, ponovno zbunjena i uplašena. Situacija ju nije prestajala ošamućivati kao da je netko udara vrećom pijeska. Počela bi osjećati da se počinje snalaziti u svemu tome, a tad bi je vreća ponovno odalamila, iz nekog drugog smjera.

“Zašto? Zašto? On ne zna gdje stanujem, ne može znati gdje živim! Zato je i došao na piknik jer je mislio da ću biti ondje. Cynthia mu nije rekla, zar ne?”

“Kaže da nije.” Hale naglasi posljednju riječ, ali tako diskretno da Rosie to nije primijetila. No Gert i Bili jesu, i oni se pogledaju.

“Eto! A ni Gert im nije rekla! Jesi li, Gert?”

“Nisam, gospo”, reče Gert.

“Želim biti siguran - neka ostane tako. Imam dvojicu ispred vaše kuće i dva rezervna automobila - najmanje dva - u blizini. Ne želim vas ponovno prestrašiti, ali luđak koji poznaje policijski postupak je poseban luđak. Bolje je ništa ne prepustiti slučaju.”

“Ako vi tako kažete”, Rosie reče tihim glasom.

“Gospođice Kinshaw, poslat ću nekog da vas odveze gdje god želite-”

“Na Ettinger's Pier”, reče Gert i zagladi svoju haljinu. “Bit ću posljednji modni krik na koncertu.”

Hale se nasmije pa pruži ruku Billu. “Gospodine Steiner, bilo mi je drago.” Bili se rukuje s njim. “Također. Hvala na svemu.”

“To mi je posao.” On pogleda u Gert pa u Rosie. “Laku noć, djevojke.” Ponovno pogleda u Gert, brzo, i lice mu se razvuče u osmijeh koji ga u trenutku pomladi petnaest godina. “Jesam vas!” reče on i nasmije se. Nakon što je razmislila trenutak, Gert se nasmije s njim.

8

Na stubama ispred postaje, Bill, Gert i Rosie se zbiju. Zrak je bio vlažan a magla se dizala s jezera. Još je bila rijetka, tek svetokrug oko uličnih svjetiljaka i niski dim iznad vlažnog pločnika, ali Rosie zaključi da će ju se za sat vremena moći rezati.

“Rosie, želiš li večeras u K&S?” upita Gert. “Za nekoliko će se sati početi vraćati s koncerta; mogli bismo im ispeći kokice.”

Rosie, koja ni u kojem slučaju nije željela svraćati u K&S, okrene se Billu. “Ako odem kući, hoćeš li ostati sa mnom?”

“Dabome”, reče on spremno i uhvati je za ruku. “Bit će mi zadovoljstvo. A i ne brini zbog smještaja - još nisam vidio kauč na kojem nisam mogao spavati.”

“Nisi vidio moj”, reče ona, znajući da njezina sofa neće predstavljati problem jer Bili neće spavati na njoj. Njezin krevet nije bio bračni što je značilo da će im biti tijesno, ali je bila uvjerena da će to sasma lijepo podnijeti. Mali stan imao je i svojih prednosti. “Još jednom hvala, Gert”, reče ona.

“Nema na čemu.” Gert je brzo, čvrsto zagrli, pa se nagne i zdušno cmokne Billa u obraz. Policijski automobil stigne iza ugla i zaustavi se, besposleno čekajući. “Pazi na nju, momče.”

“Hoću.”

Gert ode na vožnju, no zastane da upre prstom u Billov Harley, podbočen o stojnu nožicu, parkiran na mjestu označenom SAMO ZA POTREBE POLICIJE. “I nemoj škartirati tu stvar u ovoj prokletoj magli.”

“Polako ću voziti, mama, obećajem.”

Ona stisne šaku u borbenom položaju, tobože se mršteći, a Bili izboči bradu napola sklopljenih očiju i načini patnički izraz lica koji natjera Rosie na smijeh. Nije očekivala da će se ikad smijati na stubama policijske postaje, no puno se toga što nije nikad očekivala dogodilo ove godine.

Puno.

9

Usprkos svemu što se dogodilo, Rosie je uživala u povratnoj vožnji do Ulice Trenton skoro kao i u onoj kad su jutros odlazili u prirodu. Privinula se uz Billa kad su presjekli kroz grad po nadvožnjacima. Veliki Harley-Davidson sjekao je glatko kroz sve gušću maglu. Posljednja tri bloka bila su kao da se vozila kroz san podstavljen vatom. Harleyevo prednje svjetlo bilo je blještavi, zamagljeni cilindar, koji buši zrak poput baterije u zadimljenoj prostoriji. Kad je Bili naposljetku skrenuo u Ulicu Trenton, zgrade su bile tek nešto više od utvara a Bryant Park golema bijela prazna ploha.

Crno-bijeli automobil koji je Hale obećao bio je parkiran ispred broja 897. Na bočnoj strani bile su napisane riječi Služiti i štititi. Prostor ispred automobila bio je prazan. Bili zanjiše motor u njega, nogom prebaci mjenjač u ler i ugasi motor. “Drhtiš”, reče on kad joj je pomogao sići.

Ona kimne glavom i shvati da mora učiniti svjestan napor kako bi spriječila cvokotanje zuba. “Više zbog vlage nego hladnoće.” A ipak je, čak i tad, vjerojatno znala da nije riječ ni o jednom ni o drugom; znala je negdje duboko u sebi da nešto nije kako valja.

“Presvucimo te u nešto suho i toplo.” On spremi njihove kacige, zaključa Harleyev motor i spusti ključ u džep.

“Meni zvuči kao prijedlog stoljeća.”

Bili je uhvati za ruku i krene niz pločnik prema stubama koje su vodile do ulaza u njezinu stambenu zgradu. Kad su prošli policijski automobil, Bili mahne rukom policajcu iza upravljača. Policajac podigne ruku kroz prozor lijenim uzvratnim pozdravom i ulično svjetlo bljesne na prstenu koji je nosio. Njegov partner je spavao.

Rosie otvori torbicu, izvadi ključ koji joj je u ovaj kasni sat bio potreban da otvori ulazna vrata i okrene ga u bravi. Jedva je bila svjesna svojih radnji; njezini dobri osjećaji su se izgubili, a prijašnji užas ju je prignječio poput nekog golemog mrtvog željeznog predmeta koji je propadao kat za katom kroz neku staru zgradu, predmet kojemu je odredište bio podrum. U želucu odjedanput osjeti studen, u glavi joj zabubnja, a nije znala zašto.

Vidjela je nešto, nešto, i tako se usredotočila na pokušaj da se sjeti što je to moglo biti da nije čula kako su se vozačeva vrata policijskog automobila otvorila pa zatvorila, tiho škljocnuvši. A nije ni čula jedva čujne škripave korake na pločniku iza njih. “Rosie?”

Billov glas, iz tame. Sad su bili u predvorju zgrade, ali je jedva nazirala sliku starog zrikavca (ona je pretpostavljala da je to Calvin Coolidge) koja je visjela na zidu njoj zdesna ili suhonjav obris vješalice, njezine mjedene nožice i čekinju mjedenih kuka, pokraj stuba. Zašto je ovdje tako tamno, do vraga?

Jer je stropno svjetlo pregorjelo, naravno; to je bilo jednostavno. No znala je i teže pitanje: zašto je policajac na suputničkom sjedištu policijskog automobila spavao u tako neudobnom položaju, brade spuštene na prsa i kape nabijene tako duboko na oči da je izgledao kao batinaš iz gangsterskih filmova tridesetih godina? Zašto uopće spava, kad osoba koju je dobio zadatak pratiti treba stići svakog trenutka? Hale bi se razljutio kad bi to znao, pomisli ona rastreseno. Porazgovarao bi s policajcem. Porazgovarao bi s njim izbliza. “Rosie? Što je?” Koraci iza njih sad požure.

Ona odvrti film u glavi poput videovrpce. Ugleda Billa kako maše uniformiranom policajcu za upravljačem, kao da mu kaže bok, ne otvorivši usta. Ugleda kako je policajac podignuo ruku da uzvrati pozdrav; ugleda bljesak ulične svjetiljke na prstenu koji je nosio. Nije bila dovoljno blizu da pročita riječi napisane na njemu, ali odjedanput shvati koje su to riječi bile. Vidjela ih je toliko puta utisnute kao u zrcalu na svojoj koži, poput veterinarskog žiga na mesu. Služba, odanost, zajedništvo.

Iza njih željno požure koraci. Vrata se s treskom zalupe. Netko je u tami soptao tiho i brzo i Rosie osjeti miris kolonjske vode English Leather.

10

Normanove misli ponovno preskoče dugo razdoblje praznog hoda dok je stajao za sudoperom u kuhinji 'Kćeri i sestara'. Skinuo je košulju i ispirao svježu krv s lica i prsiju. Sunce je bilo nisko na obzoru i bljesnulo mu narančastom svjetlošću u oči kad je podigao glavu i posegnuo za kuhinjskom krpom. On je dotakne, a tad, nesvjestan prekida, ne osjetivši ni da je prošlo vremena koliko traje treptaj, on je bio vani i bila je tama. Ponovno je imao na glavi kapu White Soxa. A imao je na sebi i London Fog kaput. Bog zna gdje ga je pokupio, ali mu je dobro došao jer se nad grad spustila magla koja se brzo zgušnjavala. On protrlja ruku po skupom nepromočivom materijalu kaputa. Svidio mu se taj osjećaj. Otmjen komad odjeće. Ponovno se pokuša sjetiti kako je došao do njega ali mu ne uspije. Je li još koga ubio? Možda i jest, prijatelji i susjedi, možda i jest; sve je moguće kad si na praznicima.

On pogleda po Ulici Trenton i ugleda automobil gradske policije - ono što su u Normanovom kotaru nekad nazivali Charlie-Davidom - parkiranog do pola kotača u magli oko tri četvrtine puta do idućeg raskrižja. Posegne u duboki lijevi džep kaputa - doista lijep kaput, netko je imao dobar ukus - i napipa nešto gumeno i smežurano. On se sretno nasmiješi, poput čovjeka koji se rukuje sa starim prijateljem. “Bik”, šapne on. “El toro grande.” Posegne u drugi džep, ne znajući što će ondje naći, siguran jedino da će unutra biti nešto što će mu trebati.

Nabode jagodicu srednjeg prsta na to, žmirne, pa ga brižljivo izvadi iz džepa. Bio je to kromirani otvarač za pisma s radnog stola njegove kompice Maude.

Kako je vrištala, pomisli on i nasmiješi se dok je okretao nož za pisma u rukama, a svjetlost uličnih svjetiljaka slijevala se s njegove oštrice poput bijele tekućine. Da, vrištala je... ali je i prestala. Na kraju ženske uvijek prestanu vrištati, i kakvo je to tad olakšanje.

No sad mora riješiti golem problem. U tom parkiranom automobilu vjerojatno su dva -sigurno dva - policajca; vjerojatno su naoružani revolverima dok je on naoružan samo kromiranim nožem za pisma. Mora ih ukloniti, i to uz što manje buke. Priličan problem, i nema pojma kako ga riješiti.

“Norm”, šapne glas. Iz njegova lijevog džepa.

On gurne ruku u njega i izvadi masku. Prazne rupe za oči zurile su u nj bezizražajnom napregnutom pozornošću a bikov je smiješak ponovno izgledao kao prepredeno cerenje. Na ovom svjetlu, vijenci s cvijećem koji su mu ukrašavali rogove mogli su biti ugrušci krvi.

“Što je?” Norman progovori tihim, urotničkim šapatom. “Što je?” “Odglumi srčani napad”, šapne bik i on to učini. Počne se vući po pločniku prema mjestu gdje je bio parkiran policijski automobil; vukao se sve sporije i sporije kako je prilazio bliže. Pazio je da gleda u pod a da u automobil gleda jedino iskosa. Sad su ga već primijetili, ako su i nesposobni - morali su ga primijetiti, on je jedino što se miče - i želio je da vide čovjeka koji gleda u svoja stopala, čovjeka koji se zlopati pri svakom koraku. Čovjeka koji je ili pijan ili u nevolji.

Desnu je ruku zagurao ispod kaputa i masirao lijevu stranu grudnog koša. Osjećao je kako ga oštrica noža za pisma koji je držao u toj ruci, bocka u košulju. Kad se približio svom cilju, on zatetura - umjereno do jako - pa stane. Stajao je nepomično spuštene glave polako brojeći do pet, ne dopuštajući da mu se tijelo zanjiše ni centimetar ulijevo ili udesno. Njihova prva pretpostavka - da je riječ o gospodinu Cugeru koji se polako vraća kući nakon nekoliko sati provedenih u krčmi Kod dobre kapljice

- sad bi trebala uzmaknuti pred drugim mogućnostima. Ali je želio da oni dođu k njemu. Otišao bi on k njima kad bi baš morao, no tad bi ga oni vjerojatno ubili.

On učini još tri koraka, ne prema automobilu nego prema najbližoj ogradi. Uhvati se grčevito za hladnu, maglenim kapljicama ukrašenu željeznu ogradu i stane ondje sopćući, još pognute glave, nadajući se da izgleda kao čovjek koji ima srčani napad a ne kao čovjek koji u kaputu skriva smrtonosno oružje.

Upravo kad je pomislio da je učinio ozbiljnu pogrešku, vrata policijskog automobila se širom otvore. Čuo je to, a manje vidio, a tad začuje njemu još draži zvuk: korake kako žure prema njemu. Cheezit, Rocky, da cops, pomisli on a tad riskira kratki pogled. Morao je riskirati, morao je znati gdje su u odnosu jedan prema drugom. Ako nisu dovoljno blizu, morat će odglumiti kolaps... a u tome je bilo ironične opasnosti. U tom bi slučaju jedan od njih vjerojatno potrčao natrag u automobil pozvati vozilo hitne pomoći.

Bio je to tipičan policijski tim, jedan veteran i jedan klinac koji još miriše na majčino mlijeko. Normanu se pripravnik činio čudno poznat, kao da ga je vidio na televiziji. No to nije bilo važno. Bili su blizu jedan drugome, skoro su se dodirivali ramenima a to je bilo važno. To je bilo jako dobro. Super.

“Gospodine?” upita onaj lijevi - stariji. “Gospodine, nešto nije u redu?” “Vraški me boli”, Norman propati.

“Što vas boli?” Ponovno onaj stariji. To je bio prijelomni trenutak, ne još presudan, ali skoro. Stariji bi policajac svakog trenutka mogao reći svom mlađem kolegi da radiom zatraži pomoć a onda je izvisio, ali nije mogao još napasti; bili su još malo predaleko.

U tom se trenutku osjeti najsličnijim onom starom sebi otkad je krenuo na ovu ekspediciju: hladnokrvan i bistar i potpuno pribran, svjestan svega, od kapljica magle na željeznoj ogradi do prljavosivog golubinjeg pera koje je ležalo u jarku uz rub pločnika pokraj zgužvane vrećice čipsa. Začuje tihi, ravnomjerni šum disanja policajaca.

“Ovdje, unutra”, dahne Norman, protrljavši ispod kaputa desnom rukom. Oštrica noža za otvaranje pisama probije njegovu košulju i ubode ga u kožu, ali on to jedva i osjeti. “Kao da imam napad gušterače, samo u prsima.”

“A da pozovem hitnu”, reče mladi policajac i odjedanput se Norman sjeti na koga ga podsjeća mlađi policajac: na Jerryja Mathersa, klinca koji je glumio Beavera u serijalu Leave It to Beaver. Gledao je sve epizode koje su ponavljali na Channel 11, neke pet ili šest puta.

No stariji policajac nije nimalo sličio Beaverovu bratu Wallyju.

“Pričekaj trenutak”, reče stariji policajac i tad, nevjerojatno, uleti ravno u Normanove ralje.

“Dopustite mi da pogledam. U vojsci sam bio u sanitetu.”

“Kaput... puceta...”, reče Norman, držeći na oku Beava kutom oka.

Stariji policajac učini korak naprijed. Sad je stajao točno ispred Normana. I Beaver učini korak naprijed. Stariji policajac otkopča gornje puce Normanova novostečenog kaputa. Pa drugo. Kad je otkopčao treće, Norman izvuče nož za otvaranje pisama i zarije ga u njegovo grlo. Krv šikne u mlazu i počne se slijevati niz njegovu uniformu. U maglovitoj tami izgledala je poput mesnog umaka.

Beaver se nije pokazao smetnjom. Stajao je, obamro od užasa dok je njegov partner podignuo ruke i nemoćno udarao po dršku predmeta u svom grlu. Sličio ie čovjeku. koji se pokušava riješiti neke egzotične pijavice. “Krv!” gušio se. “Ahhh! Krv!”

Beaver se okrene prema Normanu. Od šoka kao da je bio potpuno nesvjestan da Norman ima nekakve veze s onim što je zadesilo njegova partnera i to nije uopće iznenadilo Normana. Bila je to reakcija koju je već viđao. Od zaprepaštenja i iznenađenja policajac je izgledao kao desetogodišnjak, ne samo kao netko sličan Beaveru nego kao njegova slika i prilika.

“Nešto se dogodilo Alu!” reče Beav. Norman je znao još nešto o tom mladiću koji će uskoro biti posmrtno odlikovan: on misli da vrišti, duboko je uvjeren u to, a zapravo ispušta mali prodoran šapat. “Nešto se dogodilo Alu!”

“Znam”, reče Norman i smjesti aperkat na mladićevu bradu, riskantan udarac ako ti je protivnik opasan, ali je Beavera u ovakvu stanju sad mogao srediti pučkoškolac. Udarac mladog policajca pogodi pod pravim kutom i odbaci u željeznu ogradu za koju se Norman prije tridesetak sekundi grčevito držao. Beav nije bio nokautiran koliko se Norman nadao, ali su mu se oči zamaglile i zacaklile; s njim neće biti problema. Kapa mu se skotrljala na pod. Kosa ispod kape bila je kratka, ali ne prekratka da ga ne bi mogao povući za nju. Norman ga uhvati za kosu i oštro povuče policajčevom glavom nadolje a koljeno podigne.

Zvuk je bio prigušen ali strahovit: zvuk čovjeka koji palicom mlati po vreći punoj porculana.

Beav padne poput olovne šipke. Norman se okrene da vidi gdje mu je partner i ugleda nešto nevjerojatno: partnera nije bilo.

Norman se okrene na peti, užeglih očiju i ugleda ga. Jako polako hodao je po pločniku, ruku ispruženih ispred sebe poput zombija u filmu strave i užasa. Norman se okrene puni krug na petama i pogledom potraži svjedoke ove komedije. Ne ugleda nijednog. Iz parka je dopirala vriska tinejdžera koji su trčali po njemu, igrali se guzolova u magli, ali je to bilo u redu. Dosad ga je sreća fantastično služila. Posluži li ga još četrdeset pet sekundi, najviše minutu, na konju je.

On potrči za starijim policajcem, koji je sad zastao da ponovno pokuša izvući nož za otvaranje pisama Anne Stevenson iz svog grla. Uspio je prijeći dvadeset pet metara.

“Policajce!” Norman reče odlučnim glasom i dotakne policajčev lakat.

Policajac se trzavo okrene. Oči su mu bile staklene i izbuljene, oči nečeg čemu je mjesto na zidu lovačke kuće, pomisli Norman. Uniforma mu je od vrata do koljena bila natopljena krvlju i poprimila tamnoljubičastu boju. Norman nije imao pojma kako to da je taj čovjek još živ, a kamoli pri svijesti. Vjerojatno se na srednjem zapadu rađaju izdržljiviji policajci, pomisli on.

“Ovi!” panično će policajac. “Ovi! Orno!” Glas je bio mjehurast i prigušen, ali još začuđujuće snažan. Norman je čak znao o čemu čovjek govori. Policajac je načinio grubu pogrešku, početničku, no Norman ipak pomisli kako bi mu s tim čovjekom bila čast služiti. Držak noža za otvaranje pisama poskakivao je gore-dolje u njegovu grlu dok je pokušavao govoriti, što podsjeti Normana na bikovu masku kad joj on iznutra pomiče usta.

“Da, pozvat ću pomoć.” Norman to reče blagom, usrdnom iskrenošću. Sklopi ruku oko policajčeva zapešća. “Ali sad mi dopustite da vas odvedem natrag u automobil. Dođite. Ovuda, policajce!” Poslužio bi se policajčevim imenom, ali nije znao kako glasi; pločica s imenom na njegovoj uniformi bila je pokrivena krvlju. Nije ga mogao nazvati policajce Al. On ponovno nježno povuče policajca za ruku i ovaj krene.

Norman odvede posrćućeg, okrvavljenog policajca s nožem u grlu natrag u njegov policijski automobil, očekujući da će svakog trenutka netko izroniti iz sve gušće magle -muškarac koji je otišao kupiti pakiranje piva, žena koja se vraća iz kina, dva klinca na povratku sprovoda (možda, Bože spasi kralja, vrtne zabave na Ettinger's Pieru) - a kad se to dogodi i njih će morati ubiti. Kad počneš ubijati, tome nikad kraja; prvo ubojstvo širi oko sebe krugove koji se šire.

Ali nitko ne naiđe. Čuli su se samo glasovi bez tijela kako dopiru iz parka. Bilo je to zaista čudo, kao i to kako je policajac Aljoš mogao stajati na nogama iako je krvario kao svinja nabodena na kolac i ostavljao za sobom tako širok i gust krvav trag da su se na mjestima počele stvarati lokvice. Lokvice su sjajile poput motornog ulja na maglom prigušenoj svjetlosti ulične rasvjete.

Norman zastane da podigne Beavovu kapu sa stuba a kad su prošli pokraj otvorenog vozačkog prozora policijskog automobila, on gurne glavu kroza nj, brzo baci kapu na sjedište i izvadi ključeve. Na privjesku je bio priličan svežanj ključeva, toliko puno ključeva da nisu mogli ležati plosnato jedan na drugom nego su štrcali poput sunčanih zraka na dječjem crtežu, ali Normanu nije bilo teško naći ključ koji je otvarao prtljažnik.

“Hajde”, utješno šapne on. “Hajde, još samo malo, pa možemo pozvati pomoć.” Stalno je očekivao da će se policajac srušiti, ali nije. No odustao je od pokušaja da izvadi nož za pisma iz grla.

“Pazite na rub pločnika, policajce, dižite noge.”

Policajac siđe s ruba pločnika. Kad je njegova crna službena cipela stala u jarak, rana u njegovu grlu zine oko drška poput riblje škrge i još krvi prsne po ovratniku njegove košulje.

Sad sam i ubojica policajaca, pomisli Norman. Očekivao je da će ga ta misao poraziti, ali nije. Možda zato što je neki dublji, mudriji dio u njemu znao da on zapravo nije ubio ovog izvrsnog, stamenog policajca; netko drugi je to učinio. Nešto. Vjerojatno bik. Što je Norman dulje o tome razmišljao, to mu se to činilo vjerojatnije.

“Stanite, stigli smo.”

Policajac stane gdje se zatekao, kod stražnjeg dijela automobila. Norman se posluži odabranim ključem da otvori prtljažnik Unutra je bila pričuvna guma (izlizana kao djetetova rit, primijeti on), dizalica za promjenu guma, dva neprobojna prsluka - kapok, a ne Kevlar - par čizama, mašću umrljani primjerak Penthousea, alatni pribor, policijski radio kojemu je iscurilo pola utrobe. Drugim riječima, prilično popunjen prtljažnik, kao prtljažnik svakog policijskog automobila. Ali kao prtljažnik svakog policijskog automobila, u njemu je bilo mjesta za još jedan predmet. Norman pomakne alat na jednu stranu a policijski radio na drugu. Beavov je partner stajao pokraj njega i njihao se, sad potpuno utihnuo, očiju naizgled uprtih u neku daleku točku, kao da je mogao vidjeti mjesto gdje počinje njegovo novo putovanje. Norman gurne dizalicu ispod pričuvne gume, pa svrne pogled s ispražnjenog prostora na osobu za koju ga je oslobodio.

“U redu”, reče on. “Dobro. Ali moram posuditi vašu kapu, može?” Policajac ne reče ništa, samo se ljuljao naprijed-natrag na petama, ali Normanova lukava raga od majke rado je govorila “Tišina znači pristanak” i Normanu se to učini dobra uzrečica, svakako bolja od očeve omiljene koja je glasila “Ako su dovoljno stari da na zahodu sami drže svoj, dovoljno su stari da drže moj.” Norman skine policajčevu kapu i natakne je na svoju obrijanu glavu. Bejzbolska kapa završi u prtljažniku.

“Krv”, reče policajac i ispruži jednu krvlju umrljanu ruku prema Normanu. Njegove oči nisu se trudile gledati; kao da su potpuno odlutale.

“Da, znam, krv, koje sranje”, reče Norman i gurne policajca u prtljažnik. Ležao je ondje mlitavo. Jedna noga još je virila iz prtljažnika i trzala se. Norman je svine u koljenu, ugura je unutra i zalupi poklopac prtljažnika. Tad se vrati pripravniku. Ovaj je pokušavao sjesti, iako su mu oči govorile da je uglavnom nesvjestan što se događa. Iz ušiju mu je krvarilo. Norman klekne na koljeno, sklopi ruke oko vrata mladog policajca i počne stiskati. Policajac padne nauznak. Norman sjedne na njega i nastavi stiskati. Kad se Beav prestao micati, Norman položi uho na mladićeva prsa. Začuje iznutra tri otkucaja srca, nasumična i nepravilna, poput ribe koja se praćaka na obali rijeke. Norman uzdahne i ponovno rukama obuhvati Beaverovo grlo i palcima pritisne u njegov dušnik.

Sad će netko doći, pomisli on, netko će sad zaista doći, ali nitko ne dođe. Netko vikne: “Hej, seronjo!” iz bjeline Bryant Parka i začuje se rezak smijeh, kakav uspijeva jedino pijancima i duševno zaostalima, ali je to bilo sve. Norman ponovno spusti uho na policajčeva prsa. Ovaj tip mu je kulisa, a ne želi da mu kulisa oživi u prijelomnom trenutku.

Ovaj put jedino otkucavanje bilo je ono Beavova sata.

Norman ga podigne, odvuče do suvozačke strane Capricea i utrpa unutra. Navuče pripravnikova kapu što je dublje mogao - crno i natečeno, mladićevo lice sad je bilo lice ružnog patuljka - i zalupi vrata. Sad je bubnjalo u svakom dijelu Normanova tijela, no najjača se bol ponovno stekla u njegovim zubima i čeljusti.

Maude, pomisli on. To je sve zbog Maude.

Odjedanput mu bi jako drago da se ne sjeća što je učinio s Maude... ili što je učinio Maude. Naravno, to uopće nije bio on; to je sve djelo bika, el toro grande. Ali mili Bože, kako ga sve boli. Kao da ga netko rastavlja na dijelove, vadi vijak po vijak, zavrtanj po zavrtanj, zubac po zubac.

Beav je polako klizio ulijevo, a njegove mrtve oči izbečile su se na njegovu licu poput pikula. “E nećeš, stani, Nellie”, Norman reče i ponovno ga povuče u uspravni položaj. Ispruži ruku malo dalje i zakopča Beavov pojas. To je pomoglo. Norman se malo odmakne i kritički se zagleda. Sve u svemu, nije loše. Beav je izgledao mrtav umoran, kao da je malo zadrijemao.

On ponovno gurne glavu kroz prozor, pazeći da ne bi pomaknuo Beava i otvori pretinac za rukavice.

Očekivao je naći pribor za prvu pomoć i nije se razočarao. Podigne poklopac kutije, izvadi prašnjavu bočicu anacina i ubaci u zube pet ili šest komada. Nasloni se na vrata automobila, počne žvakati i žmirkati zbog njihova trpka, octena okusa, kad njegov mozak ponovno učini jedan od onih skokova.

Kad se vratio, shvati da je prošlo nešto vremena, no vjerojatno ne previše; usta i grlo još su mu bili puni kiselog okusa aspirina. Bio je u predvorju njezine zgrade i pritiskao prekidač za svjetlo. Ništa se ne bi dogodilo kad bi to učinio; prostorija bi ostala u tami. Znači da je nešto učinio sa svjetlima. To je bilo dobro. U drugoj je ruci držao revolver jednog od onih policajaca. Držao ga je za cijev pa zaključi da mu je držak poslužio da njime po nečemu udari. Po osiguračima, možda? Je li bio u podrumu? Možda, ali to nije bilo važno. Svjetla ne rade i to je dovoljno.

Ovo je bila kuća garsonijera - lijepa, ali ipak kuća s garsonijerama. Bilo je nemoguće ne primijetiti miris jeftine hrane, kakva se uvijek priprema na malom kuhalu. Bio je to miris koji se nakon određenog vremena uvuče u zidove i ničim ga se ne može istjerati. Još dva-tri tjedna i tom će se mirisu pridružiti karakterističan zvuk samačkih hotela: tihi, ispremiješani cvilež malih ventilatora postavljenih na mnogim prozorima, koji pokušavaju rashladiti sobe koje će u kolovozu biti krušne peći. Zamijenila je svoju lijepu kućicu za ovaj skučeni očaj, no nije bilo vremena razbijati glavu tom zagonetkom. Pitanje koje ga je trenutačno zanimalo bilo je koliko stanara živi u toj zgradi i koliko će ih biti kod kuće tako rano u subotu navečer. Drugim riječima, koliko njih bi moglo stvarati probleme?

Nitko, reče glas iz džepa Normanova novog kaputa. Bio je to ugodan glas. Nitko, jer što će se poslije dogoditi nije važno a to sve pojednostavljuje. Zasmeta li ti netko, ubij ga.

On se okrene, izađe na trijem i zatvori za sobom vrata od predvorja. Provjeri mogu li se zatvoriti, ali bila su zaključana. Vjerojatno je provalio unutra - brava nije izgledala prevelik izazov - ali ga je blago uznemiravalo to što ne zna pouzdano. Kao i svjetla. Zašto se mučio isključiti ih kad će Rose vjerojatno ući u kuću sama? Kad je već kod toga, kako zna da već nije ušla?

Na ovo drugo pitanje bilo je lako odgovoriti - znao je da nije u stanu jer mu je bik rekao da nije i on je to vjerovao. A u vezi s prvim pitanjem, možda neće biti sama. S njom bi mogla biti Gerta ili... ovaj... bik je spominjao nekakvog dečka. Norman je iskreno smatrao to nemogućim, ali... “Sviđa joj se kako je ljubi” rekao je Ferdo. Gluposti, ne bi se usudila... ali nije na odmet biti siguran.

On počne silaziti niza stube, namjeravajući se vratiti u policijski automobil, sjesti za upravljač i pričekati je da dođe, a tad se dogodi posljednji skok, i ovaj put je doista odskočio u zrak, nije se otklizao, odskočio je poput novčića koji sudac baca u zrak u obredu prije utakmice, tko će izvesti prvi udarac, tko će izabrati koju stranu, a kad se vratio zatvarao je vrata ulaznog predvorja za sobom, bacao se u tamu i stezao rukama za vrat Rosiena dečka. Nije znao kako je znao da je taj muškarac njezin dečko a ne samo policajac u civilu koji je dobio zadatak da je otprati kući, ali koga briga? Znao je i to je bilo dovoljno. Glava mu je podrhtavala od gnjeva i bijesa. Je li vidio tog tipa (sviđa joj se način na koji je ljubi) kako ju je zažvalio prije no što je ušao ili možda kako rukama klizi naniže i hvata je za stražnjicu? Nije se mogao sjetiti, nije se želio sjetiti, nije bilo potrebe da se sjeti.

“Rekao sam ti!” reče bik; čak i tako bijesnom, glas mu je bio potpuno jasan. “Rekao sam ti, nisam li? To su je naučile prijateljice! Lijepo! Predivno!”

“Ubit ću te, gade”, šapne on nevidljivom licu muškarca koji je bio Rosien dečko i pritisne ga o zid. “I to, budem li mogao, uz Božju pomoć, ubit ću te dvaput.”

Rukama čvrsto uhvati Billa Steinera za vrat i počne stiskati.

11

“Normane!” Vrisne Rosie u tami. “Normane, pusti ga!”

Billove ruke, koja je lagano dodirivala njezinu nadlakticu nakon što je izvadila ključ iz brave, odjedanput više nije bilo. Čula je posrćuće korake - odnosno topot koraka - u tami. Tad se začuje glasniji potmuli udarac kad je netko nekog prikliještio o zid.

“Ubit ću te, gade”, začuje se šapat iz tame. “I to, budem li mogao, uz Božju pomoć-”

Ubit ću te dvaput, dovrši ona rečenicu u glavi prije no što je on uspije dokraja izgovoriti naglas; bila je to jedna od Normanovih omiljenijih prijetnji, koju bi često uputio televizoru kad bi sudac dosudio nešto protiv Normanovih obožavanih Yankeesa ili kad bi mu se netko ubacio pred njega u koloni. Uz Božju pomoć, ubit ću te dvaput. A tad začuje kako se netko guši i krklja. Naravno, to je bio Bili. To je bio Bili, kojem su Normanove krupne i snažne ruke istiskivale dušu na nos.

Umjesto užasa koji je Norman uvijek pobuđivao u njoj, ona osjeti kako se vraća jarost koju je osjetila u Haleovu automobilu i u policijskoj postaji. Ovog puta skoro ju je preplavila. “Ostavi ga na miru, Normane!” vrisne ona. “Makni ruke s njega, jebem ti!”

“Začepi, kurvo!” začuje se iz tame, ali ona u Normanovu glasu začuje i iznenađenje koliko i gnjev. Dosad mu nikad ništa nije naredila - svih ovih godina braka - niti mu se obratila takvim glasom.

Još nešto - iznad mjesta na ruci gdje ju je Bili dodirivao osjećala je potmuli žar. Bila je to grivna. Zlatna grivna koju joj je dala žena u tunici. U glavi, Rosie začuje kako je zarežala na nju: Prestani s tim glupim ovčjim blejanjem!

“Prekini, upozoravam te!” vrisne ona na Normana i tad krene prema mjestu s kojeg su dopirali zvukovi gušenja i tegobno stenjanje. Krene ispruženih ruku poput sljepice, iskeženih zuba.

Nećeš ga ugušiti, pomisli ona. Nećeš, neću ti dopustiti. Normane, trebao si otići. Trebao si otići i ostaviti nas na miru dok si još mogao.

Ispred nje stopala bespomoćno bubnjaju o zid i ona zamisli Normana kako je podignuo Billa i pritisnuo ga o zid, usta iskeženih u svojem ujedljivom osmijehu i odjedanput se prometne u staklenu ženu ispunjenu blijedocrvenom tekućinom a ta je tekućina bio čist i nerazrijeđen bijes.

“Govno jedno, zar me nisi čuo? SPUSTI GA NA POD, REKLA SAM!” Ispruži lijevu ruku, koja je sad bila snažna poput orlove pandže. Grivna ju je žestoko žarila -činilo joj se da je skoro vidi, čak i kroz pulover i jaknu koje joj je Bili posudio, da tinja mutnim jantarnim žarom. Ali nije bilo boli, samo neke vrste opasnog ushita. Ona pograbi rame čovjeka koji ju je tukao četrnaest godina i povuče ga. Bilo je to zapanjujuće lako. Stisne mu ruku kroz skliski nepromočiv materijal kaputa, a tad sune svojom rukom i odbaci ga u tamu. Začuje brzi zveket njegovih posrćućih nogu, pa mukli udarac pa prasak rasprsnutog stakla. Cal Coolidge, ili tko god bio na slici koja je ondje visjela, stropošta se na pod.

Začuje Billa kako kašlje i guši se. Raširenih prstiju ga potraži u tami, napipa njegova ramena i položi ruke na njih. Bio je presavijen, s mukom se borio za svaki dah koji bi odmah iskašljao. To je nije iznenadilo. Znala je kako je Norman snažan. Ona klizne desnom niz njegovu lijevu i uhvati ga iznad lakta. Bojala se poslužiti lijevom rukom, bojala se da bi ga mogla njome ozlijediti. Osjećala je snagu kako zuji u njoj, kako kucka. A ono najužasnije u tom osjećaju bilo je to koliko joj se sviđao. “Bili”, šapne ona. “Dođi. Pođi sa mnom.”

Mora ga odvući u stan. Nije točno znala zašto, još ne, ali nije uopće sumnjala da će, kad bude potrebno, znati. Ali se on ne pomakne. Samo se naslanjao na svoje ruke, kašljao i gušio se.

“Kreni, prokletstvo!” šapne ona odlučnim siktajem... i bila je na rubu da kaže: Kreni, prokletniče! I znala je poput koga zvuči, i te kako, čak i u ovim beznadnim okolnostima znala je to jako dobro.

No on se pokrene i zasad je to jedino bilo važno. Rosie ga povede preko predvorja samopouzdanjem psa koji vodi slijepce. Bili je još kašlj ao i napola povraćao, ali je mogao hodati.

“Stanite!” Norman vikne iz svog dijela tame. Zazvučao je i službeno i zdvojno. “Stanite ili pucam!”

Ne, nećeš, to bi ti pokvarilo zabavu, pomisli ona, ali on zaista opali, revolverom mrtvog policajca kalibra 0.45 nakošenog prema stropu i taj zvuk užasno zazvoni u zatvorenom prostoru predvorja, a miris sagorjelog baruta izmami im suze na oči. Na trenutak bljesne i crvenkasto-žuto svjetlo, tako blještavo da joj je utisnulo tetovirane slike na oči i ona zaključi da je vjerojatno to bio razlog zbog kojeg je to učinio: da osmotri krajolik i da vidi gdje su on i Bili u tom krajoliku. U podnožju stuba. Bili ispusti zvuk kao da se guši od povraćanja, posrne, sudari se s Ro-sie i odgurne je prema zidu. Dok se ona borila da se ne sruši na koljena, začuje užurbane korake u tami kad je Norman jurnuo za njima.

12

Ona srne uza prve dvije stube vukući Billa za sobom. On je veslao stopalima pokušavajući joj pomoći; možda je čak pomogao, malo. Kad je Rosie stala na drugu stubu, sune lijevom rukom iza sebe i prevrne vješalicu preko stuba kao barikadu. Kad je Norman naletio na nju i počeo psovati, ona pusti Billa, koji se skvrči ali ne padne. Još se gušio i ona osjeti kako se ponovno presavinuo, pokušavajući povratiti dah, pokušavajući ponovno osposobiti dušnik.

“Ostani tu”, promrmlja ona. “Ostani tu, Bili.”

Ona se popne još dvije stube, pa side s njegove druge strane, kako bi se mogla poslužiti lijevom rukom. Želi li ga dovući na vrh stuba, potrebna joj je sva snaga koju isijava zlatna grivna. Ona ga uhvati oko struka i odjedanput joj je bilo lako. Počne se penjati s njim, teško dišući i nagnuta udesno, poput žene koja održava ravnotežu noseći teški teret, ali nije soptala niti su joj koljena klecala. Učini joj se da bi ga mogla odvući po visokim ljestvama da je bilo potrebno. Svako malo on bi se upro stopalom i odgurnuo, pokušavajući pomoći, ali su se uglavnom njegovi nožni prsti vukli preko sagom pokrivenih ivica i ravnih ploha stuba. A tad, kad su stigli na desetu stubu - po njezinu računu, na pola puta - on joj počne malo više pomagati. To je bilo dobro, jer se iza i ispod njih čuo zvuk cijepanja drva kad je vješalica puknula pod Normanovih stotinu deset kilograma. Sad ga je čula kako im se ponovno približava, ali ne hodajući - barem nije tako zvučalo - nego pužući na rukama i nogama.

“Ne poigravaj se sa mnom, Rose”, uspuhao se on. Koliko daleko iza nje? Nije mogla odrediti. Iako ga je vješalica usporila, Norman ne vuče za sobom povrijeđenog i napola onesviještenog čovjeka. “Stani. Prestani pokušavati pobjeći. Samo želim porazgovarati s t-”

“Ne prilazi!” Šesnaest... sedamnaest... osamnaest. Ni ovdje nije bilo svjetla, a nije bilo ni prozora, pa je bilo tamno kao u rogu. Tad posrne naprijed, jer noga koja je tražila devetnaestu stubu nade samo ravnu plohu. Očito je bilo samo osamnaest stuba, a ne dvadeset. Divno. Stigli su do vrha prije njega; barem su to uspjeli. “Ne prilazi mi, Nor-”

Tad joj padne misao na um, tako užasna da je skoro stala kao ukopana. Usiše posljednji slog suprugova imena poput nekog tko je dobio udarac u trbuh.

Gdje su joj ključevi? Je li ih ostavila visjeti u bravi u ulaznim vratima?

Ona pusti Billa i opipa lijevi džep kožne jakne koju joj je dao u zalog, a dok je to učinila, Normanova se ruka omota nježno i uvjerljivo oko njezine potkoljenice, poput zmije koja usmrćuje svoj plijen stiskom radije nego otrovom. Ne razmišljajući, ona se snažno ritne drugom nogom. Potplata njezine tenisice ploštimice se srazi s Normanovim već izubijanim nosom i on mučno zatuli od boli. Tuljenje se pretvori u vapaj iznenađenja kad se pokušao uhvatiti za rukohvat, promašio i stropoštao natraške niz zamračeno stubište. Rosie začuje dvostruki tresak, kad se dvaput prevalio preko glave.

Slomi vrat! vrisne ona nijemo kad joj se ruka stopi oko utješnog okruglog oblika privjeska s ključevima u džepu jakne - ipak ih je gurnula unutra, hvala Kristu, hvala Bogu, hvala svim anđelima u Carstvu nebeskom. Slomi vrat, neka svemu dođe već jednom kraj u ovoj tami, slomi taj smrdljivi vrat, umri i ostavi me na miru!

Ali ne. Već ga je čula kako se miče u podnožju stuba, kako je počinje psovati a tad se začuju jasni stupajući mukli udarci njegovih koljena kad je počeo ponovno puzati uza stube, nazivajući je svakojakim pogrdnim imenima - pičkom i lezbačom i kurvetinom i gadurom.

“Mogu hodati”, odjedanput će Bili, piskutavim glasom, ali ga je njoj ipak bilo drago čuti. “Rosie, mogu hodati, hajdemo u tvoju sobu. Onaj luđak ponovno dolazi.”

Bili počne kašljati. Ispod njih - nedaleko - Norman se nasmije. “Tako je, sunce moje, luđak ponovno dolazi. Luđak će ti iskopati oči iz glave, jebemti, a tad te natjerati da ih pojedeš. Baš me zanima kakvog su okusa?”

“NE PRILAZI, NORMANE!” vrisne Rosie i počne voditi Billa niz hodnik u kojem je bilo tamno kao u rogu. Lijevom rukom ga je još držala oko struka; desnom je opipavala zid, povlačeći prstima po njemu, tražeći svoja vrata. Njezina lijeva ruka bila je šaka na Billovim slabinama u kojoj je čvrsto stezala jedina tri ključa koja je dosad skupila - ključ od ulaznih vrata, ključ od poštanskog sandučića i ključ od garsonijere. “Ne prilazi, upozoravam te!”

A iz tame iza nje - još na stubama ali sad jako blizu vrha - dopre do njih krajnja glupost: “Da me se nisi USUDILA upozoravati, ti GADURO!”

Zid se udubi i ona napipa vrata koja su morala biti njezina. Pusti Billa, odvoji ključ koji je otvarao ova vrata - za razliku od ključa ulaznih vrata, ključ od garsonijere imao je četvrtastu glavu - pa ubode nekoliko puta prema bravi u tami. Više nije čula Normana. Je li na stubama? U hodniku? Ili iza njih i pruža ruke prema zvuku Billova soptanja? Nađe bravu, pritisne desnim kažiprstom iznad okomitog otvora ključanice kao putokaz, pa gume ključ. Nije išao unutra. Osjetila je kako je vrh ušao u otvor, ali dalje ni makac. Panika joj počne derati mozak svojim vrijednim malim štakorskim zubima.

“Ne ide u bravu!” dahne ona Billu. “Ključ je dobar, ali ne ide u bravu!” “Okreni ga. Vjerojatno pokušavaš otključati naopako.”

“Hej, što se događa tamo dolje?” To je bio novi glas, niže u hodniku i iznad njih. Vjerojatno na trećem katu. Nakon tog se začuje uzaludni klik-klik-klik prekidača za svjetlo. “Zašto nema svjetla?”

“Ostanite-” vikne Bili i odmah počne ponovno kašljati. Iz grla mu izađe užasan hrapavi zvuk, kad je pokušao pročistiti grlo. “Ostanite gdje jeste! Ne silazite! Pozovite po-”

“Ja i jesam policija, mudonjo”, blagi, neobično prigušen glas reče iz tame pokraj njih. Začuje se tihi, hrapavi roktaj, zvuk istodobno željan i zadovoljan. Billa joj netko istrgne iz ruku baš kad je naposljetku uspjela gurnuti ključ punom duljinom u bravu.

“Ne!”  vrisne ona, zalomivši lijevom rukom po tami. Na njezinoj nadlaktici, grivna je bila još užarenija. “Ne, ostavi ga na miru! OSTAVI GA NA MIRU!”

Dohvati glatku kožu - Billovu jaknu - a tad joj izmakne. Ponovno se začuju ti užasni zvukovi gušenja, zvukovi nekoga u čije grlo netko nabija fini pijesak. Norman se nasmije. I taj je zvuk bio prigušen. Rosie korakne prema tom zvuku, ispruženih ruku, raširenih, tragačkih prstiju. Dotakne rame Billove jakne, gume ruku još dalje i dotakne nešto ogavno - mrtvu kožu koja je na određeni način bila i živa. Bila je kvrgava... gumena...

Gumena.

Nosi masku, pomisli Rosie. Nekakvu masku.

Tad nešto ščepa njezinu lijevu ruku i povuče u nešto vlažno. Imala je tek toliko vremena da shvati da je riječ o njegovim ustima prije no što joj njegovi zubi prignječe prste i ugrizu je do kosti.

Bol je bila užasna, no ponovno njezina reakcija nije bio strah i bespomoćan nagon da popusti, da bude po Normanovu kao što je uvijek bilo po njegovu, nego bijes tako snažan da je sličio mahnitosti. Umjesto da se pokuša osloboditi njegovih opakih zuba koji su mljeli, ona skvrči prste u drugom zglobu i pritisne jastučaste dijelove prstiju o njegove desni s nutarnje strane. Zatim upre zapešće svoje nadnaravno snažne lijeve ruke o njegovu bradu i povuče.

Pod rukom osjeti neobično škripanje, zvuk koji bi mogla ispustiti daska pod pritiskom koljena nekog muškarca ili žene prije no što pukne. Osjeti kako se Norman trgnuo, začuje kako je ispustio šuplji upitni zvuk koji kao da se u cijelosti sastojao od samoglasnika -Aaaoouuuu? - a tad mu donji dio lica sklizne prema naprijed poput ladice u komodi i razglavi se u zglobovima njegove čeljusti. On vrisne u smrtnoj boli i Rosie izvuče svoju okrvavljenu ruku, pomislivši To ti je za ugrize, gnjido, pokušaj se sad gristi.

Začuje kako se zavrtio i ustuknuo, prateći njegove pokrete po krikovima i zvuku njegove košulje koja je klizila po zidu. Sad će upotrijebiti revolver, pomisli ona kad se ponovno okrenula prema Billu. On se naslonio na zid, tamnija sjena u tami, i ponovno očajno kašljao.

“Hej, vi tamo, prestanite, šala je šala, a sad bi bilo dosta.” Bio je to čovjek s gornjeg kata. Zvučao je razdražljivo i ljutito, samo što se sad činilo da je sišao i da stoji na kraju hodnika i Rosieno srce se ispuni zlom slutnjom dok je okretala ključ u bravi i širom otvarala vrata. Zvučala je potpuno izvan sebe kad je vrisnula, zvučala je kao ona druga. “Odlazite, budalo! Ubit će vas! Nemojte-”

Revolver opali. Gledala je ulijevo i ugleda Normana kao u noćnoj mori, kako sjedi na podu nogu podvinutih ispod sebe. U tom kratkom trenutku nije bilo dovoljno vremena da raspozna što to nosi na glavi, ali joj ipak to uspije: bila je to maska bika s bljutavim osmijehom na licu. Krv - njezina - obrubljivala je rupu za usta. Ugleda Normanove užegle oči kako je gledaju, oči pećinskog čovjeka koji se sprema otpočeti posljednju, sudbonosnu bitku.

Onaj nezadovoljni stanar vrisne kad je Rosie povukla Billa kroz vrata i zalupila ih za njima. Soba joj je bila ispunjena sjenama a magla prigušila sjaj ulične rasvjete koja je inače bacala zraku svjetla preko poda, ali se soba činila svijetlom nakon predvorja, stuba i hodnika.

Prvo što je Rosie ugledala bila je grivna koja je nježno svjetlucala u tami. Ležala je na noćnom stoliću pokraj postolja svjetiljke.

Sama sam to učinila, pomisli ona. Tako se zapanjila da se osjećala glupo. Ja sam to učinila; pomisao da je imam na sebi bila je dovoljna-

Dabome, odgovori drugi glas, Praktično-Razborite. Naravno da je bila, jer u grivni nikad nije bilo moći, nikad, moć je uvijek bila u tebi, moć je uvijek bila u-

Ne, ne. Više neće niz tu cestu, nikako. U tom trenutku njezinu pozornost privuče nešto drugo, jer se Norman navali na vrata poput teretnog vlaka. Jeftino drvo rasprsne se pod njegovom težinom; vrata zajauču u šarkama. Podalje, onaj susjed s kata, čovjek kojeg Rosie nikad nije vidjela, počne jaukati.

Brzo, Rosie, brzo! Znaš što trebaš učiniti, kamo otići- “Rosie... pozovi... moraš pozvati...” Bili uspije izreći samo toliko pa ponovno počne kašljati - bilo mu je preteško dovršiti rečenicu. Ionako nije imala vremena slušati takve bedastoće. Poslije bi njegovi prijedlozi mogli biti korisni, ali sad bi im jedino mogli priskrbiti smrt. Njezina je zadaća sad pobrinuti se za njega, skloniti ga na sigurno... a to znači odvesti ga na mjesto gdje bi mogao biti siguran. Gdje bi oboje mogli biti sigurni.

Rosie jednim trzajem otvori vrata ormara, očekujući da će ga ugledati ispunjenog onim drugim svijetom, kao što je ispunio zid njezine spavaće sobe kad ju je probudila grmljavina. Iz ormara će se razliti sunce i zaslijepiti njezine oči naviknute na tamu...

Ali je to bio samo ormar, malen i pljesniv i potpuno prazan - na sebi je imala jedina dva odjevna predmeta koja je držala u njemu, pulover i par tenisica. O da, slika je bila ondje, naslonjena na zid gdje ju je ostavila, ali nije se povećala, promijenila, odmotala ili što je već znala činiti. Bila je to samo slika izvađena iz okvira, slika osrednje vrijednosti kakve se mogu naći u stražnjem dijelu antikvarnice, na buvljaku ili u zalagaonici. I ništa više od tog.

U hodniku, Norman se ponovno zaleti u vrata kao ovan. Ovaj put prasak je bio jači; dugi komad drveta iskoči iz vrata i zaklopara po podu. Još nekoliko udaraca bit će dovoljno; dva ili tri. Vrata u ovakvim kućama nisu predviđena da podnose mahnitanje.

“Bila je više od obične slike, do vraga!” zavapi Rosie. “Ostavljena je ondje zbog mene, i bila je više od obične slike! Bila je ulaz u neki drugi svijet! Znam da je, jer imam tu grivnu!”

Ona okrene glavu, pogleda u nju, pa potrči do noćnog stolića i pograbi je. Bila je teža nego inače. I vruća.

“Rosie”, reče Bili. Jedva ga je razabirala, kako drži ruke na vratu. Učini joj se da na ustima ima krvi. “Rosie, moramo pozvati-” A tad zavapi kad blještava Svjetlost zapljusne sobu... samo što nije bila dovoljno žarka za magličastu ljetnu Svjetlost koju je očekivala. Bila je to mjesečina, koja se izlila iz otvorenog ormara i razlila po podu. Ona se vrati Billu noseći grivnu u ruci i zaviri u ormar. Gdje je bio stražnji zid ormara ona brežuljak, ugleda visoku travu kako se mreška na blagom, mahovitom noćnom povjetarcu, ugleda blijede obrise i stupove hrama kako se ljeskaju u tami. A iznad svega je bio mjesec, žarka srebrna kovanica koja plovi po ljubičasto-crnom nebu.

Ona pomisli na lisicu-majku koju su vidjeli danas (a kao da je to bilo prije tisuću godina) kako gleda u takav mjesec. Lisica koja gleda u nebo dok njezina mladunčad spava pokraj nje u zavjetrini srušenog stabla, kao očarana gleda u mjesec svojim crnim očima.

Billovo lice bilo je zbunjeno. Svjetlost je padala na njegovo lice poput srebrne pozlate. “Rosie”, reče on slabašnim i zabrinutim glasom. Usta su mu se nastavila pomicati, ali više ništa ne reče. Ona ga uhvati za ruku. “Hajde, Bili. Moramo ići.” “Što se događa?” Bio je bijedan, onako izranjavan i zbunjen. Izraz na njegovu licu izazove u njoj neobične i suprotne osjećaje: žestoko nestrpljenje zbog njegovih sporih, tupih odgovora i žarku ljubav - ne sasma majčinsku - koja joj zaplamti u glavi. Zaštitit će ga. Da. Štitit će ga do smrti, bude li potrebno.

“Nije važno što se događa”, reče ona. “Samo se pouzdaj u mene, kao što sam seja pouzdala u tebe na motoru. Vjeruj mi i dođi. Moramo odmah krenuti!”

Ona ga povuče desnom rukom; grivna se zaklati u njezinoj lijevoj ruci poput zlatnog uštipka. On se trenutak opirao, a tad Norman vrisne i ponovno udari o vrata. Uz povik straha i bijesa, Rosie pojača svoj stisak na Billovoj ruci. Povuče ga u ormar a zatim u mjesečinom obasjan svijet koji je sad ležao iza njegove stražnje plohe.

13

Stvari su krenule naopako kad je gadura gurnula vješalicu u podnožje stuba. Norman se nekako zapetljao u nju, ili se barem zapetljao njegov novi kaput koji mu se toliko sviđao. Jedna od mjedenih kukica upala je u rupicu na kaputu, trik tjedna, a druga u njegov džep, poput nevještog džepara koji pokušava napipati lisnicu. Treća je kao kopljem ubola svojim tupim prstom u njegova izranjavanja muda. Zaurlikavši, proklinjući je, pokušao se baciti naprijed prema gore. Ta ogavna, priljepčiva vješalica nije ga puštala, a pokazalo se nemogućim vući je za sobom; jedna od njezinih pandžastih nožica zakvačila se za potpornji stup stuba, čvrsto poput udice i nepopustljivo poput sidra.

Mora se dovući do gore, mora. Nije želio da se ona zaključa s onim kurcolizom u svoju škuljicu prije no što ih on sustigne. Nije sumnjao da će mu uspjeti razvaliti vrata bude li morao, razvalio ih je koliko ti srce želi kao policajac, neka su se prilično opirala, ali je vrijeme počelo bivati važno u ovome. Nije je želio ustrijeliti, to bi bilo prebrzo i prelagano za žene poput njegove skitalice Rose, ali ako se staza po kojoj trči malo ne poravna, i to uskoro, to bi mogla biti jedina mogućnost izbora koja mu preostaje. Kakva bi to šteta bila!

“Uključi i mene, šefe!” zavapi bik iz džepa njegova kaputa. “Pocrnio sam, nabildan sam, odmoren sam, spreman sam!”

Da, to je bila vraški dobra zamisao. Norman pograbi masku iz džepa i navuče je na glavu, udišući miris mokraće i gume. Mirisi nisu bili nimalo neugodni, tako pomiješani; zapravo, čak su bili ugodni. Nekako utješni.

“Živijo bik!” vikne on i izmigolji se iz kaputa. Ponovno srne prema naprijed, držeći revolver u ruci. Ona prokleta vješalica pukne pod njegovom težinom, ali ne prije no što je pokušala zariti jednu od svojih prokletih kukica u njegovo lijevo koljeno. Norman to jedva osjeti. Cerio se i divljački štektao zubima ispod maske, veseleći se snažnom škljocanju, zvuku sličnom kad biljarske kugle udare jedna o drugu. “Nemoj se igrati sa mnom, Rose.” On pokuša osloniti težinu na nogu ali koljeno u koje se zabola vješalica popusti pod njim. “Stani gdje jesi. Prestani pokušavati pobjeći. Samo želim porazgovarati s tobom.”

Ona mu nešto dovikne, riječi, riječi, riječi, nisu bile važne. On nastavi puzati, brzo koliko je mogao i tiho koliko je mogao. Naposljetku osjeti kretanje iznad sebe. Munjevito ispruži ruku, ščepa je za lijevu potkoljenicu, zarine nokte. Kako je to godilo! Imam te pomisli on, divlje ushićen. Imam te, bogamu! Imam-

Njezina noga sune iz mraka neočekivanošću teške kožne vrećice napunjene sačmom, udari ga u nos i slomi ga na novom mjestu. Bolje bila užasna - kao da mu je u glavi netko pustio roj afričkih pčela. Rose se otrgne od njega, ali Norman tog nije bio svjestan; već se prevrtao natraške, pokušavajući dohvatiti rukohvat ali uspije ga samo okrznuti prstima s donje strane. Skotrljao se sve do podnožja i vješalice, ne ispuštajući iz ruke revolver ali je prst maknuo s okidača da ne probuši rupu u sebi... a kako su stvari krenule, to se činilo i te kako mogućim. Ležao je na trenutak sklupčan, a tad zatrese glavom da bi se razbistrio i ponovno se počne penjati.

Ovog puta ne dogodi se onaj mentalni skok, ne dođe do potpunog prekida svijesti, ali nije imao pojma što su mu doviknuli s vrha stuba ili što im je on možda odvratio. Njegov iznova traumatizirani nos bio je ispred svega, kao crveni zaslon boli.

Shvati da se još netko želi uključiti u zabavu, legendarni nevini očevidac, a onaj Rosien kurcoliz reče mu da ne prilazi. A najljepše u tome je bilo što je tako kurcoliz otkrio svoj položaj. Norman ispruži ruku i doista, kurcoliz je bio na mjestu. Sklopi ruke oko kurcolizova vrata i počne ga ponovno daviti. Ovaj je put namjeravao dovršiti posao, samo što je odjedanput osjetio Rosienu ruku na svom licu... na koži svoje maske. Kao da te netko miluje nakon injekcije novocaina.

Rosie. Rosie ga dodiruje. Ona je ovdje. Prvi put nakon što je otišla od kuće noseći njegovu bankovnu karticu u svojoj torbici ona je ovdje i Norman izgubi zanimanje za njezinog dragana. Zgrabi je za ruku, gurne kroz otvor za usta u masci i zagrize što je jače mogao. Bio je to ushit. Samo što-

Samo što se tad nešto dogodilo. Nešto loše. Nešto užasno. Kao da mu je otkinula donju čeljust iz zgloba. Bol sune uz njegovo lice poput uglačanih čeličnih strelica za pikado koje se sudare uz tresak na tjemenu. On vrisne i uzmakne od nje, gadure, ogavne gadure. Što se dogodilo da se iz predvidljivice kakva je bila prometnula u ovakvu neman?

Tad se oglasi legendarni nevini očevidac i Norman je bio prilično siguran da ga je pogodio. Nekoga jest pogodio; ljudi koji tako vrište su ili pogođeni ili nešto gore. Kad je okrenuo revolver prema mjestu gdje su bili Rosie i njezin prijatelj kurcoliz, začuje kako su se vrata zalupila. Gadura je ipak stigla do sobe prije njega.

Zasad je čak i to bilo nevažno. Njegova je čeljust sad zamijenila njegov nos kao središte boli, kao što je njegov nos prije toga zamijenio njegovo onesposobljeno koljeno i njegova izmučena muda. Što mu je učinila? Donji dio njegova lica sad se činio ne samo otrgnut nego izvučen; zubi kao da su mu bili sateliti koji su lebdjeti negdje s onu stranu vrha njegova nosa.

Ne budi idiot, Normie, šapne njegov otac. Iščašila ti je čeljust, to je sve. Znaš što trebaš učiniti, pa učini!

“Začepi, ti stari pederu”, pokuša reći Norman, ali s istegnutim licem to je ispalo kao Aepi i sai edeu! On odloži revolver, zakvači masku sa strane palčevima (nije je navukao do kraja kad ju je stavio, što je olakšalo ovaj dio posla) pa nježno pritisne zapešća o čeljusne čašice. Kao da dodiruje kuglične ležajeve koji su iskočili iz svojih kućišta.

Pripremivši se na bol, on klizne rukama nadolje, malo ih nakosi i snažno gurne. Osjetio je bol, ali uglavnom zato što je samo jedna strana njegove čeljusti otprve sjela na svoje mjesto. Zbog tog donji dio njegova lica ostane naheren, poput krivo gurnute ladice na komodi.

Normane, budeš li dugo tako krivio lice, ostat će ti takvo! majka sikne u njegovoj glavi - stara otrovnica koje se tako dobro sjećao.

Norman ponovno gurne desnu stranu lica. Ovaj put začuje škljocaj duboko u glavi kad desna polovica njegove čeljusti sjedne na mjesto. No osjećaj u čeljusti bio je tako čudno otkačen, kao da su tetive silno istegnute i kao da će možda potrajati da se ponovno zategnu. Imao je silno čudan osjećaj da će mu se, zijevne li, čeljust objesiti do kopče na remenu.

Ta maska, Normie, šapne bik. Maska će pomoći, ako je navučeš dokraja.

“Tako je”, reče bik. Glas mu je bio prigušen jer je maska bila nagužvana sa strane, ali Norman ga je lako razumio.

On je pažljivo navuče do kraja, povuče rub duboko ispod čeljusti i to zaista pomogne; držalo mu je lice na okupu poput steznika.

“Aha”, reče bik. “Smatraj me grudnjakom za čeljust.”

Norman duboko udahne dok je ustajao i pritom gurne policijski revolver kalibra 0.45 u hlače. Sve je u redu, pomisli on. Ovdje su samo muškarci; ženskama ulaz zabranjen. Čak se činilo da je sad vidio jasnije kroz rupe za oči na maski, kao da mu se na neki način poboljšao vid. Bez sumnje sije to samo zamislio, ali se zaista tako osjećao i taj mu je osjećaj godio. Podiže samopouzdanje.

Pribije se uza zid, pa jurne naprijed i udari o vrata kroz koja su ušli ona i onaj njezin kurcoliz. Od tog se njegova čeljust bolno prodrma čak i u čvrstom povezu njegove maske, ali se on ponovno zaleti, jednakom jačinom, bez oklijevanja. Vrata zazveče u dovratku i dug komad drveta iskoči iz gornjeg dijela.

Odjedanput poželi da je ovdje Harley Bissington. Njih bi dvojica razvalili vrata u prvom pokušaju, on bi priuštio Harleyu svoju ženu dok bi se on, Norman, pobrinuo za njezina prijatelja. Priuštiti si Rose bila je jedna od velikih neizrečenih želja Harleyeva života, nešto što Norman nije razumio ali bi pročitao u njegovim očima svaki put kad bi on navratio kod njih. On ponovno udari o vrata.

Pri šestom pokušaju - ili možda sretnom sedmom, izgubio je broj - brava popusti i Norman uleti u sobu. Ona je unutra, oboje su unutra, moraju biti, ali na trenutak ne ugleda nijedno. Znoj mu se cijedio u oči, na trenutak mu zamagljujući vid. Soba je izgledala prazno, ali nije mogla biti. Nisu izašli kroz prozor; bio je zatvoren i zabrtvljen.

On se zaleti kroz sobu, protrči kroz lijeno svjetlo koje su ulične svjetiljke obavljene maglom bacale izvana, okrećući glavu na sve strane. Ferdinandovi su rogovi parali zrak. Gdje je? Gadura! Kamo je mogla do vraga otići?

On primijeti otvorena vrata na drugom kraju sobe i zatvoreni poklopac školjke. Jurne prema njima i zapilji se u kupaonicu. Prazna. Osim ako- Izvuče revolver, ispali dva metka kroz plastični zastor i načini par iznenađenih crnih rupa u najlonu s cvjetnim uzorkom. Tad ga odmakne. Željezni prstenovi zazveče. Kada je bila prazna. Meci su izbili dvije porculanske pločice sa zida; to je bila sva šteta. Ali možda je tako bolje. Ionako je ne želi ustrijeliti. Ne, ali kamo je otišla?

Norman pojuri natrag u sobu, spusti se na koljena (žmirne od boli ali je zapravo ne osjeti) i pomete revolverskom cijevi ispod kreveta. Ništa. Nemoćno udari šakom o pod.

Krene prema prozoru usprkos onome što su mu oči govorile, jer je jedino preostao prozor. .. ili je tako mislio dok nije ugledao svjetlost -jarku svjetlost, izgledala je kao mjesečina -kako se razlijeva iz drugih otvorenih vrata, pokraj kojih je protutnjao pri prvom jurišu kroz sobu.

Mjesečina? Misliš da to vidiš? Normie, jesi li lud? Ne znam sjećaš li se, ali vani je magla, sinko. Magla. Čak i da je ovo noć najpunijeg punog mjeseca ovog stoljeća, to je ugrađeni ormar. Zapravo, ugrađeni ormar na drugom katu.

Možda i jest, ali je počeo vjerovati da njegov bijedni kurcoljubac od oca, koji je smrdio po znoju, stavljao briljantin u kosu, i često posezao za njegovim mudima ne zna nužno baš sve o svemu. Norman je znao da mjesečina koja se razlijeva iz ormara na drugom katu nema smisla... ali to je vidio.

On polako priđe vratima. Revolver mu se klatio u ruci. Stane u poplavu svjetlosti. Pogleda kroz rupe za oči (samo što su mu se sad učinile, čudno, kao jedna rupa kroz koju su gledala oba njegova oka) i zapilji se u ormar.

Iz golih daščanih zidova virile su kuke a prazne vješalice klatile se s metalne prečke u sredini, ali stražnjeg zida ormara nije bilo. Na njegovu je mjestu bio mjesečinom obasjan brežuljak obrastao visokom travom. Ugleda krijesnice kako ispliću nasumične svijetleće crtice u crnim obrisima stabala. Oblaci koji su klizili po nebu izgledali su poput svjetiljaka kad bi prošli blizu ili ispred mjeseca, koji nije bio potpuno pun. U podnožju brda bile su nekakve ruševine. Normanu su sličile na urušenu plantažnu kuću ili napuštenu crkvu.

Potpuno sam poludio, pomisli on. Ili to ili me ona odalamila po glavi i ovo je sve nekakav glupi san.

Ne, nije to prihvatio. Ne želi to prihvatiti.

“VRATI SE OVAMO, ROSE!” vikne on u ormar... koji, strogo govoreći, više nije bio ormar. “VRATI SE, GADURO!”

Ništa. Samo taj nemogući krajolik... i slabašni dašak vjetra. Mirisan od trave i cvijeća, kao dokaz da nije riječ o nestvarnoj savršenoj optičkoj varci.

I još nešto: glasanje cvrčaka.

“Ukrala si mi karticu, gaduro”, reče Norman tiho. Podigne ruku i dohvati jednu od vješalica koje su stršile iz drvenog zida, poput nekog putnika u vagonu podzemne željeznice koji se drži za rukohvat. Ispred njega bio je neobičan, mjesečinom obasjan svijet, ali strah koji je možda osjećao gnjev je prigušio. “Ukrala si je i želim porazgovarati o tome s tobom. I to... izbliza.”

On zakorači u ormar, prigne se ispod šipke i sruši nekoliko vješalica na drveni pod. Stajao je na mjestu još trenutak, gledao u drugi svijet koji se sterao ispred njega.

Tad krene naprijed.

Imao je osjećaj da se malo spustio, kao što se katkad mora učiniti u starim kućama u kojima podovi u prostorijama više nisu na jednakoj razini, ali to je bilo sve. Jedan korak i više nije bio na daskama, ni u čijoj sobi na drugom katu; stajao je na travi a taj mirisni vjetrić šušljao je posvuda oko njega. Zavlačio se u otvore za oči (da, sad je bio samo jedan otvor; nije znao kako je to moguće, ali nakon netom učinjenog koraka nije mu se to činilo tako čudnim) i hladio njegovu natučenu i znojnu kožu. On uhvati za masku želeći je nakratko podići i cijelo lice izložiti tom povjetarcu, ali se masku nije moglo pomaknuti. Masku se nije moglo pomaknuti ni milimetar.

Deveti dio

VRAĆAM MILO ZA DRAGO

1

Bill se osvrne po mjesečinom oblivenom vrhu brijega opreznim pogledom osobe koja ne može potpuno shvatiti što vidi. Jedna mu se ruka podigne do otečenog grla i počne ga trljati. Rosie je već opazila kako se na njegovu vratu masnice rastvaraju poput lepeza.

Noćni povjetarac dodirne joj čelo poput brižne ruke. Bio je nježan i topao i mirisan od ljeta. U njemu nije bilo maglene vlage, nije bilo vlažne natruhe velikog jezera koje je ležalo istočno od grada. “Rosie? Događa li se ovo doista?”

Prije no što je uspjela smisliti kako bi odgovorila na to pitanje, umiješa se prijeki glas - glas koji je poznavala. “Ženo! Hej, ti, ženo!”

Bila je to ona dama u crvenom, samo što je sad bila odjevena u jednobojnu haljinu - plavu, učini se Rosie, iako je bilo nemoguće biti siguran na mjesečini. 'Wendy Yarrow' stajala je na pola brijega.

“Dovući ga dolje! Nema vremena za gubljenje! Onaj će drugi bit tu za minutu, a morate još puno tog učinit! Važnih stvari!”

Rosie je još držala Billa za ruku. Pokuša ga povesti prema naprijed, ali se on opirao, gledao je u 'Wendy' sa strahom. Iza njih - prigušeno no ipak užasno blizu -Norman zariče njezino ime. Od tog Bili poskoci, ali se ne pokrene.

“Tko je to, Rosie? Tko je ta žena?”

“Nije važno. Dođi.”

Ovaj put ga nije samo povukla za ruku; cimnula ju je, mahnito. On krene s njom, ali su prešli samo desetak koraka prije no što se on presavine i zakašlje tako jako da je iskolačio oči. Rosie iskoristi tu prigodu da otkopča zatvarač na jakni koju joj je posudio. Skine taj komad odjeće i odloži na travu. Zatim to učini s puloverom. Bluza ispod njega bila je bez rukava i ona natakne grivnu na ruku. Odmah osjeti kako je preplavljuje snaga; što se nje tiče, pitanje je li taj osjećaj stvaran ili zamišljen nevažno je. Ona ugrabi brz pogled preko ramena, napola očekujući da će ugledati Normana kako je sustiže, ali nije ga bilo, barem ne još. Ugleda samo zapregu i odvezana ponija kako pase mjesečinom posrebrenu travu, te onaj slikarski stalak koji je vidjela prije. Slika se ponovno promijenila. Kao prvo, lik okrenut leđima više nije bila žena -izgledao je poput rogatog demona. Vjerojatno i jest demon, ali muškarac. Bio je to Norman i ona se sjeti kako je na kratkom, žarkom bljesku revolvera vidjela rogove kako mu vire iz glave.

“Curo, zašto si tako spora? Kreni!”

Ona prebaci lijevu ruku oko Billa, čiji je napad kašlja počeo slabiti i pomogne mu sići do mjesta na kojem je nestrpljivo čekala 'Wendy'. Dok ga je Rosie dovukla do nje, više-manje ga je nosila.

“Tko ste... vi?” Bili upita crnkinju kad su stigli do nje a tad vrijedno uleti u novi napad kašlja.

'Wendy' se ogluši na njegovo pitanje. Obujmi ga rukom, poduprijevši mu onu stranu tijela koja se naginjala od Rosie. A kad je progovorila, obrati se Rosie. “Ostavila sam njezin pričuvni zat iza hrama, pa je s tim barem sve u redu... al moramo požurit! Ne smijemo časit ni časa!”

“Ne znam o čemu govoriš”, reče Rosie, ali jednim dijelom svog mozga pomisli da ipak zna. “Što je zat?”

“Ma ostavi se sad tih svojih pitanja”, reče crnkinja. “Krenimo žustrijim korakom.”

Pridržavajući Billa između sebe, one siđu niz obronak prema Bikovu hramu

(zapanjujuće kako ju je preplavila bujica sjećanja, pomisli Rosie). Njihove su sjene

hodale pokraj njih. Građevina se uzdizala nad njima - zapravo, kao da se naginjala prema njima, poput nečeg živog i gladnog. Rosie je bila duboko zahvalna kad je 'Wendy' skrenula udesno i povela ih iza hrama.

Iza hrama, najednom od mnogih trnjaka, klatio se pričuvni za?, poput odjevnog predmeta na vješalici u ormaru. Rosie ga pogleda zbunjeno ali ne i iznenađeno. Bila je to grimizna tunika, blizanka one koju je nosila žena slatkog, umobolnog glasa. “Obuci je”, reče crnkinja. “Ne”, jedva čujno reče Rosie. “Ne, bojim se.” “VRAĆAJ SE OVAMO, ROSE!” Bili poskoči od zvuka tog glasa i okrene glavu, raširenih očiju, kože bljeđe no što bi se moglo objasniti mjesečinom, drhtavih usana. I Rosie se bojala, ali ispod straha osjeti gnjev, poput velike morske psine koja kruži ispod malog čamca. Održavala se u očajnoj nadi da ih Norman neće moći slijediti ovamo, da će se slika za njima sklopiti. Sad je znala da se to nije dogodilo. Našao je sliku i uskoro će biti s njima u ovom svijetu, ako već i nije. “VRATI SE, GADURO!” “Obuci to”, ponovi žena.

“Zašto?” upita Rosie, ali su joj se ruke već podigle do bluze i povukle je preko glave. “Zašto bih morala?”

“Jer tako želi ona, a što ona želi, mora joj bit.” Crnkinja pogleda u Billa, koji je zurio u Rosie. “Okreni se”, reče mu. “Što se mene tiče, u tvom je svijetu možeš gledat golu dok ti oči ne ispadnu, al ne i u mojem. Okreni se, ako imaš imalo pameti.”

“Rosie?” kolebljivo će Bili. “Ovo jest san, zar ne?” “Da”, reče ona, a u glasu joj se osjeti hladnoća - neka vrsta ne-proračunate proračunatosti - koju dosad nije primijetila, “da, tako je. Učini kako ti kaže.”

On se okrene jako naglo, poput vojnika koji radi krug nalijevo. Sad je gledao niz usku stazu koja je vodila duž stražnjeg zida hrama. “Skini i taj jaram za sise”, reče crnkinja i gume nestrpljiv palac u Rosien grudnjak. “Ne možeš to nosit ispod zato.”

Rosie otkopča grudnjak i skine ga. Tad nogama zguli tenisice, još zavezane, i skine traperice. Stajala je u svojem jednostavnom bijelom donjem rublju i upitno pogleda u 'Wendy', koja kimne glavom. “Da, i njih.”

Rosie skine gaćice, pa brižljivo ubere halju -zat - s grma na kojem je visjela. Crnkinja joj priđe da joj pomogne.

“Znam kako ću je odjenuti, makni mi se s puta!” Rosie se obrecne na nju i prebaci tuniku preko glave kao košulju.

Wendy je pogleda ocjenjivački, ne pokazujući ni najmanje želje da joj priskoči u pomoć čak kad je Rosie imala malih problema s naramenicom zata. Kad ju je učvrstila, Rosi eno desno rame bilo je obnaženo a grivna sjajila iznad njezina lijevog lakta. Postala je zrcalni odraz žene sa slike.

“Bili, možeš se okrenuti”, reče Rosie.

I on se okrene. Pomnjivo je odmjeri od glave do pete; oči mu se zaustave trenutak-dva na oblicima njezinih bradavica koji su se nazirali kroz fino tkanje materijala. Rosie to ne zasmeta. “Izgledaš kao netko drugi”, reče on naposljetku. “Netko opasan.”

“Tako to ide u snovima”, reče ona i ponovno začuje prijašnju hladnoću i proračunatost u svom glasu. Mrzila je taj zvuk... ali joj se i sviđao.

“Trebam li ti reć što ti je činit?” upita crnkinja. “Ne, naravno da ne.”

Rosie tad pojača glas, i povik koji izađe iz nje bio je i pjevan i divlji, ali uopće ne njezin glas, nego glas one druge... samo što je to ipak bio i njezin glas; bio je.

“Normane!” vikne ona. “Normane, ovdje sam, dolje!”

“Isuse Kriste, Rosie, ne!” zgrozi se Bili. “Jesi li luda?”

On je pokuša uhvatiti za rame, ali ona nestrpljivo otrese njegovu ruku i pogleda ga prijekorno. On uzmakne od tog glasa, baš kao i 'Wendy Yarrow'.

“To je jedini način, i to je ispravan način. Usto...” Ona pogleda u 'Wendy' s jedva primjetnom nesigurnošću. “Neću morati zapravo ništa učiniti, zar ne?”

“Ne”, reče žena u plavoj haljini. “Gospodarica će se za sve pobrinut. Pokušaš li joj se ispriječit - ii pomoć - vjerojatno ćeš požalit. Jedino što moraš učinit je što onaj gad gore misli da svaka žena ionako čini.”

“Namamiti ga”, promrmlja Rosie i oči joj se ispune srebrnom mjesečinom. “Tako je”, odgovori druga žena. “Namamit ga na stazu. Vrtnu stazu.”

Rosie udahne i ponovno ga zazove. Grivna joj je palila meso poput neke čudne, zanosno slatke vatre. Sviđao joj se zvuk njezina glasa koji joj je izlazio iz grla, tako snažan, poput njezina ratnog indijanskog pokliča koji je ispustila u labirintu i poslužila se njime kako bi ponovno rasplakala dijete. “Ovdje sam, dolje, Normaneeee!”

Bili je zurio u nju. Prestrašeno. Nije joj se svidio taj izraz na njegovu licu, ali ga je željela vidjeti. Zaista. On je muškarac, zar ne? A kadšto muškarci moraju naučiti kako je to bojati se žena, zar ne? Katkad je to ženina jedina zaštita.

“A sad kreni”, reče crnkinja. “Ja ću ostat ovdje s tvojim čovjekom. Ništa nam se neće dogodit; onaj drugi će proć kroz hram.”

“Kako to znaš?”

“Jer uvijek tako učine”, jednostavno će crnkinja. “Zapamti što je on.” “Bik.”

“Tako je; bik. A ti si djeva koja maše svilenim šeširom da ga domami. Samo zapamti, ako te uhvati neće bit nikakvih 'falias da mu odvrate pažnju. Uhvati li te, ubit će te. To je to. Ni ja ni moja gospodarica ga u tom ne možemo spriječit. On želi napunit usta tvojom krvi.”

Znam to bolje od tebe, pomisli Rosie. Znam to godinama. “Nemoj ići, Rosie”, reče Bili. “Ostani ovdje s nama.” “Ne.”

Ona se progura pokraj njega, osjetivši kako joj jedan trn odere bedro ali je bol bila jednako slatka kao i njezin ratni poklič. Čak joj je godio osjećaj kako joj krv klizi po koži.

“Mala Rosie.” Ona se okrene.

“Na kraju staze moraš bit prilično ispred njega. Znaš li zašto?” “Da, dabome da znam.”

“Što si mislila kad si rekla da je bik?” upita Bili. Zvučao je zabrinuto, mrzovoljno... pa ipak ga Rosie nikad nije voljela više no tad, a vjerojatno i nikad neće. Lice mu je bilo tako blijedo i izgledao je tako ranjivo.

Počne ponovno kašljati. Rosie položi ruku na njegovu nadlakticu, užasno se bojeći da bi se on mogao odmaknuti od nje, ali nije. Barem ne još.

“Ostani ovdje”, reče ona. “Ostani ovdje i ne miči se.” Pa se žurno udalji. On ugleda kako je zalepršao rub tunike obasjan mjesečinom na drugom kraju hrama, gdje se staza širila, a tad je nestane.

Trenutak potom njezin se povik ponovno razlije kroz noć, lagan ali i nekako jeziv:

“Normane, izgledaš glupo u toj maski...” Stanka a zatim: “Više te se ne bojim, Normane...” “Isuse, ubit će je”, promrmlja Bili.

“Možda”, odgovori žena u plavoj haljini. “Netko će večeras bit ubijen, to je...” Ona umukne, raširenih i sjajnih očiju, glave nagnute u stranu.

“Što ću-”

Smeđa ruka sune i poklopi mu usta. Ne čvrsto, ali Bili osjeti da bi mogla; kao da je bila puna čeličnih opruga. Kad je osjetio kako mu njezin dlan pritišće usta a mesni dijelovi prstiju obraz, sablasno uvjerenje, gotovo sigurnost, javi mu se u glavi: ovo nije san. Iako je silno želio u to vjerovati, jednostavno nije mogao.

Crnkinja se propne na prste i pripije uza nj poput ljubavnice, i dalje mu držeći poklopljena usta.

“Pst”, šapne mu u uho. “On dolazi”

Bili začuje šuštanje trave i lišća, pa teško, roktavo disanje; u svakom udisaju čuo se zatomljeni pisak. Bio je to zvuk koji bi inače povezao s muškarcima puno krupnijima od Normana Danielsa - muškarcima težine između stotinu pedeset i stotinu sedamdeset kilograma.

Ili s krupnom životinjom.

Crnkinja polako makne ruku s Bili ovih usta. Stajali su i slušali kako se ono stvorenje približava. Bili je zagrli, ona njega. Stajali su tako i Bili je postao neobično siguran da Norman - ili ono što je Norman postao - neće uopće proći kroz zgradu. On - ono - će zgradu zaobići i ugledati ih. Na trenutak će kopitom rovati po tlu, spuštene glave poput nakovnja, a tad će pojuriti za njima niz ovu usku, beznadnu stazu, sustići ih, zgaziti pod kopitima, razderati rogovima.

“Pssst”, ona dahne. “Normane, idiote...”

Dopre do njih, poput dima, poput mjesečine.

“Takva si budala...zar si zaista mislio da me možeš uhvatiti? Glupi stari bik!”

Začuje se kreštav, podrugljiv smijeh. Taj zvuk podsjeti Billa na staklene niti, otvorene bunare i prazne sobe u ponoć. On zadrhti i osjeti kako su mu trnci namreškali kožu na rukama.

Ispred hrama zavlada tajac (razbijen jedino zapahom povjetarca koji nakratko zanjiše tmjake poput ruke koja prolazi kroz zapetljanu kosu) a na mjestu s kojeg je Rosie dovikivala vladao je muk. Iznad njihovih glava, okrugla ploča mjeseca boje kosti plovila je iza oblaka, rubeći ga srebrnom bojom. Nebo se steralo ispunjeno zvijezdama, ali Bili ne raspozna nijedno zviježđe. A tad: “Norrr-mannnne...zar ne želiš porazgovaaarati sa mnom?” “O, porazgovarat ću ja s tobom”, reče Norman Daniels i Bili osjeti kako se crnkinja iznenađeno lecnula a njegovo srce neugodno skoči iz grudnog koša u grlo. Taj se glas začuo s udaljenosti od nepunih dvadesetak metara. Kao da je Norman namjerno izvodio te nespretne pokrete, dopuštajući im da prate njegovo kretanje, a tad bi, kad bi mu tišina bolje odgovarala, postao potpuno nečujan. “Porazgovarat ću s tobom izbliza, pičko.”

Prst crnkinje bio je na njegovim ustima, upozoravao ga da bude tiho, ali Billu nije bila potrebna ta poruka. Pogledaju se u oči i on shvati da ni crnkinja više nije sigurna da će Norman proći kroz hram.

Tišina se oduljila, kao da je isplitala vječnost. Činilo se kao i da i Rosie čeka.

A tad, s malo veće udaljenosti, ponovno progovori Norman. “Bu, ti stara gnjido”, reče on. “Što ćeš ti ovdje?”

Bili pogleda crnkinju. Ona lagano zatrese glavom, pokazujući da ni ona ne razumije. On shvati nešto užasno: morat će zakašljati. Škakljanje iza njegova nepca postalo je skoro neizdržljivo. Gume usta u pregib lakta i pokuša zadržati kašalj u dubini grla, svjestan ženina zabrinutog pogleda na njemu.

Ne mogu dugo izdržati, pomisli on. Kriste, Normane, zašto ne kreneš dalje? Prije si bio i te kako brz.

Kao odgovor na njegove misli: “Norrr-manne! Tako si SPOOOOOR, Norrr-mannne!” “Gaduro”, promukao glas s druge strane hrama reče. “O, gaduro jedna.”

Cipele, gnječe smrvljeni kamen. Trenutak potom Bili začuje odjek koraka i shvati da je Norman u zgradi koju je crnkinja nazvala hramom. A shvati još nešto: napad kašlja ga je minuo, barem zasad.

On se nagne bliže ženi u plavoj haljini i šapne joj u uho: “Što ćemo sad?” Njezin došapnuti odgovor zaškaklja ga po uhu: “Čekat.”

2

Shvativši da je maska postala dijelom njegova tijela, na trenutak se uplaši, i to jako, no prije no što se strah promaknuo u paniku, Norman ugleda nešto nedaleko od njega što mu potpuno odvrati pozornost s maske. On pohita nizbrdo pa klekne. Podigne pulover, pogleda ga i odbaci. Tad podigne jaknu. Onu koju je ona imala na sebi. Motorističku. Tip ima motori ona se odvezla nekamo s njim, vjerojatno pritom nalegnuvši svojim međunožjem na njegovu stražnjicu. Jakna je prevelika za nju, pomisli on. On ju joj je posudio. Ta ga misao razgnjevi i on pljune na jaknu prije no što je baci, poskoči na noge i divlje pogleda oko sebe.

“Kurvo”, promrmlja on. “Ti pokvarena, nevjerna kurvo.”

“Normane!” Začuje se iz tame i dah mu na trenutak zastane u grlu. Blizu, pomisli on. Jebem ti, blizu je, mislim da je u onoj zgradi.

Stajao je nepomično, čekajući da vidi hoće li ona ponovno viknuti. Uskoro ona to i učini. “Normane, ovdje sam dolje!”

Njegove ruke ponovno dodirnu masku, ali je ne povuku, nego pomiluju. “Živijo bik”, reče Norman u nju i krene nizbrdo prema ruševinama zgrade u podnožju. Učini mu se da vidi tragove kako vode u tom smjeru - polegle dijelove visoke trave, mjesta na koja su možda stala stopala - ali na mjesečini to nije bilo moguće sa sigurnošću reći.

A tad, kao da potvrđuje njegov zaključak, ponovno se začuje njezin izluđujući, podrugljivi povik: “Ovdje dooooljeeee, Normane!” Kao da ga se nimalo ne boji; kao da zapravo jedva čeka da siđe. Gadura!

“Ostani gdje jesi, Rose”, reče on. “Ne miči se, to je najvažnije.” Još je imao policijski revolver gurnut za pojas traperica, ali revolver nije zauzimao važno mjesto u njegovim planovima. Nije znao može li se opaliti iz revolvera dok se halucinira a nije imao ni najmanju želju to doznati. Želio je porazgovarati sa svojom malom skitalicom Rose osobnije no što bi to omogućio bilo koji revolver.

“Normane, izgledaš tako glupo u toj maski... više te se ne bojim, Normane...” Otkrit ćeš da je to prolazna moda, kurvo, pomisli on.

“Normane, idiote!”

No dobro, možda nije u zgradi; možda je već prošla kroz nju do druge strane. Nije važno. Ako misli da mu može pobjeći na ravnom dijelu staze, silno će se iznenaditi. Bit će joj to posljednje iznenađenje u životu.

“Ti si takva budala... zar si doista pomislio da me možeš uhvatiti? Glupi stari bik!”

On se malo pomakne udesno, pokušavajući biti nečujan, i podsjeti se da ne bi bilo dobro da se ponaša kao, ha-ha, bik u staklani. Zastane pokraj podnožja napuklih stuba koje su vodile do hrama (a to je ta zgrada bila, sad je to shvatio, hram poput onih u grčkim bajkama koje su ti tipovi smišljali u to davno doba dok nisu štancali jedan drugog u dupe) i pomnjivo se zagleda u nj. Građevina je očito bila napuštena i ruševna, ali ne i sablasna; na neki čudan način izgledala je poznato. “Norrr- mannne... zar ne želiš razgovaraaati sa mnom?” “O, porazgovarat ću ja s tobom”, reče on. “Porazgovarat ću ja s tobom izbliza, pičko jedna.” On ugleda nešto u visokoj, zapetljanoj travi s desne strane stuba: veliko kameno lice u korovu, koje zaneseno zuri u nebo. Norman u pet koraka stigne do njega i zapilji se netremice u nj desetak sekundi, želeći se uvjeriti da vidi to što misli da vidi. Istina. Golema prevrnuta glava imala je lice njegova oca a njegove prazne oči bile su izdjeljane u reljefu glupom mjesečinom.

“Bu, stara gnjido”, reče on nježno. “Što ćeš ti ovdje?” Kameni otac ne odgovori, ali zato odgovori njegova supruga. “Norrr-mannne... tako si SPOOOR, Norrr-mannne, jebote!” Lijepom su je izražavanju naučile, reče bik, samo što je sad izražavao svoje primjedbe iz Normanove glave. S divnim se ljudima splela, nema što - promijenili su joj cijeli život. “Gaduro”, reče on muklim, drhtavim glasom. “O, gaduro.” On se okrene od kamenog lica u travi, savladavši želju da se vrati i pljune na nj kao što je pljunuo na jaknu... ili da otkopča traperice i popisa se na nj. Nema vremena za igrarije. On požuri uza napukle stube prema crnom ulazu u hram. Svaki put kad bi stopalom dodirnuo tlo, kroz nogu, preko leđa, sve do njegove oskvrnute donje čeljusti sijevnula bi smrtna bol. Činilo se kao da njegovu čeljust na mjestu sad jedino drži maska i boljelo ga je jezivo. Da je barem ponio sa sobom aspirin onih policajaca.

Kako je to mogla učiniti, Normie? glas šapne negdje duboko u njemu. Još je zvučao poput glasa njegova oca, ali se Norman nije mogao sjetiti da je ikad čuo oca da zvuči tako nesigurno u sebe, tako zabrinuto. Kako se usudila to učiniti? Što se dogodilo s njom?

Kad je zakoračio na gornju stubu, on zastane. Lice ga je boljelo, donja čeljust olabavila poput razglavljenih automobilskih guma. Ne znam i nije me briga, reče on duhu-glasu. Ali ću ti reći jedno, tata - ako si to ti - kad je nađem, vraški brzo ću joj to raz-dogoditi iz nje. Možeš se kladiti u to.

Jesi li siguran da to želiš? upita glas, i Norman, koji je namjeravao krenuti, ponovno zastane, osluhne, nakošene glave.

Znaš li što bi bilo pametnije? upita glas. Možda bi bilo pametnije da proglasiš neriješen rezultat. Znam kako to zvuči, ali Normie, ipak ti činim uslugu time što ti kažem svoje mišljenje. Da ja držim ruke na kontrolnoj ploči, okrenuo bih se i vratio putem kojim sam došao. Jer ovdje ništa nije kako valja. Zapravo je sve vraški nakrivo. Ne znam o čemu je riječ, ali znam kako izgleda - kao zamka. A ako uletiš u nju možda ćeš imati i većih problema od rasklimane čeljusti ili maske koja se ne može skinuti. Zašto se ne okreneš i ne vratiš putem kojim si došao? A da pokušaš pronaći put natrag u njezin podstanarski stan i ondje je pričekaš?

Zato što će oni doći, tata, Norman reče glasu. Uzdrmale su ga ustrajnost i sigurnost tog duha, ali to nije želio priznati. Policajci će doći i ubiti me. Ubit će me prije no što osjetim njezin miris. A i rekla mi je jebi se. A i pretvorila se u kurvu. Znam to po načinu na koji govori.

Nije važno to kako govori, idiote! Ako se iskvarila, ostavi je da trune na zemlji sa svojim prijateljicama! Možda nije prekasno deaktivirati ovu bombu prije no što ti eksplodira u ruci.

On se ozbiljno zamisli nad tim... a tad podigne pogled prema hramu i pročita riječi uklesane iznad vrata. ONA KOJA UKRADE BANKOVNU KARTICU SVOG SUPRUGA NE SMIJE OSTATI NA ŽIVOTU, pisalo je.

Dvojbe nestane. Više neće slušati svog kukavičkog oca kitodrpca. Prođe kroz zjapeći ulaz u vlažnu tamu s druge strane. Tamno... ali ne toliko tamno da se ne bi ništa vidjelo. Prašnjavi snopovi mjesečine padali su strmo kroz uske prozore i osvjetljavali ruševinu koja je sablasno sličila crkvi u koju su u Aubreyvilleu zalazili Rose i njezina obitelj. Prođe preko nanosa palog lišća a kad se jato uskovitlanih, cičećih šišmiša spusti kroz mjesečeve zrake i zalepeće krilima oko njegova lica, on samo zalomi rukama da ih otjera mahanjem. “Odlazite, kurvini sinovi”, promrmlja on.

Kad je izašao na mali kameni trijem kroz vrata s desne strane oltara, ugleda nešto paperjasto kako visi na grmu. Prigne se, otrgne to s grma i podigne ispred očiju. Teško je biti siguran na ovom svjetlu, ali mu se učini da je crveno ili ružičasto. Je li ona nosila na sebi odjeću takve boje? Činilo mu se da je na sebi imala traperice, ali sve mu se pomiješalo u glavi. Čak i da je zaista bila riječ o trapericama, skinula je jaknu koju joj je onaj kurcolizac posudio a možda ispod-

Iza sebe začuje tihi zvuk, kao da je plamenac zalepršao na povjetarcu. Norman se okrene i smeđi mu šišmiš uleti u lice, škljocne svojim brkatim ustima a krilima udari po njegovim obrazima.

Ruka, koju je držao oko drška revolvera, sad ga pusti i ščepa šišmiša, lomeći kosti u njegovim krilima tako da ih je prignječio o šišmiševo tijelo poput umobolnog svirača harmonike. Neman ga presavine i rastrga šišmiša na dva dijela takvom snagom da je njegova zakržljala utroba pala na njegove cipele. “Trebao si se držati podalje od mog lica, glupane”, reče mu Norman pa baci ostatke šišmiša natrag u duboku sjenu hrama. “Odlično ti ide ubijanje šišmiša, Normane.”

Isuse Kriste, to je zaista bilo blizu - točno iza njega! On se ovaj put okrene tako brzo da je skoro izgubio ravnotežu i skotrljao se niz kameni trijem.

Tlo iza hrama koso se spuštalo prema potoku. Na pola puta, usred nečeg što je sličilo najmrtvijem vrtu na svijetu, stajala je njegova mila skitalica Rose

- stajala podignute glave na mjesečini i gledala u njega. Tri stvari mu upadnu u oči jedna za drugom. Prvo da više nije nosila traperice, ako ih je uopće i nosila; bila je odjenuta u mini haljinu koja je izgledala kao da joj je mjesto na maskenbalu studentske bratovštine. Drugo, imala je drukčiju kosu. Bila je plava i začešljana od lica. Treće, bila je prelijepa.

“Šišmiši i žene”, reče ona hladno. “To je tvoj domet, zar ne? Normane, skoro da te žalim. Ti si bijeda od čovjeka. A zapravo i nisi muškarac. A ta glupa maska koju nosiš te neće učiniti muškarcem.”

“UBIT ĆU TE, KURVO!” Norman skoči s trijema i zajuri se nizbrdo prema mjestu na kojem je stajala Rosie. Njegova rogata sjenka vukla se za njim preko mrtve trave na mjesečini boje kosti.

3

Trenutak je stajala na mjestu, kao ukopana, a svaki mišić na tijelu kao da joj se ukočio kad je on jurnuo, vrišteći ispod te ogavne maske koju je nosio. Ono što ju je pokrenulo bila je iznenadna užasna slika

- koju joj je, pretpostavljala je, poslala Praktično-Razborita - teniskog reketa kojim se poslužio, drška vlažna od krvi.

Ona se okrene, suknja zata zaleprša, pa potrči prema potoku.

Kamenje, Rosie... ako padneš u taj potok...

Ali neće pasti. Ona je zapravo bila Rosie, stvarna Rosie, i neće pasti u potok. Pod uvjetom da ne zaboravi što bi se dogodilo kad bi pala. Miris vode dopre do nje dovoljno jak da je zapeku oči... a usta zgrče od želje. Rosie podigne lijevu ruku, stisne nosnice kažiprstom i srednjakom i skoči na drugi kamen. S njega skoči na četvrti, pa na suprotnu obalu. Lagano. Čas posla. Barem dok se nije poskliznula i opružila koliko je duga i široka i počela kliziti po skliskoj travi natrag prema crnoj vodi.

4

Norman ugleda kako je pala i nasmije se. Čini se da će se smočiti.

Ne brini, Rosie, pomisli on. Ja ću te upecati i laganim te udarcima osušiti. O da.

No tad ona ustane grčevito zabijajući prste u obalu. Baci jedan užasnut pogled preko ramena... samo što se nije njega bojala; gledala je u vodu. Kad je ustala, zabljesne njezina stražnjica, kao od majke rođena, i dogodi se nešto zapanjujuće: počne mu se dizati.

“Dolazim Rose”, zasopće on. Da, a možda će uskoro doći i na drugi način. Svršiti dok njezin život bude svršavao, moglo bi se reći.

On požuri prema potoku, gazeći fine otiske Rosieinih stopala teškim čizmama Humpa Petersona i stigne do tekućice u trenutku kad je Rosie stigla do vrha druge obale. Ona zastane ondje na trenutak, okrene se i ovaj put pogleda u njega. Tad učini nešto što ga skameni na mjestu i na trenutak paralizira od čuđenja.

Pokaže mu srednji prst.

Učinila je to kako valja, pa poljubi prst i pošalje poljubac Normanu prije no što otrči u gaj mrtvih stabala.

Jesi li vidio to, Norm, prijatelju stari? bik upita u njegovoj glavi. Gadura te odjebala. Jesi li vidio?

“Da”, dahne on. “Vidio sam. Sredit ću ja to. Sve ću ja srediti. “Ali mu nije padalo na um da divljački jurne preko potoka i možda padne u nj. Bilo je nečeg u vodi što se Rose nije sviđalo i bilo bi mu pametno da bude jako oprezan, da doslovce pazi kamo staje. Prokleti potok možda je pun onih malih južnoameričkih riba velikih zuba, onih koje mogu oglodati kravu do kostiju kad su dobre volje. Nije znao može li te nešto ubiti u priviđenju, ali je ovo sve manje izgledalo kao priviđenje. Pokazala mi je dupe, pomisli on. Svoje golo dupe. Možda bih i ja njoj i mogao nešto pokazati... zar se ne kaže tko bi doli, sad je gori? Norman nabere usta i iskezi se, u odvratnoj grimasi koja nije bila osmijeh i stane Humpovom čizmom na prvi bijeli kamen. Kad je to učinio, mjesec zađe za oblak. Kad je ponovno izašao, Norman je bio na pola puta preko I malog potoka. Pogleda u vodu, najprije znatiželjno, pa očarano i užasnuto.

Mjesečina je prodirala kroz vodu koliko i žitko blato, ali nije mu od tog zastao dah i odsjekle mu se noge. Mjesec koji se zrcalio u toj crnoj vodi nije uopće bio mjesec, nego izbijeljena i iscerena lubanja.

Popij malo ovog sranja, Normie, šapne lubanja na površini vode. Ma što, okupaj se, ako želiš. Zaboravi ove gluposti. Pij i zaboravit ćeš. Pij i više te nikad neće mučiti; ništa te neće mučiti.

Zvučalo je tako vjerojatno, tako ispravno. On podigne pogled, možda da vidi izgleda li mjesec na nebu kao ona lubanja u vodi, ali umjesto tog ugleda Rosie. Stajala je na mjestu na kojem je staza ulazila u gaj mrtvih stabala, pokraj kipa dječaka podignutih ruku s pimpekom koji se klatio pred njim.

“Nećeš se izvući tako lako”, dahne on. “Neću-” Kameni se dječak tad pomakne. Spusti ruke i ščepa Rosie za desno zapešće. Rosie vrisne i počne uzaludno udarati po objeručnom stisku. Kameni se dječak kesio i pred Normanovim očima isplazi svoj mramorni jezik i sugestivno zapaluca njime prema Rosie.

“Dobar dečko”, šapne Norman. “Drži je - samo je ti drži.” On skoči na drugu obalu i potrči prema svojoj zabludjeloj ženi, raširenih ruku.

5

“Da ti GA UMOČIM?” Upita je kameni dječak hrapavim monotonom. Ruke koje su joj stiskale zapešće bile su uglate i stezale je, gorki uteg. Ona pogleda preko ramena: Norman je doskočio na obalu a rogovi njegove maske probodu noćni zrak. On se posklizne na skliskoj travi, ali ne padne. Prvi put nakon što je shvatila da u policijskom automobilu ispred njezine kuće sjedi Norman, osjetila se na rubu panike. Uhvatit će je, a zatim što? Zubima je rastrgati na komade. Umrijet će u mukama, s mirisom njegove kolonjske vode u nosnicama. On će-

“Da ti ga umočim?'“ sikne kameni dječak. “Može ševa, Rosie, da te malo naguzim, da mi ga malo pop-”

“Ne!” vrisne ona. Iz nje ponovno provali gnjev, šireći se kroz njezine misli poput crvene zavjese. “Ne, ostavi me na miru, prestani s tim srednjoškolskim preseravanjem i ostavi me na MIRU!”

Zamahne lijevom rukom, ne razmišljajući koliko će je zaboljeti kad zabije šaku u lice mramornog kipa... ali je zapravo uopće nije zaboljelo. Kao da je kuglom za rušenje zidova udarila u nešto spužvasto i gnjilo. Ugleda na trenutak novi izraz lica -zabezeknutost je zamijenila pohotu

- a tad se smijuljavo lice kipa rasprsne na stotinu komadića boje tijesta. Težak, tegoban pritisak njegovih ruku popusti na njezinu zapešću, ali je sad tu bio Norman, Norman skoro na njoj, pognute glave, daha koji je slinio kroz masku, ispruženih ruku.

Rosie se okrene. Osjeti kako jedan njegov ispruženi prst sklizne po zatovoj naramenici i ona jurne.

Odsad će se utrkivati.

6

Trčala je kao kad je bila djevojčica, prije no što je njezina praktična, razborita majka započela s teškom zadaćom poučavanja Rose Diane McClendon tomu što se pristoji jednoj finoj djevojčici a što se ne pristoji (trčanje, posebice u dobi kad grudi pritom poskakuju ispred tebe, ni u kojem slučaju to nije bilo). Drugim riječima, razleti se, pognute glave, ruku stisnutih u šake koje su se dizale i spuštale uz njezine slabine.

U početku je bila svjesna da joj je Norman za petama, manje svjesna da je počeo posustajati, najprije pola metra, pa nekoliko metara. Čula ga je kako stenje i puše čak i kad je zaostao za njom i zvučao je kao Erinves u labirintu. Bila je svjesna svog lakšeg disanja i toga kako joj pletenica poskakuje gore-dolje i lijevo-desno po leđima. No najviše je bila svjesna svog mahnitog ushita, krvi koja joj je jurnula u glavu sve dok nije pomislila da će prsnuti, ali da će to prsnuće biti ekstaza. Ona podigne pogled i ugleda kako mjesec trči s njom, juri kroz zvijezdama, prošarano nebo iza grana mrtvih stabala koja su ondje stajala poput ruku divova koje su zakopali žive i koji su umrli pokušavajući se iskopati. Jednom, kad joj je Norman zarežao da prestane trčati i da ne bude tako zajebana, ona se nasmije. Misli da se pravim fina, pomisli ona.

Tad skrene iza zavoja na stazi i ugleda kako joj se na put ispriječilo stablo koje je srušila munja. Nije bilo vremena zaobići ga, a ako pokuša I zakočiti uspjet će se jedino nabiti na jednu ili nekoliko mrtvih, štrčećih I grana stabla. Čak ako to izbjegne, tu je Norman. Umakla mu je malo, ali zastane li, makar i na trenutak, zaskočit će je kao pas zeca.

Sve joj to proleti kroz misli u sekundi. A tad vrišteći - vjerojatno i od užasa, možda iz prkosa, a najvjerojatnije zbog oboje - ona skoči I ispruženih ruku kao Supergirl, preskoči preko stabla i prizemlji na lijevo rame. Prekobicne se, poskoči ošamućeno na noge i ugleda Normana kako zuri u nju preko srušenog debla. Rukama se grčevito držao za oprljene batrljke dviju grana i hrapavo soptao. Povjetarac se nadme i ona osjeti kako se od Normana širi zapah još nečeg osim znoja i kolonjske vode English Leather.

“Ponovno si počeo pušiti, zar ne?” reče ona. Oči ispod cvijećem ukrašenih gumenih rogova promatrale su je potpuno nerazumno. Donji dio maske grčevito se trzao, kao da se muškarac skriven u njoj pokušavao nasmiješiti. “Rose”, reče bik. “Prestani stim.”

“Nisam ja Rose”, reče ona pa se razdražljivo nasmije kao da je on doista najgluplji stvor na svijetu - el toro dumbo. - Ja sam Rosie. Rosie stvarna. Ali ti više nisi stvaran, Normane... zar ne? Čak ni sebi. Ali sad to nije važno, nije mi važno, jer sam se odvojila od tebe.” Ona se okrene zatim, pa pobjegne.

7

Više nisi stvaran, pomisli on kad je zaobišao vrh stabla gdje je bilo dovoljno prostora da se nesmetano prođe. Protrčala je kroz šikaru koliko je noge nose, ali kad je Norman ponovno došao na stazu, on samo lagano potrči. Bilo je to jedino što je trebao učiniti. Onaj nutarnji glas, koji ga nikad nije iznevjerio, reče mu da staza završava nedaleko ispred njega. To ga je trebalo razveseliti, ali mu je u ušima neprestano odzvanjalo što je rekla prije no što mu je posljednji put okrenula svoj dražesni mali zadak.

Ja sam Rosie stvarna, ali ti više nisi stvaran, čak ni sebi... odvojila sam se od tebe. Pa, pomisli on, ovaj posljednji dio je blizu istini. Zaista će doći do razvoda, ali pod mojim uvjetima, Rose.

On još malo potrči, pa zastane, obriše rukom čelo i ne iznenadi se kad na ruci primijeti znoj, ne razmišljajući o tome, zapravo, iako je još nosio masku.

“Rose, bolje ti je da se vratiš!” dovikne on. “Posljednja prilika!”

“Dođi i uhvati me “, odvrati mu ona a glas joj zazvuči jedva primjetno drukčije, iako zbog čega drukčije, nije znao reći. “Dođi i uhvati me, Normane, nisi daleko.”

Ne, nije daleko. Ganjao ju je preko pola države, pa odjurio za njom u drugi svijet, ili san, ili nekakvo prokletstvo, ali sad joj je ponestalo prostora za trčanje.

“Više nemaš kamo otići, slatkice”, reče Norman i krene korakom prema zvuku njezina glasa, ruku stisnutih u šake.

8

Ona dotrči na okruglu čistinu i ugleda sebe: kleči pokraj onog jedinog živog stabla, okrenutih leda, pognute glave, kao da moli ili duboko razmišlja.

Nisam to ja, pomisli Rosie nervozno. Nisam to zapravo ja. Ali je mogla biti. Žena koja je, okrenutih leđa, klečala u podnožju 'šipkova stabla' mogla je biti njezina blizanka. Jednake visine, jednake građe, vlasnica istih dugih nogu i širokih bokova. Bila je odjevena u jednaku grimiznu tuniku - ono što je crnkinja nazvala zat - a plava joj se kosa spuštala niz leda do struka u plavoj pletenici jednakoj Rosienoj. Jedina je razlika bila u tome da su ženine obje ruke bile gole, jer je Rosie nosila njezinu grivnu. No to vjerojatno nije bila razlika koju bi Norman primijetio. Nikad nije vidio da bi Rosie nosila nešto takvo i sumnjala je da bi on to primijetio, napose u stanju u kakvom je sad bio. Tad ugleda nešto što bi mogao primijetiti - tamne mrlje na stražnjem dijelu vrata i nadlakticama Rose Madder. Rojile su se poput gladnih sjenki.

Rosie zastane i zagleda se u ženu koja je klečala na mjesečini okrenuta prema stablu.

“Došla sam”, reče nesigurno.

“Da, Rosie”, reče ona druga svojim slatkim, željnim glasom. “Došla si, ali još nedovoljno daleko. Želim da odeš ondje.” Ona pokaže prema širokim bijelim stubama koje su vodile u podzemlje ispod riječi LABIRINT. “Ne daleko - desetak stuba će biti dovoljno, legneš li na njih. Tek toliko da ne moraš gledati ovo. Nećeš željeti to vidjeti... iako možeš gledati odlučiš li da ipak želiš vidjeti.”

Ona se nasmije. Taj je zvuk bio pun iskrenog veselja i zbog tog je, pomisli Rosie, tako nepatvoreno užasan.

“U svakom slučaju”, nastavi ona, “bilo bi dobro da čuješ što će se dogoditi između nas. Da, mislim da bi to bilo jako dobro.”

“Možda neće pomisliti da si ti ja, čak ni na mjesečini.”

I ponovno se Rose Madder nasmije. Od tog zvuka dlačice na Rosienu zatiljku se naježe. “Zašto ne bi, mala Rosie?”

“Imaš... ovaj... mrlje na koži. Vidim ih čak i na ovom svjetlu.”

“Da, ti ih vidiš”, reče Rose Madder i dalje se smijući. “Ti vidiš, ali on neće. Jesi li zaboravila da je Erinves slijep?”

Rosie zausti da kaže, Pomutili ste se, gospođo, riječ je o mojem suprugu, a ne biku u labirintu. Tad se sjeti Normanove maske i ne reče ništa.

“Pohitaj” reče Rose Madder. “Čujem ga gdje dolazi. Niza stube, mala Rosie... i nemoj proći preblizu mene.” Ona zašuti, pa doda svojim užasnim, promišljenim glasom: “Nije sigurno.”

9

Norman je trčkarao niz stazu, osluškivao. U jednom mu se trenutku učini da je čuo Rosie kako govori, ali to je možda samo zamislio. To ionako nije bilo važno. Ako je netko s njom, ubit će i tu osobu. Bude li imao sreće, možda čak i Debelu Gertu - možda je ta pretjerano razvijena dizel-lezbača pronašla put do ovog sna pa će se Normanu pružiti zadovoljstvo da smjesti metak kalibra 0.45 u njezinu debelu lijevu sisu.

Pomisao da bi mogao ustrijeliti Gertu potakne ga da potrči. Sad je bio tako blizu da mu se činilo da osjeća njezin miris - sablasno pomiješane arome sapuna Dove i šampona Silk. On izađe iza posljednje okuke.

Dolazim, Rose, pomisli on. Nemaš kamo pobjeći, nemaš se gdje skriti. Došao sam te odvesti kući, dušo.

10

Bilo je svježe na stubama koje su vodile u labirint i Rosie primijeti miris koji nije osjetila prilikom prvog izleta - vlažni miris truleži. Pomiješani s njim bili su smradovi izmeta i trulog mesa i divlje životinje. Ona uznemirujuća pomisao (mogu li se bikovi penjati po stubama?) ponovno joj se javi, ali ovaj put u njoj nije bilo straha. Erinves više nije u labirintu, osim ako je i cijeli svijet - svijet s njezine slike - labirint.

O da, onaj čudni glas, onaj koji nije sličio glasu Praktično-Razborite, reče mimo. Ovaj svijet, svi svjetovi. A u svakom puno bikova. Rosie, mitovi bruje od istine. U tome je njihova moć. Zato se održavaju.

Ona se opruzi na stubama; teško je disala, srce joj je tuklo. Bila je prestrašena, ali je osjećala i stanovitu tegobnu usrdnost u sebi i shvati očemu je riječ: bila je to još jedna maska za njezin bijes. Ruke ispred njezina lica bile su stisnute u šake.

Učini to, pomisli ona. Učini to, ubij gada, oslobodi me. Želim ga čuti kako umire. Rosie, pa ne misliš to ozbiljno! To je bila Praktično-Razborita, užasnuta i zgađena.

Reci da ne misliš ozbiljno!

Samo što nije mogla, jer je jednim dijelom željela.

Većim dijelom je to željela.

11

Staza po kojoj je hodao, okruglom čistinom; ona je bila ondje. Na posljetku, evo je. Njegova skitalica Rose. Kleči okrenuta mu leđima, odjevena u tu kratku crvenu haljinu (bio je gotovo uvjeren da je crvena), splela je svoju kurvinski obojenu kosu niz leđa u nekakav perčin. Stajao je na mjestu, na rubu čistine, i gledao u nju. Bila je to Rose, u to nije bilo sumnje, ali se ipak promijenila. Kao prvo, stražnjica joj je bila manja, ali to nije bilo presudno. Njezino se držanje promijenilo. A to znači? Da je vrijeme za malu korekciju, naravno.

“Zašto si do vraga obojila kosu?” upita je on. “Izgledaš kao droca, jebem ti!”

“Ne, ti ne shvaćaš”, smireno će Rose, ne okrenuvši se. “Bila je obojena prije. Uvijek je ispod bila plava, Normane. Obojila sam je da te zavaram.”

On učini dva krupna koraka prema središtu čistine. Njegov gnjev je jačao kao i uvijek kad bi mu se ona usprotivila ili mu proturječila, kad bi mu se itko usprotivio ili mu proturječio. A stvari koje je rekla večeras... stvari koje mu je rekla...

“Ma nemoj me jebat!” uzvikne on.

“Ma moj me jebat!” odgovori ona a tad podcrta tu zapanjujuće neučtivu izjavu prezrivim smijehom. Ali se ne okrene.

Norman učini još dva koraka prema njoj pa ponovno stane. Ruke, sa stisnutim šakama, visjele su mu sa strane. Pogledom pretraži čistinu, prisjetivši se toga kako je nešto mrmljala dok je prilazio čistini. Bio je na oprezu zbog Gert ili možda onog kurcoliza od njezina dečka, koji ga se spremaju ustrijeliti svojom pucaljkom, ili ga zveknuti kamenom. No ne ugleda nikog, što je vjerojatno značilo da je razgovarala sa sobom, nešto što je kod kuće stalno činila. Osim ako netko ne čuči iza stabla na sredini čistine. To je stablo bilo jedina živa stvar u toj mrtvoj prirodi, lišća dugog, zelenog i uskog, koje je sjajilo poput svježe nauljenog avokada. Grane su se povijale pod teretom nekakvog čudnog voća koje Norman ne bi taknuo čak ni u sendviču s maslacem od kikirikija i želea. Pokraj njezine savinute noge ležalo je obilje palih plodova i miris vrenja u njima podsjeti Normana na vodu u onom potoku. Voće koje tako miriše ili ubija ili tako jako otruje želudac da poželite da ste mrtvi.

Ulijevo od stabla stajalo je nešto što ga učvrsti u uvjerenju da je riječ o snu. Izgledalo je poput ulaza u stanicu newyorške podzemne željeznice, isklesanog iz mramora. No to nije važno; nije važno ni to stablo ni njegovo voće koje miriše na mokraću. Važna je Rose, Rose i to njezino smijuljenje. Vjerojatno su je tome naučile njezine prijateljice narkomanke, ali to nije bilo važno. Ovdje je da je nauči nečem što jest važno: da onaj tko se tako smije, lako strada. Učinit će to u ovom snu ako i ne može u stvarnosti; učinit će to čak ako sad zapravo leži na podu njezine sobe izrešetan policijskim mecima i proživljava smrtni delirij.

“Ustani.” On učini još jedan korak prema njoj i izvuče revolver iza pojasa traperica. “Moramo porazgovarati.”

“Da, imaš pravo”, reče ona, ali se ne okrene i ne ustane. Klečala je ondje dok su mjesečina i sjene polegle po njoj poput zebrinih šara.

“Pogledaj me, prokletnice!” On učini još jedan korak prema njoj. Nokti ruke koja je držala revolver sad su se zarivali u njegov dlan poput do usijanja užarenih metalnih strugotina. A ipak se ona ne okrene. Ipak ne ustane.

“Erinyes iz labirinta!” reče ona svojim blagim, pjevnim glasom. “Ecce taurus! Evo bika!” Ali ona ipak ne ustane, ipak se ne okrene pogledati ga.

“Nisam ja nikakav bik, ti pičko!” vikne on i povuče masku krajevima prstiju. Maska se ne pomakne. Više nije izgledala zalijepljena za njegovo lice ili izlivena prema njegovu licu; činilo se da ona i jest njegovo lice.

Kako to može biti? upita se on zbunjeno. Kako to može biti? Pa to je samo jeftina nagrada koju je neki klinac osvojio u luna-parku!

Nije imao odgovor na to pitanje, ali maska se nije dala skinuti bez obzira koliko je on natezao. Bio je mučno siguran da će osjetiti bol gurne li nokte u nju. Krvarit će. A ima i samo jedan otvor za oči, koji kao da se premjestio posred čela. Vidno polje kroz taj otvor je potamnjelo; prethodno sjajna mjesečina postala je mutna.

“Skini je s mene!” zariče na nju. “Skini je s mene, gaduro! Ti to možeš, zar ne? Znam da možeš! I ne zajebavaj se više sa mnom! Da se nisi USUDILA zajebavati sa mnom!”

On posrćući prijeđe ostatak puta do mjesta gdje je klečala i pograbi je za rame. Naramenica toge se pomakne i ono što ugleda ispod užasne ga, pa on tiho, prigušeno dahne. Koža je bila crna i trula kao kora voća koje je truljelo u zemlji oko podnožja stabla - plodova toliko gnjilih da su bili na rubu da se pretvore u tekućinu.

“Bik je izašao iz labirinta”, reče Rose i uspravi se na noge gipkom lakoćom koju nikad u nje nije vidio niti naslutio da je ima. “I tako sad Erinyes može umrijeti. Tako je zapisano; tako će biti.”

“Jedino što će ovdje umrijeti-” progovori on no samo toliko uspije reći. Ona se okrene i kad je svjetlost mjeseca otkrije, Norman vrisne. Nesvjesno opali dvaput u tlo između svojih nogu, pa ispusti revolver. Rukama se uhvati za glavu i krikne, uzmičući, posrćući na nogama kojima je sad jedva vladao. Ona odgovori na njegov krik jednim od svojih.

Po gornjem dijelu njezinih prsa rojila segnjilež; vrat joj je bio ljubičasto- crn kao u žrtve davljenja. Koža je na mjestima puknula i iz nje su curile guste suze žutog gnoja. No nisu mu ti znakovi uznapredovale i očito smrtonosne bolesti mamili krikove iz grla koji su provaljivali iz njegovih usta u prolomu urlika; nisu oni probili krhku opnu njegova ludila da bi propustili užasniju stvarnost, poput nemilosrdne svjetlosti nepoznatog sunca.

Učinilo je to njezino lice.

Bilo je to lice šišmiša u koje su bile usađene užegle lude oči bijesne lisice; bilo je to lice božanski lijepe boginje koje se ugleda na ilustraciji skrivenoj u nekoj staroj prašnjavoj knjizi poput rijetkog cvijeta na korovom zaraslom napuštenom gradilištu; bilo je to lice njegove Rose, čiji se izgled uvijek izdizao iznad neuglednosti zbog plahe nade u njezinim očima i jedva primjetne, sjetne krivulje njezinih usta kad miruju. Poput lopoča na opasnom jezeru, ta različita obilježja prelijevala su se na licu koje se okrenulo prema njemu, a tad iščeznu i Norman shvati što leži ispod njih. Bilo je to paukovo lice, izobličeno od gladi i umobolnog razbora. Usta koja su se otvorila otkriju ogavno crnilo puno svilenih pipaka za koje su se zalijepile stotine kukaca i buba, neke mrtve, neke umiruće. Oči pauka bila su velika krvava jaja grimizne boje koja su pulsirala u dupljama poput živog pijeska.

“Priđi još bliže, Normane”, šapne mu pauk na mjesečini i prije no što mu se um potpuno slomi, Norman shvati da se paukova, svilenkastim nitima ispunjena usta koja su vrvjela kukcima, pokušavaju nasmiješiti.

Kroz otvore za ruke, a i ispod kratke suknjice, počnu izbijati nove ruke, samo što to nisu bile ruke, ništa slično rukama, i on vrisne. Vrištao je i vrištao i vrištao; vriskovima je zazivao zaborav, svršetak spoznaje i vida, ali zaborav ne dođe.

“Priđi”, pjevušio je pauk, ispruživši prema njemu svoje ne-ruke, a gubica njegovih usta zjane. “Želim porazgovarati s tobom.” Na svršecima crnih ne-ruku, prljavih od čekinja, bile su pandže. Pandže se spuste na Normanova zapešća, noge, na nabrekli visuljak u preponama u kojem je još kuckalo. Jedna ljubavnički zamigolji u njegova usta; čekinje ga ogrebu po zubima i unutrašnjosti obraza. Ne-ruka mu uhvati jezik, iščupa ga i slavodobitno zamaše njime ispred njegova jednog, zgranutog, užeglog oka.”Želim porazgovarati s tobom, i to... jako... IZBLIZA!”

On učini posljednji mahniti pokušaj da se oslobodino umjesto toga bude povučenu gladni zagrljaj Rose Madder.

U kojem je Norman naposljetku doznao kako je to kad netko grize tebe umjesto da ti grizeš druge.

12

Rosie je ležala na stubama zatvorenih očiju, šaka stisnutih iznad glave i slušala ga kako vrišti. Pokušavala je ne zamišljati što se događa gore i podsjećala se da to Norman vrišti. Norman s onom užasnom olovkom, Norman s teniskim reketom, Norman sa zubima.

No ipak je nadvladao užas njegovih krikova, njegovi urlici smrtne boli dok je Rose Madder...

... dok je ona činila što je već činila.

Nakon stanovitog vremena - dugo, dugo vremena - krikovi prestanu.

Rosie je ležala na mjestu. Polako je otpuštala stisnute šake ali je oči još držala čvrsto stisnute i dahtala u kratkim, hrapavim udisajima. Mogla je ostati ondje ležati satima, da je nije pozvao slatki, ludi glas one žene:

“Priđi, mala Rosie! Priđi i raduj se! Bika više nije!”

Polako, na nogama iznemoglim i drvenim, Rosie ustane najprije na koljena a tad na noge. Popne se uza stube i stane na zemlju. Nije željela gledati, ali oči kao da su joj živjele vlastitim životom; pogledom prijeđe preko čistine i dah joj zastane u grlu. Ona ispusti dah u dugom, tihom uzdahu olakšanja. Rose Madder je još klečala, još okrenuta leđima. Ispred nje je ležao mutni smotuljak nečeg što je na prvi pogled izgledalo kao krpa. A tad se nešto u obliku bijele morske zvijezde skotrlja iz sjene na mjesečinu. Bila je to ruka i Rosie tad ugleda i ostatak njega, poput žene koja je iznenada prepoznala oblik u psihijatrovoj mrlji tinte. Bio je to Norman. Raskomadan, očiju iskolačenih u dupljama u izrazu smrtnog užasa, ali ipak Norman.

Rose Madder podigne ruku dok je Rosie gledala u nju i s niske grane ubere plod sa stabla. Stisne ga u ruci - ruci ljudskoj i prilično ljupkoj osim crnih i živahnih mrlja koje su migoljile ispod njezine kože - pa iz njezine šake najprije poteče sok grimizne boje a tad se plod rascijepi u vlažnu, tamnocrvenu brazdu. Ona izvadi desetak sjemenki iz te bogate kaše i počne ih sijati po rastrganom tijelu Normana Danielsa. Posljednju gume u jedno izbuljeno oko. Začuje se vlažan pucketav zvuk kad ga je zabola dublje - zvuk kao kad se nagazi na debeli grozd.

“Što to radiš?” upita Rosie, protiv svoje volje. Jedino se uspjela suzdržati da doda Ne okreći se, možeš mi reći a da se ne okreneš!

“Osjemenjujem ga.” A tad učini nešto što u Rosie izazove osjećaj kao da je zakoračila u roman 'Richarda Racinea': prigne se i poljubi leš u usta. Naposljetku se odmakne, uzme ga u naručje, ustane i okrene se prema bijelom mramornom stubištu koje je vodilo u zemlju.

Rosie odvrati pogled. Srce joj je lupalo u grlu.

“Slatko sanjaj, pasji skote”, reče Rose Madder i zavitla Normanovo tijelo u tamu ispod jedne jedine uklesane riječi LABIRINT.

Gdje će, možda, sjemenke koje je posadila uhvatiti korijena i niknuti.

13

“Vrati se putem kojim si došla”, reče Rose Madder. Stajala je kod stuba; Rosie je stajala na drugoj strani čistine, na početku staze, okrenutih leđa. Nije čak željela riskirati pogledati u Rose Madder jer shvati da ne može potpuno vjerovati da će je oči poslušati. “Vrati se, nađi Dorcas i svog čovjeka. Ona ima nešto za tebe. Ja ću sad malo porazgovarati s tobom... ali samo nakratko. Tad smo nas dvije gotove. Mislim da će to za tebe biti olakšanje.”

“Mrtav je, zar ne?” upita Rosie, zagledana u mjesečinom obasjanu stazu. “Doista mrtav.”

“Pretpostavljam da ćeš ga viđati u snovima,” Rose Madder reče oporo, “pa što? Jednostavna je istina da su loši snovi puno bolji od loših buđenja.”

“Da. Tako jednostavno da mnogim ljudima to promakne.” “Idi sad. Ja ću doći k tebi. Rosie?”

“Molim?” “Sjeti se stabla.” “Stabla? Ne-”

“Znam da ne shvaćaš. Ali ćeš shvatiti. Sjeti se stabla. A sad idi.” Rosie ode. I ne osvrne se.

Deseti dio

STVARNA ROSIE

1

Bill i ona crnkinja - Dorcas, zvala se Dorcas, a ne Wendy - više nisu bili na uskoj stazi iza hrama a i Rosiene odjeće je nestalo. To je nije zabrinulo. Ona se odvuče oko građevine, pogleda na brijeg, ugleda ih kako stoje pokraj zaprege s ponijem i krene prema njima.

Bili joj dođe u susret, blijeda, zdvojna lica od brige. “Rosie? Sve u redu?”

“Dobro sam”, reče ona i nasloni lice na njegove grudi. Kad ju je obgrlio rukama, ona se upita koliko pripadnika ljudske rase razumije grljenje - kako grljenje godi i kako netko može poželjeti da ostane satima zagrljen. Vjerojatno neki to shvaćaju, ali je sumnjala da su u većini. Da bi se potpuno shvatilo koliko zagrljaj znači, možda ih se mora puno propustiti.

Oni priđu Dorcas koja je stajala i gladila ponijevu njušku prošaranu bijelim. Poni podigne glavu i pospano pogleda u Rosie.

“Gdje je...” zausti Rosie, pa zašuti. Caroline, skoro je rekla, Gdje je Caroline? “Gdje je dijete?” A tad hrabro: “Naše dijete?”

Dorcas se nasmiješi. “Na sigurnom. Na sigurnom je mjestu, ne uzrujavaj se zbog tog, gospođice Rosie. Tvoja je odjeća na stražnjem dijelu kola. Presvući se, ako želiš. Kladim se da bi se rado izvukla iz tog što sad imaš na sebi.”

“Tu bi okladu dobila” reče Rosie i zaobiđe kola. Osjeti neopisivo olakšanje kad skine zat s kože. Dok je zakopčavala traperice, sjeti se nečeg što joj je rekla Rose Madder. “Tvoja gospodarica kaže da imaš nešto za mene.”

“Oh!” Dorcas pretrne. “Bože moj! Da sam to zaboravila, odrala bi mi kožu!”

Rosie podigne bluzu a kad ju je navukla preko glave, Dorcas joj je nešto pružala.

Rosie to uzme i zagleda se radoznalo, naginjući je na sve strane. Bila je to vješto izrađena keramička bočica, ne veća od kapaljke. Grlić je bio zatvoren komadićem pluta.

Dorcas se osvrne, ugleda Billa kako stoji podalje i gleda sanjivo, no čini se zadovoljno, niz brijeg u ruševine hrama. Kad se ponovno okrenula Rosie, progovori glasom tihim, ali jasnim. “Jedna kap. Za njega. Posije.”

Rosie kimne glavom kao da je točno znala o čemu Dorcas govori. Tako je bilo jednostavnije. Bilo je pitanja koje je mogla postaviti, vjerojatno i trebala postaviti, ali joj je mozak bio preumoran da ih oblikuje.

“Mogla sam ti dat manje, samo što će mu možda trebat još jedna kap, kasnije. Al pripazi, curo. Ovo je opasno!”

Kao da nešto na svijetu nije, pomisli Rosie.

“Spremi na sigurno”, reče Dorcas promatrajući kako je Rosie spustila bočicu u džepić svojih traperica. “I ne govori ništa njemu o tom.” Ona mahne glavom u Billovu smjeru, pa pogleda ponovno u Rosie, crna lica ozbiljna i mrka. Na trenutak se u tami činilo da njezine oči nemaju zjenica, poput očiju nekog grčkog kipa. “A znaš i zašto, zar ne?”

“Da”, reče Rosie. “Ovo su ženska posla.” Dorcas kimne glavom. “Tako je, upravo to.”

“Ženska posla”, ponovi Rosie a u glavi začuje Rose Madder kako kaže Sjeti se stabla.

Ona sklopi oči.

2

Njih troje sjedili su na vrhu brda neodređeno vrijeme, Bill i Rosie zajedno, zagrljeni oko struka, Dorcas malo po strani, blizu mjesta na kojem je poni još pospano pasao travu. Poni bi svako malo pogledao u crnkinju, kao da se pita zašto je toliko puno ljudi još na nogama u ovo gluho doba noći, ali Dorcas se nije na to obazirala, samo je sjedila rukama obgrlivši koljena i gledala zamišljeno u kasni mjesec. Rosie je izgledala kao žena koja u sebi vrši obračun životnih izbora i otkriva da su loši brojčano nadmoćni dobrima... i to ne u zanemarivom broju. Bili je nekoliko puta nešto zaustio i Rosie ga je ohrabrujuće pogledala, ali bi on svaki put zatvorio usta ne rekavši ni riječi.

Upravo kad se mjesec zapleo u stabla s lijeve strane srušenog hrama, poni ponovno podigne glavu i ovog se puta oglasi tihim, veselim rzajem. Rosie pogleda niz brijeg i ugleda Rose Madder, snažnu, lijepo oblikovanih bedara koja su ljeskala na slaboj svjetlosti blijedećeg mjeseca. Njezina kosa spletena u pletenicu njihala se poput klatna na staroj uri.

Dorcas zadovoljno zagunđa i ustane. Rosie osjeti složenu mješavinu strepnje i iščekivanja. Položi ruku na Billovu podlakticu i zagleda se ozbiljno u njega. “Nemoj gledati u nju”, reče.

“Ne”, reče Dorcas, “a i ne postavljaj pitanja, Billy, ako te i zamoli.”

On je zbunjeno pogledavao u Dorcas pa u Rosie, pa ponovno Dorcas. “Zašto ne? Tko je ona, uopće? Kraljica proljeća?”

“Ona je kraljica čega želi bit”, reče Dorcas, “i upamti to. Ne gledaj u nju i nemoj ničim izazivat njen bijes. Ne mogu ti više reć; nema vremena. Sklopi ruke u krilu, mladiću, i gledaj u njih. Ne skidaj pogleda s njih.”

“Ali-”

“Pogledaš li u nju, poludjet ćeš”, jednostavno reče Rosie. Pogleda u Dorcas, koja kimne glavom.

“Ovo jest san, zar ne?” upita Bili. “Hoću reći... nisam mrtav, zar ne? Jer ako je ovo zagrobni život, mislim da bih ga radije preskočio.” On pogleda u krajolik iza leda dolazeće žene i zadrhti. “Prebučno. Odveć krikova.”

“To je san”, potvrdi Rosie. Rose Madder je sad bila jako blizu, vitak uspravni lik koji je hodao kroz mikado štapiće svjetla i sjene. Sjene su pretvarale njezino opasno lice u masku mačke, ili možda lisice.

“To je san u kojem moraš učiniti ono što ti kažemo.”

“Učini kako ti Rosie i Dorcas kažu umjesto kako ti Simon kaže.⁶¹“

“Aha. A Dorcas kaže da staviš ruke u krilo i gledaš u njih dok ti jedna od nas ne kaže da možeš prestati.”

“Smijem li?” upita on i pogleda je ispod napola podignutih vjeđa, pogledom koji je, njoj se učini, zapravo izražavao ošamućenu zbunjenost.

“Da”, reče Rosie zdvojno. “Da, smiješ, samo ga ne gledaj, do vraga!”

On ispreplete prste i krotko ponikne pogledom.

Rosie je sad čula hihot dolazećih koraka, svilenkasti zvuk trave koja klizi po koži. I ona ponikne pogledom. Trenutak potom ugleda par golih mjesečinastih nogu kako su zastale ispred nje. Zavlada tajac, razbijen jedino dalekim zovom neke ptice koja pati od nesanice u daljini. Rosie svrne pogled udesno i ugleda Billa kako sjedi potpuno nepomično pokraj nje i gleda u svoje sklopljene ruke pomnjivo kao Zen student kojeg su za jutarnjeg obreda posjeli pokraj učitelja.

Naposljetku, stidljivo, ne dižući pogleda, ona reče: “Dorcas mi je dala što si željela da dobijem. U mojem je džepu.”

“Dobro”, odgovori slatki, pomalo promukao glas. “To je dobro, Rosie stvarna.” Pjegava ruka zaleluja u njezinu vidnom polju i nešto padne u Rosi eno krilo. Bljesne odsjevom zlata na blijedoj kasnoj svjetlosti. “Za tebe”, reče Rose Madder. “Nazovi ga suvenirom. Učini s njim što želiš.”

Rosie ga podigne s krila i začuđeno se zagleda u nj. Riječi na njemu

- Služba, odanost, zajedništvo - činile su trokut oko dragog kamena na prstenu, načinjenog od obsidijana. Kamenje sad bila jedna žarka točka grimiza, zlokobno motreće oko.

Muk se otegne i u njemu je bilo nekakvog iščekivanja. Želi li da joj zahvalim? upita se Rosie. Neću to učiniti... ali ću reći istinu o svojim osjećajima. “Drago mi je da je mrtav”, reče, blago i bez uzbuđenja. “Laknulo mi je.”

“Dabome da ti je drago i naravno da ti je laknulo. Sad ćeš otići natrag u svoj svijet Rosie stvarne, s ovom životinjom. Dobar je, mislim.” Prizvuk nečeg - Rosie si nije mogla dopustiti da pomisli da bi mogla biti riječ o pohoti - uvuče se u glas te druge žene. “Dobri gležnjevi. Dobre slabine.” Tajac. “Dobre butine.” Ponovno tajac, a tad se jedna pjegava ruka spusti i pomiluje Billovu smršenu, znojnu kosu. Pri tom dodiru, on udahne, ali ne podigne pogled. “Dobra životinja. Štiti ga i on će štititi tebe.”

Rosie tad podigne pogled. Bojala se toga što bi mogla ugledati, ali se ipak nije uspjela suzdržati. “Da ga nisi ponovno nazvala životinjom”, reče ona glasom koji je podrhtavao od jarosti. “I makni tu svoju bolesnu ruku s njega.”

Ugleda kako je Dorcas protrnula, ali ugleda to tek kutom oka. Veći dio njezine pozornosti usmjerila je na Rose Madder. Što je očekivala od tog lica? Sad kad je gledala u nj na blijedećoj mjesečini, nije znala točno reći. Vjerojatno Meduzu. Ili Gorgonu. Žena koja je stajala ispred nje nije bila to. Nekoć (a i ne tako davno, pomisli Rosie), njezino je lice bilo izvanredne ljepote, lice koje se vjerojatno moglo mjeriti s onim Helene Trojanske. Sad su crte njezina lica postale oronule i nejasne. Jedna od onih tamnih mrlja, boje poput donje strane krila čvorka, proširila se po cijelom lijevom obrazu i očešala o njezino čelo. Užareno oko koje je svjetlucalo iz te sjene bilo je i mahnito i snuždeno. Nije to bilo lice koje je Norman vidio, to joj je bilo jasno, ali je vidjela lice koje se pritajilo ispod - kao da je stavila ovo lice u Rosienu čast, poput šminke

- i to u njoj pobudi osjećaj hladnoće i mučnine. Ispod te ljepote bilo je ludilo... ali ne samo ludilo.

Rosie pomisli: To je neka vrsta bjesnoće - ona je izgriza, svi njezini obrisi i čari i ljepote podrhtavaju na vanjskom rubu njezine kontrole, uskoro će se to sve smrviti u prah, i ako sad odvratim pogled s nje, okomit će se na mene i učiniti što je učinila Normanu. Možda će poslije požaliti zbog tog, ali to mi ne bi pomoglo, zar ne?

Rose Madder ponovno ispruži ruku, no ovaj put dotakne Rosienu glavu -najprije čelo, pa kosu, koja je puno pretrpjela pa su se vlasi izvukle iz pletenice.

“Hrabra si, Rosie. Dobro si se borila za svoju... svog prijatelja. Odvažna si i imaš dobro srce. No smijem li ti dati jedan savjet prije no što te pošaljem natrag?” Ona se nasmiješi, vjerojatno pokušavajući biti mila, ali Rosieno srce na trenutak prestane kucati prije no što sitnim koračićima jurne naprijed. Kad je Rose Madder razvukla usne i otkrila rupu u licu koja uopće nije sličila ustima, više nije nimalo sličila ljudskom biću. Usta su joj bila paukova, nešto stvoreno da jede kukce koji čak nisu bili ni mrtvi, nego samo ubodom žalca dovedeni u stanje obamrlosti.

“Naravno”, Rosiene usne bile su utrnule i hladne. Glatka pjegava ruka milovala ju je po sljepoočici. Paukova se usta iscere. Oči zasjaju.

“Isperi boju iz kose”, šapne Rose Madder. “Nisi stvorena da budeš plavuša.” Njihovi se pogledi sretnu; nijedna ne ponikne pogledom. Rosie shvati da ne može spustiti pogled; bio je prikovan za lice druge žene. Kutom oka vidjela je kako Bili i dalje smrknuto gleda u svoje ruke. Obrazi i čelo ljeskali su mu se od znoja.

Rose Madder odvrati pogled. “Dorcas.” “Da, gospo?”

“Dijete-?”

“Bit će spremno kad vi budete spremni.”

“Dobro”, reče Rose Madder. “Žarko je želim vidjeti a i vrijeme je da pođemo. Vrijeme je i da ti pođeš, Rosie Stvarna. Ti i tvoj muškarac. Vidiš, mogu ga tako nazvati. Tvoj muškarac, tvoj muškarac. Ali prije no što odeš...”

Rose Madder ispruži ruke.

Polako, skoro omađijano, Rosie ustane i ude u ponuđeni zagrljaj. Tamne mrlje koje su se širile po tijelu Rose Madder bile su vruće i grozničave - Rosie se učini da ih osjeća kako se migolje na njezinoj koži. Inače je ta žena u tunici - u zatu - bila hladna kao leš.

Ali se Rosie više nije bojala.

Rose Madder joj poljubi obraz, visoko kod čeljusnog zgloba i šapne: “Volim te, mala Rosie. Da smo se barem srele u bolje vrijeme, kad bi me mogla vidjeti u boljem svjetlu, ali smo se, s obzirom na okolnosti, dobro slagale. Srodne duše. Samo se sjeti stabla.”

“Kojeg stabla?” zdvojno upita Rosie. “Kojeg stabla?” Ali Rose Madder odmahne glavom nepokolebljivom konačnošću, odmakne se korak natrag i prekine njihov zagrljaj. Rosie posljednji put pogleda to neugodno, umobolno lice i ponovno se prisjeti one lisice i njezine mladunčadi.

“Jesam li ja ti?” šapne ona. “Reci mi istinu -jesam li ja ti?” Rose Madder se nasmiješi. Blijedi osmijeh, ali na trenutak Rosie u njemu ugleda odbljesak čudovišta i ona zadrhti.

“Nema veze, mala Rosie. Prestara sam i prebolesna da bih se bavila takvim pitanjima. Filozofija je u nadleštvu zdravih. Ne zaboraviš li stablo, to ionako neće biti važno.”

“Ne shvaćam-”

“Pst!” Ona položi prst na njezine usne. “Okreni se, Rosie. Okreni se i ne gledaj me više. Predstava je završena.”

Rosie se okrene, sagne, položi ruke na Billove (još ih je čvrsto stiskao, a prsti su mu bili napet, isprepleten čvor između bedara) i povuče ga na noge. Slikarskog stalka ponovno nije bilo, a slika koja je stajala na njemu - njezin stan noću, ovlaš prikazan mutnim uljanim bojama - narasla je do golemih razmjera. Ponovno to uopće nije bila slika, nego prozor. Rosie krene prema njemu, želeći jedino proći kroza nj i ostaviti tajne ovog svijeta za sobom zauvijek. Bili je zaustavi potegnuvši je za zapešće. Okrene se Rose Madder i obrati joj se ne dopuštajući pogledu da se podigne iznad njezinih grudi.

“Hvala što ste nam pomogli”, reče on.

“Nema na čemu”, smireno reče Rose Madder. “Odužite mi se time što ćete lijepo s njom postupati.”

Vraćam milo za drago, pomisli Rosie i ponovno je prođu srsi.

“Dođi”, reče ona i povuče Billa za ruku. “Molim te, krenimo.”

No on se zadrži još trenutak. “Da”, reče on. “Lijepo ću s njom postupati. Dobro sam shvatio što se događa ljudima koji to ne čine. Možda i bolje no što bih želio.”

“Tako lijep muškarac”, zamišljeno će Rose Madder a tad se njezin ton promijeni -postane divlji, skoro mahnit. “Vodi ga dok možeš, Rosie. Stvarna! Dok još možeš!”

“Idite!” zavapi Dorcas. “Odlazite, ovog trena!”

“Ali mi daj što je moje prije no što odeš!” vrisne Rose Madder, glasom cvilećim i nezemaljskim. “Daj mi to, gaduro!” Nešto - nije to bila ruka, nego nešto pretanko i predlakavo da bi bilo ruka - zalomi na mjesečini i sklizne po nadlaktici Rosie McClendon koja se očajnički usukala.

Vrisnuvši, Rosie strgne zlatnu grivnu sa sebe i baci je pod noge nadimljućeg, uvijajućeg lika pred sobom. Vidjela je kako je Dorcas obgrlila taj lik pokušavajući ga obuzdati no Rosie nije željela čekati da vidi što će se dogoditi. Pograbi Billa za ruku i povuče ga kroz sliku veličine prozora.

3

Nije imala osjećaj da se spotaknula, ali je više pala no što je izašla iz slike. Jednako tako i Bili. Pali su na pod ugrađenog ormara jedno pokraj drugog, na dugi, trapezoidni četverokut mjesečine. Bili ogrebe glavu o dovratak, dovoljno jako da ga zaboli, ali kao da je bio nesvjestan toga.

“To nije bio san”, reče on. “Isuse, bili smo u slici! Onoj koju si kupila kad sam te upoznao!”

“Ne”, reče ona mirno. “Uopće nije tako.”

Oko njih, mjesečina počne i jačati i sažimati se. Istodobno izgubi svoj pravokutni a brzo poprimi kružni oblik. Kao da su se vrata polako zatvorila za njima poput zaslona objektiva. Rosie osjeti snažan poriv da se okrene i vidi što se događa, ali se suzdrži. A kad je Bili počeo okretati glavu, ona nježno položi dlanove na njegove obraze i okrene njegovo lice prema svojem.

“Nemoj”, reče ona. “Kakve koristi od tog? To što se dogodilo sad je iza nas.” “Ali-” Ona Svjetlost se zbila u zasljepljujuće jarki reflektor oko njih i Rosie padne na um luda pomisao da bi ih, kad bi je Bili uzeo u naručje i zaplesao s njom preko sobe, ta žarka zraka pratila.

“Nije važno”, reče ona. “Ništa od tog nije važno. Ostavi se toga.”

“Ali gdje je Norman, Rosie?”

“Nema ga”, reče ona a zatim, gotovo kao humoristički dodatak: “A nema ni mojeg pulovera i jakne koju si mi posudio. Pulover nije bio bogzna što, ali mi je žao zbog jakne.”

“Hej”, reče on, s nekom vrstom omamljenog nehaja, “ne razbijaj glavu sitnicama.” Uski se reflektor stisne u hladnu i rasplamsalu glavu šibice, zatim u vrh igle a tad iščezne, ostavljajući tek bijelu točkicu odbljeska pred njezinim očima. Ona ponovno pogleda u ormar. Slika je bila točno ondje gdje ju je stavila poslije njezina prvog izleta u svijet u njoj, samo što se sad ponovno promijenila. Sad se vidio samo brijeg i hram ispod njega na posljednjim zrakama blijedećeg mjeseca. Zbog mirnoće tog prizora - i odsutnosti ljudskih likova - Rosie se učini klasičnijom nego ikad.

“Kriste”, reče Bili. Trljao je svoje natečeno grlo. “Što se dogodilo, Rosie? Nije mi jasno što se dogodilo.”

Nije prošlo puno vremena otkad su otišli; u hodniku, onaj grlati stanar kojeg je Norman ustrijelio još je vikao iz sveg glasa. “Idem pogledati mogu li mu pomoći”, reče Bili i teško ustane. “A da pozoveš hitnu pomoć? I policiju?”

“Da. Pretpostavljam da su već na putu, ali ću ih svejedno nazvati.” On ode do vrata, pa se osvrne zamišljeno, još masirajući vrat. “Rosie, što ćeš reći policiji?”

Ona razmisli trenutak, a tad se nasmiješi. “Ne znam... ali ću smisliti nešto. Ovih su dana na brzinu smišljene priče moja jača strana. Kreni sad. Učini što moraš.” “Volim te, Rosie. To je jedino u što sam siguran.” On ode prije no što je uspjela odgovoriti. Ona krene korak-dva za njim, pa stane. U dnu hodnika sad ugleda kolebljivo, treperavo svjetlo koje je sigurno bilo svijeća. Netko reče: “Isusa mu! Je li pogođen?” Billov promrmljam odgovor izgubi se u ranjenikovoj dernjavi. Ranjen je doista bio, ali ne tako strašno. Ne ako uspijeva proizvesti toliko decibela.

Neljubazno, reče samoj sebi, podigne slušalicu svog novog telefona i nazove 911. Možda i jest bilo neljubazno, ali je možda bilo i realistično. Rosie se činilo da nije važno je li ovako ili onako. Počela je gledati na svijet iz druge perspektive i to što je pomislila o onom čovjeku u hodniku koji viče bio je tek jedan znak utjecaja te nove perspektive. “Nije važno dok ne zaboravim stablo”, reče ona, nesvjesna da je uopće nešto i rekla.

Telefonsku slušalicu na drugom kraju podigne netko nakon prvog zvona. “Halo, 911, ovaj se poziv snima.”

“Da, sigurna sam u to. Zovem se Rosie McClendon, stanujem u Ulici Trenton 897, na drugom katu. Mojem susjedu s trećeg kata potrebna je hitna pomoć.”

“Gospođo, možete li mi reći prirodu njegova-” Mogla je, i te kako je mogla, ali joj tad nešto drugo padne na um, nešto što dotad nije shvaćala ali sad jest, nešto što se moralo učiniti iste sekunde. Spusti telefon i gume prva dva prsta desne ruke u džepić traperica. Taj bi džepić kadšto dobro došao, ali je i smetao -još jedan vidljivi znak polusvjesne predrasude svijeta protiv ljevaka kao što je ona. Bio je to, u pravilu, svijet koji su stvorili dešnjaci za dešnjake i bio pun nepogodnosti. Ali nema veze; ako ste ljevak, naviknete se na to, i to je sve. A to se može, pomisli Rosie. Kao u onoj staroj pjesmi Boba Dylana o autocesti 61 u kojoj se kaže, o da, to se jako lako može.

Istisne majušnu keramičku bočicu koju joj je Dorcas dala, zapilji se u nju dvije-tri sekunde, pa nakrivi glavu da osluhne što se događa ispred vrata. Još se netko pridružio društvu na kraju hodnika a muškarac koji je dobio metak (barem je tako Rosie pretpostavljala) govorio im je nešto zasoptanim, plačljivim glasićem. A u daljini Rosie začuje kako sirene dolaze u ovom smjeru.

Ona ode u čajnu kuhinju i otvori svoj mali hladnjak. U njemu je bio paketić dimljene kobasice u kojem je još bilo tri-četiri kriške, četvrt litre mlijeka, dva jogurta, pola litre soka i tri boce Pepsi. Ona uzme jednu od potonjih, odvrne poklopac i stavi je na radnu plohu. Ponovno sijevne pogledom preko ramena, napola očekujući da će ugledati Billa na vratima (Što to radiš? upitao bi. Što to spravljaš?). Vrata su bila prazna i ona ga začuje na kraju hodnika, kako govori smirenim, obzirnim glasom koji je zavoljela.

Noktima iščeprka onaj komadić pluta iz grlića majušne bočice. Tad je podigne i prođe njome ispod nosa poput žene koja miriše bočicu parfema. Nije namirisala parfem, ali je poznavala taj miris - istodobno gorak, metalan, no ipak neobično privlačan. Mala je bočica sadržavala vodu iz potoka koji je tekao iza Bikova hrama.

Dorcas: Jedna kap. Za njega. Poslije.

Da, samo jedna; više bi bilo opasno, ali bijedna bila dovoljno. Sva pitanja i sva sjećanja - mjesečina, Normanovi jezivi krici boli i užasa, žena u koju mu je bilo zabranjeno gledati - nestat će. Kao i njezino strahovanje da bi ta sjećanja mogla poput kiseline nagristi njegovo duševno zdravlje i njihovu tek procvalu vezu. To bi se moglo pokazati izlišnom brigom - ljudski je um žilaviji i prilagodljivoj i no što bi mnogi ljudi povjerovali. Ako ju je četrnaest godina provedenih s Normanom nečemu naučilo to je bilo to, no je li to rizik koji je voljna prihvatiti? Kad može lako doći do preokreta? Što je opasnije, njegova sjećanja ili ova tekuća amnezija?

Pazi, curo. Ovo je opasna tvar!

Rosien pogled odluta s male keramičke bočice do sudopera, pa ponovno, polako do bočice.

Rose Madder: Dobra životinja. Štiti ga i on će štititi tebe.

Rosie zaključi da je izbor riječi Rose Madder prezriv i pogrešan, ali da je zaključak ispravan. Polako, oprezno, ona nagne keramičku bočicu na grlić boce Pepsi-Cole i dopusti da jedna kap padne iz prve u drugu.

Plink.

A sad ostatak prolij u sudoper; brzo.

Ona učini pokret rukom, ali se tad sjeti ostatka Dorcasinih riječi: Mogla sam ti dat manje, samo što će mu kasnije možda zatrebat još jedna kap.

Da, a ja? upita se ona, gume sićušni čep u grlić boce i vrati je u onaj nespretni džepić traperica. A ja? Hoće li i meni poslije biti potrebna kap- dvije, dane bih pošašavila? Smatrala je da neće. Usto...

“Oni koji ništa ne nauče iz prošlosti osuđeni su ponoviti to prokletstvo”, promrmlja ona. Nije znala tko je to rekao, ali je znala da je previše vjerojatno da bi se preko toga moglo olako prijeći. Požuri natrag do telefona, držeći pripravak od Pepsi u jednoj ruci. Ponovno nazove 911 i dobije istog telefonista koji povuče isti prvi potez: pripazi se, ženo, ovaj se poziv snima.

“Ponovno Rosie McClendon”, reče ona. “Nešto nas je prekinulo.” Ona učini sračunatu stanku pa se nervozno nasmije. “Vraga, to nije baš istina. Uzbudila sam se i izvukla telefonsku utičnicu iz zida. Ovdje je ludnica.”

“Da, gospođo. Poslali smo vozilo hitne pomoći u Ulicu Trenton 897, na zahtjev Rose McClendon. Primili smo dojavu s iste adrese o pucnjevima, gospođo, vi nam dojavljujete o ranjavanju vatrenim oružjem?” “Da, mislim da je tako.” “Želite li da vas spojim s policijom?”

“Želim razgovarati s pukovnikom Haleom. On je detektiv što znači da mi treba DET-OD ili kako se već naziva.”

Nastane stanka a kad telefonist ponovno progovori, zvučao je malo manje poput stroja. “Da, gospođo, naziv je Detektivski odjel - DET-OD. Spojit ću vas.”

“Hvala. Želite li moj broj ili imate uključenog lovca?” Iznenađenje, bez sumnje. “Imam vaš broj, gospođo.” “Mislila sam da je tako.” “Ostanite na vezi, prebacit ću vas.”

Dok je čekala, podigne bocu Pepsi i prođe njome ispod nosa, kao što je učinila s onom drugom, puno manjom bocom. Učini joj se da osjeća jedva osjetni gorki miris... ali joj se to možda samo učinilo. A kao da je to važno. Ili će popiti ili neće. Ka, pomisli ona a zatim, pa što?

Prije no što je mogla nastaviti razmišljati o tome, netko se javi. “Detektivski odjel, narednik Williams.”

Da mu Haleovo ime i ostane čekati na vezi. Ispred njezine sobe u hodniku, mrmljanje i stenjući odgovori su se nastavljali. Sirene su sad bile puno bliže.

4

“Halo, ovdje Hale!” Neki glas naglo zaštekće u njezino uho. Nije nimalo zazvučao kao opušten, promišljen muškarac kojeg je upoznala. “To ste vi, gospođo McClendon?”

“Da-”

“Dobro ste?” Još je štektao i sad je podsjeti na sve policajce koji su ikad sjedili u njezinoj dnevnoj sobi izutih cipela dok je miris njihovih nogu ispunjavao prostoriju. Nije mogao dočekati da mu ona sama ispriča što ima; ne, bio je odveć uzrujan i sad je morao obigravati oko njezinih nogu i lajati poput terijera.

Muškarci, pomisli ona i zakoluta očima.

“Da.” Reče to polako, poput čuvara igrališta koji pokušava smiriti histerično dijete koje je palo s penjalice. “Da, dobro sam. I Bili - gospodin Steiner -je dobro. Oboje smo dobro.”

“Je li to bio vaš suprug?” Zvučao je uzrujano, korak-dva od čiste panike. Bik na širokom polju, kopitom grebe po zemlji i traži crvenu krpu koja ga je izazvala. “Je li to bio Daniels?”

“Da. Ali njega više nema.” Zastane pa doda: “Ne znam kamo je otišao.” Ali vjerojatno negdje gdje je vruće a rashladni uređaji ne rade.

“Naći ćemo ga”, reče Hale. “Obećajem vam, gospođo McClendon - naći ćemo ga.”

“Sretno”, reče ona blago i svrne pogled prema otvorenim vratima ugrađenog ormara. Dodirne svoju lijevu nadlakticu gdje je još osjećala jenjavajuću toplinu grivne. “Moram sad prekinuti. Norman je ustrijelio susjeda s gornjeg kata i možda mu mogu nečim pomoći. Dolazite li i vi?”

“Naravno da dolazim.”

“Vidimo se kad stignete. Zbogom.” Ona spusti slušalicu prije no što je Hale uspio reći još nešto. Uđe Bili, a kad je to učinio, svjetlo u hodniku se upali iza njegovih leđa.

On se ogleda, iznenađeno. “Sigurno je riječ o glavnoj sklopci... što znači da je bio u podrumu. Ali ako je namjeravao spustiti sklopku, zašto nije-” Prije no što je uspio dovršiti rečenicu, ponovno počne kašljati, i to jako. Presavine se, iskrivi lice i uhvati se rukama za svoje natučeno i otečeno grlo.

“Izvoli”, reče ona i požuri prema njemu. “Popij malo ovog. Izvađeno iz hladnjaka i hladno je.”

On uzme Pepsi, popije nekoliko gutljaja, pa podigne bocu i čudno se zagleda u nju. “Ima čudan okus”, reče.

“Zato što ti je grlo nateklo. Vjerojatno je malo i krvarilo pa osjećaš okus krvi. Hajde, do dna. Mrzim te slušati kad tako kašlješ.”

On popije ostatak, odloži bocu na mali stolić a kad je ponovno pogledao u nju, ona ugleda u njegovim očima tupu prazninu koja je silno uplaši.

“Bili? Bili, što je? Nešto nije u redu?”

Onaj prazni pogled na trenutak se zadrži, a tad se on nasmije i odmahne glavom. “Nećeš vjerovati. Vjerojatno zbog današnjih stresova, ali...”

“Što? Neću što vjerovati?”

“Nekoliko trenutaka nisam se mogao sjetiti tko si”, reče on. “Nisam ti se mogao sjetiti imena, Rosie. No još je čudnije da se nekoliko trenutaka nisam mogao sjetiti ni svojeg.”

Ona se nasmije i korakne prema njemu. Začuje topot stopala -vjerojatno bolničari - kako se uspinju uza stube, ali se ne obazre na to. Ona ga zagrli što je jače mogla. “Zovem se Rosie”, reče ona. “Ja sam Rosie. Rosie stvarna.”

“Tako je”, reče on i poljubi je u sljepoočicu. “Rosie, Rosie, Rosie, Rosie, Rosie.” Ona sklopi oči i pritisne lice o njegovo rame; u tami iza sklopljenih vjeđa ugleda ogavna paukova usta i crne lisičine oči, oči premirne da bi se iz njih dalo pročitati ludilo ili duševno zdravlje. Znala je da će ih još dugo viđati kao što ih vidi sada. A u njezinoj se glavi oglase četiri riječi, poput mrtvačkog zvona: Vraćam milo za drago.

5

Inspektor Hale pripali cigaretu ne trudeći se tražiti dopuštenje, prekriži noge i zagleda se u Rosie McClendon i Billa Steinera, dvoje ljudi koji su oboljeli od akutnog oblika zaljubljenosti; svaki put kad bi se pogledali u oči, Hale bi im u zjenicama pročitao DO BALČAKA. Dovoljno da se Hale upita jesu li se oni nekako uspjeli riješiti nepoželjnog Normana... samo što je znao da nije tako. Nisu oni taj tip. Ne ovo dvoje.

Dovukao je kuhinjski stolac u dnevni boravak i sjeo na nj naopako, jedne ruke položene preko naslona a brade naslonjene na ruku. Rosie i Bili stisnuli su se na dvosjedu koji si je umišljao da je trosjed. Prošlo je nešto više od sat vremena nakon što je Rosie prvi put nazvala 911. Ranjeni susjed s trećeg kata, zvao se John Briscoe, odveden je u dežurnu bolnicu; bolničar je njegovu ranu opisao kao 'površinsku ranu s visokim pretenzijama'.

Sad se situacija malo smirila. Haleu se to sviđalo. Samo bi još jedno želio znati -kamo se do vraga djenuo Norman Daniels.

“Jedan od instrumenata je raštiman”, reče on, “i kvari ton cijelom orkestru.”

Rosie i Bili se pogledaju. Hale je bio siguran da u očima Billa Steinera vidi zbunjenost; za Rosie nije bio tako siguran. U njezinim je očima bilo nečeg, u to je bio skoro siguran. Nešto ne želi reći.

On polako prolista svoje bilješke prema unatrag, ne žureći se, želeći da se malo vrpolje. No nijedno od njih se ne uzvrpolji. Iznenadila ga je tolika Rosiena mirnoća -ako nešto skriva - ali je on ili previdio nešto važno u vezi s njom ili tome nije obratio dovoljno pozornosti. Nikad nije bila nazočna policijskom ispitivanju, ali je slušala rasprave i prepričavanja o tisućama njih dok je u tišini posluživala Normana i njegove prijatelje pićima ili im praznila pepeljare. Bila je upućena u njegovu tehniku. “U redu”, reče Hale kad je bio siguran da mu nijedno od njih neće pružiti nit koju bi mogao povući. “Evo dokle smo stigli u razmišljanjima. Norman dolazi ovdje. Norman nekako uspijeva ubiti policajce Alvina Demersa i Leeja Babcocka. Babcocka posjedne na suvozačko mjesto, Demersa stavlja u prtljažnik. Norman razbije svjetla u ulaznom predvorju, siđe u podrum i isključi šaku osigurača, prilično nasumce, iako su jasno označeni na dijagramima zalijepljenima u kutijama s osiguračima. Zašto? Ne znamo. Lud je. Tad se vraća u crno-bijeli policijski automobil i pretvara da je Demers. Kad stignete vi i gospodin Steiner, on vas udari s leđa - skoro zaguti gospodina Steinera, goni vas uza stube, puca na gospodina Briscoea kad ovaj pokuša pokvariti zabavu, pa provali vaša vrata. Priča dosad štima?”

“Da, mislim da da”, reče Rosie. “Bilo je prilično zbunjujuće, ali tako se vjerojatno dogodilo.”

“No sad slijedi dio koji ne razumijem. Vi se sakrijete u ugrađeni ormar-” “Da-” “-upada Norman poput Freddyja Jasona ili kako se već zove onaj iz filmova strave-

“Pa, nije baš bilo tako-”

“-i divlja po stanu kao slon u staklani, zadrži se u kupaonici dovoljno dugo da izbuši nekoliko rupa u plastičnom zastoru... i tad izjuri van. To mi želite reći?”

“Tako se dogodilo”, reče ona. “Dabome, nismo ga vidjeli kako divlja, jer smo bili u ormaru, ali smo čuli.”

“Ta mizerija od policajca prođe kroz sav taj pakao da bi vas našao, popišaju se na njega, unište mu nos, ubije dva policajca a zatim... što? Ubije plastični zastor i pobjegne? To mi želite reći?”

“Da.” Shvatila je da više nema smisla govoriti. Nije je sumnjičio ni za što protuzakonito - da jest, bio bi puno uvijeniji, kao prvo - ali pokuša li ona proširiti jednostavnu priču o kojoj su se dogovorili, mogao bi nastaviti s tim svojim kevtanjem čitavu noć, a već ju je od tog zaboljela glava.

Hale pogleda Billa. “I vaša je priča slična?” Bili odmahne glavom. “Ja se ne sjećam”, reče on. “Posljednje čega se jasno sjećam je da sam parkirao Harleya ispred onog policijskog automobila. Bila je gusta magla. A poslije toga, sve je u magli.”

Hale zgađeno podigne ruke u zrak. Rose uhvati Billa za ruku, položi je na svoje bedro, poklopi objema rukama i slatko mu se nasmiješi.

“Sve je u redu”, reče ona. “Sigurna sam da ćeš se vremenom svega prisjetiti.”

6

Bill joj obeća da će ostati. Održao je riječ - i zaspao čim mu je glava dotaknula jastuk koji je posudio s dvosjeda. To ne iznenadi Rosie. Legne pokraj njega na uski krevet, zagleda se u maglu koja je kuljala oko uličnih svjetiljaka i pričeka da joj vjeđe otežaju. Kad nisu, ona ustane, ode u ormar, upali svjetlo i sjedne prekriženih nogu ispred slike.

Oblijevala ju je tiha mjesečina. Hram je bio blijeda grobnica. Na nebu su kružili strvinari. Hoće li im sutra, kad sunce grane, ručak biti Normanovo meso? upita se ona. Vjerojatno neće. Rose Madder smjestila je Normana na mjesto na koje ptice nikad ne dolaze.

Zagleda se još trenutak-dva u sliku, pa ispruži ruku i opipa prstima zamrznute poteze kistom. Taj je dodir umiri. Ona ugasi svjetlo i vrati se u krevet. Ovaj put san brzo dođe.

7

Probudi se - i Probudi Billa - rano prvog dana svog života bez Normana. Vrištala je.

“Vraćam milo za drago! Vraćam milo za drago! O Bože, njezine oči! Njezine crne oči!” “Rosie”, reče on i prodrma je za rame. “Rosie!”

Ona ga pogleda, najprije blijedo, lica mokrog od znoja, spavaćice natopljene znojem; pamučni se materijal slijepio za udubine i obline njezina tijela. “Bili?”

On kimne glavom. “Nego što. Dobro si. Oboje smo dobro.” Ona zadrhti i privine se uza nj. Tješenje se uskoro pretvori u nešto drugo. Ležala je ispod njega, desne ruke čvrsto stegnute oko svojeg lijevog zapešća iza njegova vrata a kad je ušao u nju (s Normanom nikad nije osjetila takvu nježnost ni takvo pouzdanje), pogled joj padne na njezine traperice koje su ležale blizu kreveta na podu. Ona keramička bočica još je bila u džepiću. Ona procijeni da u njoj još ima najmanje tri kapi te gorko privlačne vode - a možda i više.

Popit ću je, pomisli ona, trenutak prije no što je napusti njezina sposobnost suvislog razmišljanja. Popit ću je, naravno da hoću, zaboravit ću i to će biti najbolje -kome su potrebni ovakvi snovi?

Ali negdje u dubini - puno dublje od njezine stare prijateljice Praktično-Razborite - znala je odgovor na to: njoj su potrebni takvi snovi, eto kome. Njoj. Pa iako će zadržati bočicu i to što je u njoj, neće je zadržati za sebe. Jer onaj tko zaboravi prošlost, osuđen ju je ponovno proživjeti.

Pogleda Billa. On ju je gledao, raširenih očiju zamagljenih od naslade. Njegov užitak, shvati ona, bio je i njezin i ona se prepusti da je on odvede kamo želi, i zadrže se ondje prilično dugo, hrabri mornari koji plove na malom brodu njihova kreveta.

8

Oko polovice jutra, Bill se izvuče iz kreveta kupiti pogačice i nedjeljne novine. Rosie se istušira, odjene, pa sjedne na rub kreveta bosih nogu. Osjećala je njihove mirise, odvojene, ali i onaj pomiješani. Činilo joj se da nikad nije ljepše mirisala.

A najbolje od svega? To je bar lagano pogoditi. Nema kapi krvi na plahti. Nigdje nema krvi.

Njezine su traperice preselile ispod kreveta. Zakvači ih nožnim prstima, pa izvadi bočicu iz džepića. Odnese traperice u kupaonicu, gdje je iza vrata držala plastičnu košaru za rublje. Bočica ide u ormarić s lijekovima, barem zasad, gdje se lako može sakriti iza njezine boce Motrina⁶². Prekopa po ostalim džepovima traperica prije no što ih baci u prljavo rublje, tako stara navika jedne domaćice da je bila potpuno nesvjesna... dok se njezini prsti ne sklope oko nečeg duboko u upotrebljavanijem lijevom prednjem džepu. Ona to izvadi, podigne, pa zadrhti kad Rose Madder progovori u njezinoj glavi. Suvenir... učini s njim što ti je volja.

Bijaše to Normanov policijski prsten.

Natakne ga na palac, okrene lijevo-desno, dopusti da Svjetlost sa zamrznutog stakla kupaoničkog prozora bljesne na riječima Služba, odanost, zajedništvo. Zadrhti ponovno i na trenutak-dva je očekivala da će se Norman materijalizirati oko tog zlosretnog talismana.

Poslije pola minute, kad je Dorcasina bočica bila na sigurnom u ormariću za lijekove, ona požuri natrag do zgužvanog kreveta; ovaj put nije obraćala pozornost mirisu muškarca i žene koji se još osjećao. Razmišljala je i gledala u noćni stolić. Imao je ladicu. Zasad će staviti prsten u nju. Poslije će smisliti što s njim; zasad jedino što želi jest skloniti ga s očiju. Ne bi bilo sigurno ostaviti ga vani, u to je bila sigurna. Hale će sigurno navratiti poslije, naoružan s još nekoliko novih pitanja i puno starih i ne bi bilo dobro kad bi on ugledao Normanov policijski prsten. Nimalo dobro.

Ona otvori ladicu, gume ruku u nju da spusti prsten... a tad joj se ruka ukoči.

U ladici je već bilo nešto. Komadić plave tkanine, brižljivo presavijen u smotuljak. Bila je prošarana grimiznim mrljama; izgledale su poput kapi napola osušene krvi.

“Bože moj”, šapne Rosie. “Sjemenke!”

Ona izvadi paketić koji je nekad bio dio jeftine pamučne spavaćice, sjedne na krevet (koljena su joj odjedanput bila preslaba da je drže) i položi paketić na krilo. U glavi začuje Dorcas kako joj govori da ne kuša to voće pa čak ni da ruku koja je dodirivala sjemenke ne stavlja u usta. Nazvala ga je stablom šipka, ali Rosie nije bila sigurna da je to bio šipak.

Ona odmota uglove paketića i zagleda se u sjemenke. Srce joj je toptalo u grudima poput trkaćeg konja.

Nemoj ih zadržati, pomisli ona. Nemoj, nemoj.

Ostavi prsten svog pokojnog supruga pokraj svjetiljke, zasad. Rosie ustane i ode ponovno u kupaonicu, držeći rastvoreno platno na dlanu. Nije znala kad je Bili otišao, izgubila je pojam o vremenu, ali je to bilo poodavno.

Molim te Bože, pomisli ona, neka red za pogačice u trgovini bude dugačak.

Ona podigne dasku na zahodskoj školjci, klekne i uzme prvu sjemenku s tkanine. Možda su u ovom svijetu sjemenke lišene magičnih svojstava, no jagodice njezinih prstiju odmah obamru i znala je da su ove drukčije. Nisu joj prsti postali potpuno neosjetljivi nego sjemenke kao da su prenijele neku čudnu amneziju na njezino meso. No ona ipak na trenutak pridrži sjemenku i zapilji se u nju.

“Jedna za lisicu”, reče ona i baci je u školjku. Voda odmah procvjeta zlokobnom grimiznom bojom. Izgledala je poput ostatka prerezanog zapešća ili grla. Miris koji dopre do njezina nosa nije bio miris krvi; bila je to gorka, pomalo metalna aroma potoka iza Bikova hrama. Bila je tako jaka da su joj zasuzile oči.

Uzme drugu sjemenku s platna i podigne je ispred očiju. “Jedna za Dorcas”, reče ona i baci je u školjku. Boja potamni - sad više nije bila boje krvi nego ugrušaka - a miris je bio tako jak da su joj se suze počele slijevati niz obraze. Oči su joj bile crvene poput očiju žene koja je do laktova u nasjeckanom luku. Podigne posljednju sjemenku s platna do očiju. “I jedna za mene”, reče ona. “Jedna za Rosie.” No kad je pokušala tu posljednju baciti u školjku, prsti je nisu puštali. Ona pokuša ponovno, s jednakim uspjehom. Umjesto toga, glas one luđakinje joj ispuni glavu i progovori uvjerljivo normalno: Sjeti se stabla. Sjeti se stabla, mala Rosie. Sjeti-

“Stablo”, promrmlja Rosie. “Sjeti se stabla, da, to sam shvatila, ali kojeg stabla? I što bih trebala učiniti? Što bih do vraga trebala učiniti?” Ne znam, odgovori Praktično-Razborita, ali što god učinila, učini brzo. Bili bi se mogao vratiti svakog trenutka. Svakog djelića trenutka.

Ona pusti vodu i zagleda se kako crvenkasto-ljubičastu tekućinu zamjenjuje bistra voda. Tad ode natrag do kreveta, sjedne na nj, i zapilji se u posljednju sjemenku koja je ležala na zamrljanom komadu pamučnog platna. Sa sjemenke pogled joj skrene na Normanov prsten. Tad ponovno pogleda u sjemenku.

Zašto ne mogu baciti ovu prokletu sjemenku? upita se ona. Zaboravi na to prokleto stablo, samo mi reci zašto zaboga ne mogu baciti ovu posljednju sjemenku pa da svršim s tim.

Ne dobije odgovor. No kroz otvoreni prozor dopre do nje uzbuđeni reski zvuk dolazećeg motora. Prepozna Billov Harley. Brzo, ne postavljajući si više pitanja, Rosie stavi prsten u nježnoplavi komadić platna zajedno sa sjemenkom. Tad ga ponovno presavine, požuri do radnog stola i uzme torbicu s njega. Torbica je bila izfucana i jeftina, ali je njoj puno značila - nju je tog proljeća donijela iz egipatskog sužanjstva⁶³. Ona je otvori i stavi u nju plavi smotuljak, gurne ga na dno, gdje će biti još sigurnije skriven nego keramička bočica u ormariću za lijekove. Kad je to učinila, ona priđe otvorenom prozoru i počne uvlačiti puna pluća svježeg zraka.

Kad je Bili ušao noseći debele nedjeljne novine i sramotno velik broj pogačica naguranih u papirnatu vrećicu, Rosie mu se okrene s blistavim smiješkom. “Što te zadržalo?” upita ona i pomisli u sebi: Kakva si ti lisica, Rosie. Kakva li-

Osmijeh na njegovu licu, kao odgovor na njezin, odjedanput postane nesiguran. “Rosie? Dobro si?”

Njezin se osmijeh ponovno razvuče. “Dobro sam. Samo kao da mi je bikova sjena prešla preko groba.”

Samo što to nije bila bikova sjena.

9

Mogu li ti dati jedan savjet prije no što te otpravim natrag? Upitala je Rose Madder, i kasno tog poslijepodneva, nakon što im je Hale došao priopćiti šokantnu vijest o Anni Stevenson (koju su našli tek jutros zbog njezine često ponavljane želje da joj u ured ne ulaze nepozvani posjetitelji) pa tad otišao, Rosie posluša taj savjet. Bila je nedjelja, ali frizerski salon u Skyview Mallu bio je otvoren. Frizerka kojoj su je dodijelili shvatila je što Rosie želi, ali se nakratko usprotivi.

“Ovako je tako lijepa!” reče ona.

“Da, vjerojatno je tako”, odgovori Rosie, “ali je ipak mrzim.”

I tako frizerka obavi svoj posao a iznenađeni prosvjedi koje je očekivala od Billa kad ga je vidjela te večeri izostali su.

“Kosa ti je kraća, ali inače izgledaš kao što si izgledala kad si prvi put došla u moju trgovinu”, reče on. “Mislim da mi se to sviđa.” Ona ga zagrli. “Dobro.” “Želiš kinesku večeru?”

“Samo ako obećaš da ćeš ponovno prespavati kod mene.” “Kad bi sva obećanja bilo tako lako ispuniti”, reče on, smiješeći se.

10

Novinski naslov u ponedjeljak:

POLICAJAC ODMETNIK VIĐEN U WISCONSINU

Novinski naslov u utorak:

POLICIJA ŠUTI KAO ZALIVENA O UBOJICI POLICAJACA DANIELSU

Novinski naslov u srijedu:

ANNA STEVENSON KREMIRANA; 2.000 LJUDI U NIJEMOJ POGREBNOJ POVORCI

Novinski naslov u četvrtak:

DANIELS MOŽDA IZVRŠIO SAMOUBOJSTVO, NAGAĐAJU UPUĆENI

U petak, Norman je prešao na drugu stranicu. Sljedećeg petka više ga nije bilo.

11

Uskoro poslije 4. Srpnja, Robbie Lefferts angažira Rosie da čita roman koji je bio potpuno drukčiji od knjiga 'Richarda Racinea': A Thousand Acres⁶⁴ od Jane Smiley. Bila je to priča o Obitelji farmera iz Iowe, samo što zapravo nije bila o tome; Rosie je tri godine bila kostimograf u srednjoškolskoj dramskoj grupi, pa iako nikad nije učinila ni korak ispred reflektora, ipak je mogla prepoznati Shakespeareova ludog kralja kad bi ga srela. Smiley je odjenula Leara u kombinezon, ali luđak je luđak.

A pretvorila ga je i u spodobu koja je Rosie zastrašujuće podsjećala na Normana. Onog dana kad je završila čitanje te knjige (“Tvoj najbolji posao dosad”, reče joj Rhoda, “ijedna od najbolje pročitanih knjiga koje sam ikad čula”), Rosie se vrati u svoju sobu i izvadi neuokvireno ulje iz ormara gdje je stajalo sve od noći kad je Norman... ovaj... nestao. Bilo je to prvi put da ju je pogledala nakon te noći.

Ono što ugleda ne iznenadi je jako. Na slici je ponovno bio dan. Obronak je bio isti, zarastao i prilično grbav, hram u podnožju je bio isti (ili otprilike isti; Rosie se činilo da se neobično iskrivljena perspektiva hrama donekle promijenila, postala normalna), a žene se još nisu vratile. Rosie je zaključila da je Dorcas odvela luđakinju da posljednji put vidi svoje dijete... a tad će Rose Madder nastaviti sama put do mjesta gdje slični njoj odlaze kad im kucne smrtna ura.

Odnese sliku niz hodnik do šahta za spaljivanje smeća. Držala ju je oprezno za rubove kao i prije - kao da se bojala da bi joj ruka mogla skliznuti kroz nju u onaj drugi svijet, bude li neoprezna. Istina je bila da se zapravo i bojala toga.

Kod šahta za spaljivanje smeća ponovno zastane i zagleda se posljednji put u sliku koja ju je zazvala s prašnjave police u zalagaonici, zazvala je nijemim, odrješitim glasom koji je vjerojatno pripadao osobno Rose Madder. A vjerojatno i jest, pomisli Rosie. Ona podigne ruku prema vratašcima okna za spaljivanje, ali zastane, jer joj pogled zapne za nešto što je prije previdjela: dva obrisa u visokoj travi na obronku. Ona prstom lagano prijeđe preko obojene površine tih obrisa, mršteći se, pokušavajući se sjetiti što bi to moglo biti. Nakon nekoliko trenutaka dosjeti se. Ružičasta mrljica bila je njezin pulover. Crna mrlja pokraj nje bila je jakna koju joj je Bili posudio za motorističku vožnju po autocesti onog dana. Nije joj bilo žao pulovera, jeftinog sintetičkog odjevnog predmeta, ali joj je bilo žao jakne. Nije bila nova, ali se mogla nositi još priličan broj godina. Usto, voljela je vratiti stvari koje bi joj ljudi posudili.

Čak se i Normanovom karticom poslužila samo jedanput.

Pogleda u sliku, pa uzdahne. Nema je smisla zadržati; uskoro će otići iz garsonijere koju joj je Anna pronašla i nije imala namjeru vući za sobom više prošlosti no što je bilo potrebno. Znala je da se neće moći riješiti onog njezina dijela koji je bio usječen u njezin mozak poput šrapnela, ali-

Sjeti se stabla, Rosie, reče glas, ovog puta sličan Anninu - Anna koja joj je pomogla kad joj je pomoć bila potrebna, kad se nije imala kome obratiti, Anna koju nije mogla oplakati kako je željela... iako je lila krokodilske suze za milom Pam i njezinim lijepim plavim očima uvijek spremnima uočiti 'nekog zanimljivog'. No sad osjeti ujed tuge od kojeg joj zadrhte usne i zasvrbi nos.

“Anna, oprosti mi”, reče ona:

Nema veze. Taj glas, opor i pomalo ohol. Nisi ti stvorila mene, nisi stvorila Normana, i ne moraš preuzimati odgovornost za nas. Ti si Rosie McClendon, a ne Mary Tifusarka⁶⁵, i bilo bi dobro da to ne smetneš s uma kad ti zaprijete vihori melodrame. Ali se moraš sjetiti-

“Ne, ne moram”, reče ona, presavine sliku napola i sklopi je, poput nekog tko odlučno sklapa knjigu. Staro drvo na kojem je bilo razapeto platno pukne. Platno se ne podere nego raspadne na vrpce koje su visjele poput krpica. Boja na tim komadićima bila je izblijedjela i nejasna. “Ne, ne moram. Ničeg, ako ne želim, a ne želim.”

Oni koji zaborave prošlost-

“Tko jebe povijest!” vikne Rosie.

Vraćam milo za drago, odgovori glas. Šaptao je, umiljavao se. Upozoravao.

“Ne čujem te”, reče Rosie. Podigne poklopac otvora šahta za spaljivanje, osjeti toplinu, osjeti čađu. “Ne čujem te, ne slušam, svršeno je.”

Ona gume potrganu i presavijenu sliku kroz vratašca i pošalje je poput pisma naslovljenog na nekog u paklu, pa se podigne na prste da je isprati pogledom kako pada prema ognju.

Jedanaesti dio

ŽENA LISICA

1

U listopadu, Bill je ponovno odvede na izletište pokraj jezera. Ovaj put pođu njegovim automobilom; lijep je jesenski dan, ali presvjež za motor. Kad su stigli ondje, jelo poslagali ispred sebe, šume oko njih zaplamtjele od jesenskih boja, on je upita ono što je ona neko vrijeme znala da je namjerava pitati.

“Da”, kaže ona. “Čim stigne sudska odluka.”

On je zagrli, poljubi i dok ona ovija ruke oko njegova vrata i sklapa oči, negdje duboko u glavi začuje glas Rose Madder: Svi su računi sad podmireni... a ako ne zaboraviš stablo, to neće ionako biti važno.

Ma koje stablo? Stablo života? Stablo smrti? Stablo znanja? Stablo dobra i zla?

Rosie zadrhti i zagrli jače svog budućeg supruga, a kad on rukom uhvati njezinu lijevu dojku, ona se zapanji time kako joj srce brzo tuče ispod nje.

Koje stablo?

2

Vjenčaju se kod matičara. Obred se održi na pola puta između dana zahvalnosti i Božića, deset dana nakon stoje sudska presuda o razvodu od Normana Danielsa zbog neodazivanja postala pravomoćna. Prve noći kao Rosie Steiner, probude je suprugovi krikovi.

“Ne smijem gledati u nju!” on vrišti u snu. “Nije joj važno koga će ubiti! Nije joj važno koga će ubiti! Molim te, ne možeš li učiniti nešto da prestane VRIŠTATI?” A tad, tiše, sve tiše: “Što ti je u ustima? Kakve su to ni ti?”

Tad su bili u jednom newyorškom hotelu, noćili na putu za St Thomas gdje će provesti dvotjedni medeni mjesec, ali iako nije ponijela plavi paketić, na dnu torbice koju je donijela iz egipatskog sužanjstva ima keramičku bočicu. Neki instinkt - u ovom slučaju, pomisli ona, mogao bi poslužiti i naziv ženska intuicija - ju je na to natjerao. Poslužila se njome u još dvije prilike nakon ovakvih noćnih mora, pa idućeg jutra, dok se Bili brijao, ona ubaci posljednju kap u njegovu kavu.

Mora dostajati, pomisli ona poslije kad baci bočicu u zahod i povuče vodu. Ako neće, ipak će morati.

Medeni mjesec je predivan - puno sunca, puno dobrog seksa, nijedno ne sanja ružne snove.

3

U siječnju, dana kad su zapusi vjetrom nošena snijega stigli jureći preko ravnica i zameli grad, test za rano otkrivanje trudnoće kaže Rosie Steiner što ona već zna: da će dobiti dijete. A zna i još nešto, što joj test ne može reći: da će biti djevojčica.

Caroline naposljetku stiže.

Svi su računi podmireni, pomisli glasom koji nije njezin dok stoji kod prozora njihova novog stana i gleda snijeg. Podsjeća je na maglu one noći u Bryant Parku, kad su stigli kući i otkrili da ih Norman čeka.

Aha, aha, aha, pomisli ona, jer joj je ta misao već dosadila; ponavlja se učestalošću melodije koja ne da mira i ne izlazi iz glave. Podmireni su dok se sjećam stabla, je li tako?

Ne, odgovara luđakinja, glasom tako smrtonosno jasnim da se Rosie okrene na peti, a srce joj zlopatno tuče sve do sredine čela, na trenutak uvjerena da je Rose Madder s njom u sobi. No iako je glas još ondje, soba je prazna... Ne... nego dok se budeš uspijevala kontrolirati. Dok ti to bude uspijevalo. No oboje se svodi na isto, zar ne?

“Izlazi”, kaže ona praznoj sobi a njezin promukli glas zadrhti. “Izlazi, gaduro. Ne prilazi mi. Odlazi iz mog života.”

4

Njezina djevojčica teška je 3,8 kilograma. Pa iako je Caroline njezino tajno ime i uvijek će biti, ime koje je zapisano na rodnom listu je Pamela Gertrude. Isprva se Rosie protivi i kaže da s njihovim prezimenom poslije njezina drugog imena ono postaje neka vrsta književne igre riječima. Ona zahtijeva, ali bez puno žara, da se zove Pamela Anna.

“Ma daj”, kaže Bili, “to zvuči kao voćni desert u nekom otrcanom kalifomijskom restoranu.”

“Ali-”

“I neka te ne muči Pamela Gertrude. Kao prvo, nikad neće čak ni najboljim prijateljicama reći da joj je srednje ime Gert. Možeš se kladiti u to. A kao drugo, spisateljica o kojoj govoriš je ona koja je rekla ruža je ruža je ruža. Ne vidim boljeg razloga da se zadrži neko ime.” I tako su ga zadržali.

5

Nedugo prije no što je Pammy navršila dvije godine, njezini roditelji odluče kupiti kuću u predgrađu. Tad su je već mogli priuštiti; oboje su napredovali u poslu. Krenu od hrpe brošura i polako izluče desetak mogućnosti, pa šest, pa četiri, pa dvije. I tu iskrsnu problemi. Rose želi jednu; Billu se više sviđa druga. Razgovor se pretvara u raspravu jer Gertrude Stein, slavna američka spisateljica. se njihova stajališta razilaze, rasprava eskalira u svađu - nažalost, ali ništa neobično; čak i najbolji i najskladniji brak nije imun na povremene okršaje... ili nadmetanje u urlanju.

Po svršetku ovog nadmetanja, Rosie odjuri u kuhinju i počne pripremati večeru. Najprije gume pile u pećnicu, pa pristavi vodu za kukuruz u klipu koji je kupila svjež na kiosku uz cestu. Malo poslije, dok čisti krumpir na radnoj plohi pokraj pećnice, Bili izađe iz dnevne sobe, gdje je gledao fotografije dviju kuća koje su izazvale tu neuobičajenu razmiricu između njih... a ustvari razmišljao o njihovu rječkanju.

Ona se ne okrene začuvši njegove korake kao što inače čini, a ne okrene se ni kad se on sagne i poljubi je u zatiljak.

“Oprosti mi što sam vikao na tebe zbog kuće”, reče on tiho. “I dalje smatram da je ona u Windsoru bolja za nas, ali mi je iskreno žao da sam povisio glas.”

On pričeka njezin odgovor, a kad ga ne dobije, okrene se i žalosno odvuče iz sobe, vjerojatno misleći da se ona još ljuti. Ali se ona ne ljuti; bijes ni na koji način ne opisuje njezino trenutačno duševno stanje. Ona je bijesna kao ris, ubojito bijesna, a njezina šutnja nije djetinjasto 'durenje', nego gotovo mahniti pokušaj

(sjeti se stabla)

da se obuzda da ne pograbi lonac vruće vode sa štednjaka, okrene se i baci mu ga u lice. Jasna slika koju vidi u glavi sumorna je i turobno privlačna: Bili tetura, vrišti, a koža mu poprima boju koju još nekad vidi u snovima. Bili grebe po obrazima dok prvi mjehuri počinju izbijati na koži iz koje se puši.

Njezina lijeva ruka tržne se u smjeru drška lonca, i te noći, dok je ležala besana u krevetu, četiri riječi su joj se neprekidno ponavljale u glavi: vraćam milo za drago.

6

Idućih dana, ona počine kao opsjednuta gledati u svoje ruke, i lice, no uglavnom u ruke, jer će ondje početi.

Gdje će što početi? Ne zna, točno... ali zna da će prepoznati (stablo) kad vidi.

Otkrije mjesto koje se zove 'Elmovo bejzbolsko vježbalište'⁶⁶ na zapadnoj strani grada i počinje ondje redovito odlaziti. Većina klijentele su muškarci u ranoj srednjoj dobi koji pokušavaju održati svoje fakultetske rezultate ili srednjoškolci voljni potrošiti pet dolara za povlasticu da se nakratko mogu pretvarati da su Ken Griffey ml. ili Big Hurt. Ponekad bi neka od njihovih djevojaka izvela nekoliko udaraca, no uglavnom su djevojke bile ukras, stajale pokraj zaslona ili nešto skupljeg 'Prvoligaškog tunela' i gledale. Ima tu i nekoliko žena od trideset i kusur godina čiji se udarci odmah zabiju u zemlju ili odu u aut. Nekoliko? Zapravo nijedna, osim ove gospođe kratke smeđe kose i blijedog, ozbiljnog lica. Pa se dečki šale i smijulje i gurkaju jedan drugog laktom i okreću kape naopako da bi pokazali kako su opaki, a ona uopće ne obraća pozornost na njih, ni na njihov smijeh ni na to kako pomnjivo odmjeravaju njezino tijelo koje se lijepo oporavilo poslije poroda. Lijepo? Za komada u godinama (govore si) prava je bomba, čvrsta kao kamen.

Nakon stanovitog vremena, prestanu se smijati. Prestanu jer je ta gospođa u majicama bez rukava i širokim sivim hlačama, nakon početničke nespretnosti i promašaja (nekoliko je puta dobila udarac od tvrde gumene loptice koje se izbacuju strojno), počela izvoditi dobre a uskoro i sjajne udarce.

“Ženska ga drapa bez stida”, reče jedan od njih jednog dana kad Rosie, zadihana i zajapurena, kose zalizane od lica u obliku vlažne kacige, odere tri izvrsna udarca, jedan za drugim, cijelom duljinom tunela žicanih stijenki. Pri svakom udarcu ispusti visok, jeziv uzvik, poput Monice Seleš kad servira as. Zvuči kao da joj je lopta učinila nešto nažao.

“A i stroj je prolupao”, reče drugi kad stroj za izbacivanje loptica skutren u središtu tunela iskašlje loptu brzinom od stotinu dvadeset kilometara na sat. Rosie ispusti svoj mučni krik, glave nagnute skoro do ramena i izboči kukove. Lopta se vrati na suprotnu stranu, brzo. Udari u žičani zid šezdesetak metara niže u tunelu, još u uzlaznoj putanji, i izboči zelenu tkaninu prije no što padne i pridruži se ostalima koje je već pogodila.

“Kako je samo snažno raspalila”, naruga se treći. Izvadi cigaretu, tutne je u usta, izvadi kutiju šibica i upali jednu. “Dobiva-”

Ovaj put Rosie doista vrisne - poput kreštanja neke gladne ptice - i lopta sijevne niz tunel u obliku bijele crte. Udari u žičanu mrežu... i prođe kroz nju. Rupa koju je ostavila za sobom sliči rupi koju bi za sobom mogao ostaviti metak ispaljen izbliza.

Onaj dečko s cigaretom zastane kao ukopan, upaljena šibica mu oprlji prste. “Što si ono rekao, bratac?” blago upita prvi mladić.

7

Poslije mjesec dana, uskoro nakon što se vježbalište zatvorilo te sezone, Rhoda Simmons naprasno prekine Rosie dok je čitala novu knjigu Glorie Naylor i reče joj da je za taj dan gotovo. Rosie se usprotivi da je prerano. Rhoda se složi, ali reče da Rosie gubi izražajnost: bolje da predahneš do sutra, reče.

“Aha, a ja želim završiti danas”, reče Rosie. “Još samo dvadeset stranica. Rho, želim završiti tu prokletu knjigu.”

“Sve što sad učiniš morat će se ionako ponoviti”, reče Rhoda tonom koji nije trpio prigovora. “Ne znam dokle te sinoć Pamelacita držala budnom, ali danas ti više ne ide.”

8

Rosie ustaje i prolazi kroz vrata, povuče ih tako snažno da ih je skoro iščupala iz njihovih debelih tihih šarki. A tad, u kontrolnoj sobi, pograbi naglo prestravljenu Rhodu Simons za ovratnik njezine proklete bluze od Norme Kamali i tresne joj licem o kontrolnu ploču. Koljenasti prekidač sprši njezin patricijski nos poput zubaca viljuške za roštilj. Krv prska posvuda, kuglice krvi stvaraju se na staklu studijskog prozora i slijevaju u ružnim tracima grimizne boje.

“Rosie, ne!” vrišti Curi Hamilton. “Bože moj, što to radiš?”

Rosie zakvači nokte za Rhodino grlo i razdere ga, gurne lice u vrući mlaz krvi, želeći se okupati u njemu, želeći krstiti taj novi život protiv kojeg se tako budalasto borila. A nema potrebe odgovoriti Curtu; ona odlično zna što čini, vraća milo za drago, eto što čini, vraća milo za drago, Bog pomogao svakome tko se nađe na krivoj strani kad ona bude svodila račune. Bog pomogao-

9

“Rosie?” Pozove je Rhoda na interfon i prene iz tog užasnog no duboko privlačnog sanjarenja. “Dobro si?”

Obuzdaj se, mala Rosie.

Obuzdaj se i sjeti se stabla.

Ona spusti pogled i shvati da je olovka koju je držala sad u dva komada. Zapilji se u njih nekoliko trenutaka, duboko dišući, pokušavajući umiriti svoje ustreptalo srce. Kad je osjetila da može govoriti više-manje smirenim tonom glasa, ona reče: “Aha, dobro sam. Ali ti si u pravu, zbog male sam bila budna dokasno i umorna sam. Zatvorimo dućan.”

“Pametna cura”, kaže Rhoda, a žena s druge strane stakla - žena koja skida slušalice malčice uzdrhtalim rukama - pomisli, Ne. Nije pametna. Ljuta. Ljuta cura.

Vraćam milo za drago, šapne glas duboko u njezinoj glavi. Prije ili poslije, mala Rosie, vraćam milo za drago. Željela ti to ili ne, vraćam milo za drago.

10

Očekuje da će te noći ležati budna, ali poslije ponoći nakratko zaspi i sanja. Sanja o stablu, onom stablu, a kad se probudi pomisli: Nije ni čudo što mi je bilo tako teško shvatiti. Nije ni čudo. Čitavo sam vrijeme mislila na pogrešno stablo.

Leži pokraj Billa, gleda u strop i razmišlja o snu. U njemu je čula zvuk galebova iznad jezera, plač i Billov glas. Bit će dobro budu li normalni, govorio je Bili. Ostanu li normalni i ne zaborave stablo.

Ona zna što joj je činiti.

11

Idućeg dana nazove Rhodu i kaže joj da neće doći na snimanje. Početak gripe, reče. Tad se odveze po autocesti 27 prema jezeru, ovaj put sama. Na sjedištu pokraj nje je njezina stara torbica, ona koju je donijela iz egipatskog sužanjstva. U ovo doba dana i godine ima cijelo izletište za sebe. Skine cipele, stavi ih ispod izletničkog stola i krene sjeverno kroz plićak na rubu jezera, kao što je učinila s Bili om kad ju je doveo ovdje prvi put. Mislila je da će imati problema da nade zaraslu stazu koja je vodila do obale, ali nije. Dok se verala po njoj zabijajući nožne prste u šljunčani pijesak, upita se u koliko je snova kojih se nije sjećala došla ovdje otkad su počeli njezini bjesovi. Dabome, nije bilo načina to doznati, a nije ni važno.

Na vrhu staze je neravna čistina a na čistini srušeno stablo - ono kojeg se naposljetku sjetila. Nikad nije zaboravila ono što joj se dogodilo u svijetu slike, i ona sad shvati, bez trunke iznenađenja, da je ovo stablo isto ono koje se srušilo preko staze koja je vodila do Dorcasina 'šipkova stabla'.

Ugleda lisičji brlog ispod prašnjavog buketa korijena na lijevom kraju stabla, ali je prazan i izgleda staro. Ona ipak ode do njega, pa klekne - nije sigurna hoće li njezine klecave noge izdržati puno dalje.

Otvori torbicu i istrese ostatke svog starog života na zaštitni pokrov od lišća. Ispod zgužvanih priznanica iz praonica rublja i odavno zastaijelih potvrda, ispod popisa za kupovinu s riječima

SVINJSKI KOTLETI!

na vrhu, podcrtanih, napisanih štampanim slovima i istaknutih uskličnikom (svinjski kotleti oduvijek su bili najmilija Normanova hrana), je plavi smotuljak s uzorkom crvenkasto-ljubičastih kapi.

Zadrhti, počne plakati - djelomice zato što je djelići njezina starog, bolnog života žaloste a djelomice zato što se silno boji da joj je novi ugrožen - ona počne rukama kopati rupu u zemlji u podnožju srušenog stabla. Kad je bila dvadesetak centimetara duboka, ona položi paketić pokraj nje i otvori ga. Sjemenka je još ondje, okružena zlatnim krugom prstena njezina prvog supruga.

Stavi sjemenku u rupu (sjemenka je zadržala magične osobine; prsti joj obamru čim ju je dotaknula) a tad ponovno položi prsten oko nje.

“Molim te” kaže, ne znajući da li zapravo moli ni kome je molitva namijenjena ako se moli. U svakom slučaju, molitva joj bi uslišena, na neki način. Začuje se oštro kevtanje. U njemu nema sažaljenja, samilosti, nema nježnosti. Nestrpljivo je. Ne zajebavaj se sa mnom, poručuje.

Rosie podigne pogled i ugleda lisicu na drugoj strani čistine: stoji nepomično i gleda je, podignuta repa. Zari se poput luči na pozadini oblačnog sivog neba.”Molim te”, ponovi ona tihim, izmučenim glasom. “Molim te, ne dopusti mi da budem to čega se bojim. Molim te... samo mi pomozi da obuzdam svoju ćud i da ne zaboravim stablo.”

Ne začuje ništa što bi mogla protumačiti kao odgovor, čak ni jedan od onih nestrpljivih kevtaja. Lisica samo stoji ondje, isplažena jezika i dašće. Rosie se čini da se kesi.

Ponovno pogleda u prsten koji je okruživao sjemenku, a tad ga prekrije mirisnim sagom zemlje.

Jedna za moju kraljicu, pomisli ona, jedna za dvorsku damu, a jedna za djevojčicu koju ostaviše u kući samu. Jedna za Rosie.

Ona natraške ode do ruba čistine, do početka staze koja će je odvesti natrag do jezera. Kad se našla ondje, lisica brzo otapka do srušenog stabla, onjuši mjesto gdje je Rosie zakopala prsten i sjemenku i tad legne ondje. Još dašće i još se kesi (Rosie je sad sigurna da se kesi), još gleda u Rosie svojim crnim očima. Mladunci su otišli, kažu te oči, i lisjak koji mi ih je podario je otišao. Ali ja, Rosie... ja čekam svoju priliku. Iako je potrebno, vraćam milo za drago.

Rosie traži ludilo ili razum u tim očima... i ugleda oboje.

Tad lisica spusti svoju lijepu njušku na svoj lijepi rep, sklopi oči i kao da zaspi. “Molim te”, šapne Rosie, posljednji put i tad ode. Dok se vozi niz Skyway, na povratku u ono što se nada da je njezin život, baci posljednji dio svog starog života - torbicu koju je donijela iz sužanjstva - kroz prozor automobila u zaljev Coori.

12

Bjesova je nestalo.

Dijete, Pamela, daleko je od odrasle, ali je dovoljno stara da ima vlastite prijatelje, da su joj narasle pupaste grudi, i da ima mjesečnicu. Dovoljno stara da se ona i njezina majka prepiru zbog odjeće i izlazaka i neizlazaka i njezinih postupaka i s kim se smije viđati i koliko dugo. Razdoblje tornada Pamina puberteta još nije počelo, ali Rosie zna da dolazi. No gleda na to staloženo jer je bjesova nestalo.

Billova je kosa uglavnom posijedjela i prorijedila se.

Rosie je još smeđokosa. Nosi jednostavnu frizuru, spuštenu na ramena. Katkad je podigne, ali nikad ne plete pletenicu.

Godine su prošle otkad su bili na izletu na obali jezera, pokraj autoceste 27; Bili kao da je zaboravio na to kad je prodao svog Harley Davidsona, a prodao je Harleya jer, kako reče: “Rosie, refleksi su mi prespori. Kad užici postanu opasnost, vrijeme je prekinuti s njima.” Rosie ne osporava tu izjavu, ali joj se čini da je Bili zajedno s motorom prodao golemi paket uspomena i ona za njima žaluje. Kao da je velik dio njegove mladosti bio u prtljažnim torbama tog motora, a on ih je zaboravio pregledati i izvaditi je prije no što je jedan simpatičan mladić iz Evanstona odvezao motor.

Više ne odlaze na izlete, ali jednom godišnje, uvijek u proljeće, Rosie odlazi sama. Promatrala je kako mlado stablo raste u sjeni srušenog, od grančice do grane pa do jedre mladice glatkog, ravnog debla i samopouzdanih grana. Promatrala je kako se diže, godinu za godinom, na čistim gdje sad ne skakuće mladunčad. Sjedne ispred njega u tišini, nekad čak i sat vremena, ruku uredno sklopljenih u krilu. Ne dolazi se klanjati ili moliti, ali osjeća u tom obredu nešto ispravno, osjećaj ispunjenja dužnosti, nekog neizrečenog obnavljanja zavjeta. Pa ako joj dolazak ovdje pomaže da nekome ne učini nešto nažao - Billu, Pammy, Rhodi, Curtu (Rob Lefferts nije problem; kad je Pammy navršila pet godina, umro je tiho od srca) - znači da je to dobro utrošeno vrijeme.

Kako ovo stablo raste pravilno! Njegove mlade grane već su zaogrnute uskim lišćem tamnozelene nijanse a u posljednje dvije godine primijetila je bljeskove boje duboko u njegovu lišću - cvjetovi koji će kasnije postati voće. Kad bi netko nabasao na ovu čistinu i pojeo voće, Rosie je bila uvjerena da bi posljedica bila smrt i to užasna smrt. To je muči, s vremena na vrijeme, ali dok ne ugleda znakove da su drugi ljudi ondje bili, ne brine previše. Dosad nije vidjela takvih znakova, nijednu limenku piva, kutiju cigareta ili papirić od kaugume. Sad joj nije teško doći ovdje i sklopiti svoje čiste, neumrljane ruke u krilu, gledati u stablo svog bijesa i izrazite mrlje grimizne boje koje će poslije postati omamljujuće slatko voće smrti.

Kadšto dok sjedi ispred tog stabalca, ona pjeva. “Ja sam zapravo Rosie”, pjeva ona, “i ja sam Rosie stvarna... vjerujte mi... na svijetu mi nema ravne...”

Naravno, nije tako, osim za ljude koji joj nešto znače u životu, ali budući da su to jedini ljudi do kojih joj je stalo, to je u redu. Svi su računi podmireni, kako bi rekla žena u zatu. Stigla je u sigurnu luku, i tih proljetnih jutara pokraj jezera, dok bi sjedila na travom obrasloj, tihoj čistini koja se nije nimalo promijenila svih ovih godina (kao na lošoj slici kakvu se može naći u nekoj antikvarnici ili zalagaonici), podvinutih nogu, ona bi katkad osjetila takvu silnu zahvalnost da bi joj se učinilo daj oj srce neće izdržati. Zbog te zahvalnosti pjeva. Mora zapjevati. Nema izbora.

A kadšto ona lisica - sad stara, odavno već nerotkinja, sjajnog repa prošaranog sjedinama - dođe do ruba čistine i stane ondje i kao da sluša Rosienu pjesmu. Dok tako stoji, njezine crne oči ne poručuju Rosie ništa određeno, ali je nemoguće ne primijetiti zdrav, star i bistar um iza njih.

10. lipnja 1993 - 17. studenoga 1994.

KRAJ

Notes

[←1]

Roman Paula Sheldona, pisca serije knjiga o Misery, iz istoimenog romana Stephena Kinga.

[←2]

Winnie the Pooh - glavni lik dječjih knjiga pisca A. A. Milnea. Winnie the Pooh je medvjed, ne posebice pametan a ni hrabar, ali je veseo i ljubazan i ima puno prijatelja. Voli skladati i pisati pjesme, a omiljena hrana mu je med.

[←3]

Gruba spužvica za ribanje posuđa.

[←4]

Kratica od Young, Women’s Christian Association, organizacija koja u mnogim zemljama osigurava smještaj ženama.

[←5]

U slobodnom prijevodu 'Kupica'.

[←6]

Smjesa želatine, šećera i voćne arome, rastopljena u vrućoj vodi pa ohlađena dok se ne zgusne.

[←7]

Televizijska emisija o country i western glazbi.

[←8]

U originalu Ms. kratica koja za razliku od Miss i Mrs ne govori o bračnom statusu, čita se Miz.

[←9]

Meksičko jelo od tortila punjenih sirom i mješavinom začina i pečenih u puno ulja

[←10]

Štale su u Americi crvene boje.

[←11]

Vruća šalica.

[←12]

Grad slobode - zajmodavnica i zalagaonica.

[←13]

Vrsta kockarske igre s dvije kocke u kojoj pobjeđuje sedmica.

[←14]

Lik iz crtanog filma.

[←15]

Peter Tosh (pravim imenom Winston Hubert McIntosh; 1944.-1987.), jedan od pionira reggae glazbe i rastafarijanskog pokreta, osnovao grupu The Wailers s Bo bom Marleyom i Bunnvjem Wailerom. Ubijen 1987. godine.

[←16]

Industrijski kolač, krajnje nezdrava, sintetska hrana.

[←17]

Brod kojim su 1620. godine u Ameriku doplovili prvi europski useljenici.

[←18]

Vrsta mineralne vode.

[←19]

Divovska raža; manta.

[←20]

Kratica za Digital Audio Tape - digitalna audiovrpca.

[←21]

Tatina kuhinja - govedina iz Kansas Cityja.

[←22]

Naziv za zaposlenike jednog poznatog osiguravajućeg društva.

[←23]

Naziv lijeka od vrste ibuprofena.

[←24]

Poznati šlager. Ovi bi stihovi otprilike značili: “Ružo skitalice... Ružo skitalice... kud skitaš... nitko ne zna... divlja i nošena vjetrom... tako si rasla... tko može zadržati... Ružu skitalicu.”

[←25]

Norman Bates, psihopatski podvojeni lik iz Hitchcockova filma Psiho.

[←26]

Vrsta kaugume.

[←27]

Vrsta igre slična bejzbolu, samo što se igra na manjem igralištu i s većom i mekšom loptom.

[←28]

Čovječuljak u cilindru.

[←29]

Neprofitna organizacija koja osigurava besplatno zdravstveno osiguranje vlasnicima njezinih kartica.

[←30]

Aparat za pravljenje pletenica i konjskih repova.

[←31]

Cvrčak iz Pinocchija, kod nas preveden kao Cvrčak Cvrčo.

[←32]

Utrka je počela; iz pozadine stiže Ponos... Tuga skreće u prvu stazu.

[←33]

Vrsta slatkiša.

[←34]

Parafraza poznate pjesmice 'Stancivnici male farme, ija-ija-je'.

[←35]

Kmart - lanac jeftinih robnih kuća.

[←36]

Debbie osvaja Dallas, jedan od prvih tvrdih pornofilmova.

[←37]

Sprej za kratkotrajno osljepljivanje napadača.

[←38]

Quod erat demonstrandum, lat. - što je trebalo dokazati.

[←39]

Epizoda iz knjige Charlesa Dickensa Božična priča'. Riječ je, naravno, o nadgrobnom kamenu sa Scroogeovim imenom, kao znak upozorenja.

[←40]

Stil u američkoj umjetnosti, a dobio je naziv po dvojcu koji ga je izmislio. Prikazuje prizore iz svakodnevice američkog života u 19. stoljeću.

[←41]

Poznata tvrtka za prodaju sjemenja i sjemenog bilja.

[←42]

Američka streličarka (1860.-1926.), članica Wild West Showa Buffalo Billa. Poznati mjuzikl Annie Get Your Gun temelji se na njezinu liku i životu.

[←43]

Hire the handicapped (zaposlite invalide) je česti slogan na američkoj televiziji i plakatima, a nastavak 'zabavno ih je gledati' jedna je od mnogih grubih šala smišljenih na tu temu.

[←44]

Vrsta škotskog viskija.

[←45]

Sredstvo protiv bolova.

[←46]

Kratica od phencydidine hydrochloride; anestetik koji se daje životinjama a neki ga ljudi upotrebljavaju kao halucinogenu drogu.

[←47]

U ovom ćeš znaku pobijediti (lat.).

[←48]

Vrsta prsnih karamela.

[←49]

Lanac trgovina s kućnim potrepštinama, malo skuplji od drugih trgovina, ali s duljim radnim vremenom.

[←50]

Ako su dva prva slova ista/ispusti oba i izgovori ime/recimo Barry-Barry, ispusti B, oh-Arry/jedina iznimka tom pravilu.

[←51]

Časopis malog formata za crnce i o crncima, jedan od najstarijih i najuglednijih.

[←52]

Sljedbenici Rosa Perota, nezavisnog kandidata na predsjedničkim izborima 1992. koji je pokušao stvoriti treću stranku u SAD-u.

[←53]

Hump (slang) - tucati se, poševiti.

[←54]

Igra u kojoj igrači, držeći se za ruke, stanovito vrijeme trče, voze se na koturaljka- ma ili na klizaljkama, a tad prvi u redu naglo promijeni smjer pa se kraj repa zanese ili otkine.

[←55]

Lik iz crtanog filma, silno kratkovidan, koji uvijek sretno izbjegne smrtnu opasnost a da ne zna da mu je prijetila.

[←56]

Neman koju je ubio Beowulf u istoimenom staroengleskom spjevu.

[←57]

Vidio sam je kako šta/vidio sam je prvi put, znate/ljepuškasta cura, stoji sama/hej, ljepotice, da te povezem kući?

[←58]

Poznati američki komičar pogana jezika (rođen 1957.).

[←59]

Jedan od najranijih televizijskih lutkara.

[←60]

Sredstvo za omekšavanje vode.

[←61]

Parafraza rime iz dječje igre Simon Says.

[←62]

Vrsta pilula protiv bolova.

[←63]

Aluzija na biblijsku priču o babilonskom sužanjstvu Židova u doba Jude, kad se dio Židova sklonio u Egipat, a po oslobođenju od Babilona vratio u Palestinu.

[←64]

Tisuću jutara.

[←65]

Typhoid Mary, nadimak Mary Mallon (umrla 1938.), kuharice koja je donijela tifus u New York.

[←66]

Battingcages-ograđeni paravani na kojima bejzbolski bacači vježbaju, a koji zadržavaju i promašene udarce.