STEPHEN

KING

SALEMOVO

Preveo Vladan Stojanović

Beograd, 2009.

Naziv originala:

Stephen King

‘SALEM’S LOT

Copyright © by Stephen King, 1975

Introduction copyright © 2005 by Stephen King

Photographs copyright © 2004 by Jerry N. Uelsmann

Copyright © za srpsko izdanje Alnari d.o.o. 2007

Za Naomi Rejčel King

“...data obećanja.”

Uvod u 'Salemovo'

Iz pera Stivena Kinga

Moj tast je u penziji. Dok je radio za Mejnsko odeljenje za usluge građanstvu, držao je mangupski natpis u kancelariji. NEKAD NISAM IMAO DECE, ALI SAM IMAO OSAM IDEJA. SAD IMAM OSMORO DECE I NEMAM NI-JEDNU IDEJU. Dopadao mi se zato što sam nekad imao gotovo dve stotine ideja o umetnosti i umeću pisanja (dvesta pedeset u naročito dobrim danima) i nijedan objavljeni roman. Sad imam pedesetak objavljenih naslova i samo jednu ideju o beletristici; seminar vašeg omiljenog pisca o pisanju najverovatnije ne bi trajao duže od petnaest minuta.

Jedna od ideja iz “zlatnog doba nemog filma” jeste da je moguće ukrstiti mit o vampirskom sizerenu iz Drakule Brema Stokera s naturalističkom prozom Frenka Norisa [1] i EC [2] horor stripovima, u kojima sam toliko uživao u detinjstvu... da bi se dobio veliki američki roman. Ne sudite mi prestrogo, zato što sam tada imao dvadeset tri godine, diplomu učitelja, na kojoj se mastilo još nije osušilo, i osam objavljenih priča. Raspolagao sam ludačkim samopouzdanjem, da i ne govorimo o potpuno neutemeljenom osećanju sopstvene važnosti. To nije sve, imao sam i suprugu s pisaćom mašinom, ljubitelja mojih priča. Pokazaće se da su poslednje dvestvari, koje sam tada uzimao zdravo za gotovo, bile najvažnije od svih.

Da li sam zaista mislio da je moguće ukrstiti Drakulu s Pričama iz kripte i dobiti Mobija Dika? Jesam, dabome da jesam. Zamislio sam odeljak na početku s nazivom “Ekstrakta”, koji bi se sastojao od zabeležaka, novinskih članaka i epigrama o vampirima, po ugledu na ono što je Melvil napisao o kitovima na početku svoje knjige. Možda će vas zanimati da li me je pokolebao podatak da je Melvil za života prodao samo dvanaest primeraka Mobija Dika? Ni najmanje. Jedna od mojih ideja bila je da romanopisac mora gledati daleko i visoko,to jest da takva duhovna veličina nema kad da razmišlja o ceni jaja na pijaci. (Moja žena se s tim ne bi složila. Sumnjam da bi gospođa Melvil podržala taj stav.)

U svakom slučaju, dopala mi se ideja o pisanju vampirske pripovesti koja bi bila protivteža Stokerovoj, koja zaslužuje mesto u istoriji kao najoptimističnija strašna priča svih vremena. Narod u malom i zabitom kutku Evrope, Transilvaniji, plašio se i poštovao grofa Drakulu, sve dok on nije počinio kobnu grešku i krenuo na put. U Londonu se, a gde bi drugde, susreo s ljudima i ženama od nauke i razuma. Dočekao ga je Abraham van Helsing, poznavalac transfuzije, Džon Sjuard, koji je čuvao dnevničke zabeleške na fonografskim cilindrima, Mina Harker, koja je svoje misli zapisivala stenografskim znacima, što joj je obezbedilo mesto sekretarice kod Neustrašivih lovaca na vampire.

Stokerova fascinacija savremenim izumima i otkrićima je očigledna, baš kao i osnovna poruka njegovog romana: u sukobu stranca, otelotvorenja mračnih sila, s grupom dobro odgojenih, vrlih Britanaca naoružanih poslednjim kricima nauke, sile tame nemaju nikakve šanse. Drakula je oteran sa britanskog imanja Karfaksa u Transilvaniju. Tamo je proboden kocem u sumrak. Lovci na vampire su platili cenu pobede – valja odati priznanje Stokerovom geniju – ali njihova konačna pobeda nije dolazila u pitanje.

Kad sam 1972. godine seo da napišem moju verziju priče, koja je više dugovala zlokobnoj jevrejsko-američkoj mitologiji Vilijama Gejnsa [3] i Ala Feldštajna [4] nego rumunskim bajkama, video sam drugačiji svet, u kom su sve drangulije koje je Stoker nekad posmatrao s čudesnom nadom postale mračne i izuzetno opasne. Moj svet se davio u sopstvenim otpadnim vodama. Postao je zavistan od sve skromnijih energetskih izvora i suočen ne samo s nuklearnim oružjem već i sa njegovim širenjem (hvala bogu što velike terorističke operacije u to doba nisu bile na horizontu). Uviđao sam da živim u društvu na drugom kraju tehnološke duge. Prihvatio sam se zadatka da napišem knjigu koja bi odražavala tu turobnu ideju, onu u kojoj bi vampiri pojeli neustrašive lovce za doručak. (Svaki poznavalac vampira zna da oni doručkuju u ponoć, zar ne?)

Stigao sam do tristote strane novog rukopisa – pod prvobitnim nazivom Drugi dolazak – kad je objavljena Keri i kad je moja prva ideja o pisanju romana uzela maha. Proći će godine pre nego što budem čuo aksiom Alfreda Bestera [5] “Knjiga gospodari”, ali nisam ni morao. Naučio sam ga pišući roman koji je na kraju nazvan Salemovo. Pisac može nametnuti kontrolu nad štivom, ali je to krajnje loša ideja. Pisanje kontrolisanog štiva se zove planiranje zapleta. Zavežite pojas i pustite da priča poleti... to je pripovedanje. Pripovedanje je prirodno kao disanje; planiranje zapleta je književna varijanta disanja veštačkim plućima.

Mutna sećanja na gradiće Nove Engleske (znao sam kakvi su, pošto sam odrastao u jednom od njih), navele su me na zaključak da Drakulamora trijumfovati u sukobu sa slabašnim zatočnicima racionalnog sveta. Nisam ni slutio da se moji likovi neće zadovoljiti statusom slabašnih zatočnika. Oživeli su i počeli da rade na svoju ruku. Ponekad su to bila pametna, a ponekad nepromišljeno smela dela. Kraj Stokerovog Drakule dočekuje više junaka nego kraj Salemova,uprkos tome i mimo volje autora, ova poslednja predstavlja iznenađujuće optimističku knjigu. Drago mi je zbog toga. Danas vidim sva ulubljenja i izbočine na branicima, sve ogrebotine na koži, delo neiskusnog zanatlije, novajlije u poslu, ali ima tu i nekoliko snažnih i pregršt krajnje elegantnih stranica.

Dabldej je izdao moj prvi roman. Ugovor je predviđao objavljivanje drugog. U to doba sam završio ovaj i još jedan. Onaj drugi sam smatrao “ozbiljnim” delom. Nazvao sam ga Radovi na putu. Predstavio sam ih uredniku, Bilu Tompsonu. Oba su mu se svidela. Ručali smo i krenuli u Dabldej pešice. Ništa nismo odlučili. Zaustavili smo se negde na uglu Park avenije i Pedeset četvrte ulice, na semaforu. Konačno sam se osmelio da pitam Bila, koju od dve knjige bi prvo objavio.

Rekao je: “Radovi na putu bi verovatno izazvali ozbiljno interesovanje. Drugi dolazak je Gradić Pejton s vampirima. Čita se lako i sa zadovoljstvom. Mogao bi biti bestseler. Ipak, ima tu jedan problem.”

“Kakav problem?”, pitao sam kad se upalilo zeleno svetlo. Gomila oko nas poče da se kreće.

Bil zakorači na asfalt. U Njujorku ne propuštate zeleno svetlo na semaforu, pa makar donosili najvažnije životne odluke. Ova je -trebalo je da to još onda osetim – bila jedna od onih koje određuju ostatak života. “Bićeš obeležen kao horor pisac”, rekao je.

Toliko mi je laknulo, da sam se nasmejao. “Baš me briga kako će me zvati, dok čekovi redovno stižu”, rekao sam. “Objavićemo Drugi dolazak.”To smo i učinili. Ime smo prvo promenili u Jerusalemovo (zato što što je moja žena Tabi rekla da Drugi dolazak zvuči kao naslov seks priručnika ), a zatim u Salemovo (zato što je neki glavonja iz Dabldeja rekao da Jerusalemovo upućuje na delo religioznog sadržaja). Obeležili su me kao horor pisca. Nikad se nisam trudio da potvrdim ili opovrgnem tu etiketu, zato što sam je smatrao nevažnom. Bilo je od nje neke vajde. Knjižari su, njoj zahvaljujući, lakše razvrstavali moje knjige na policama.

Odonda sam napustio sve ideje o pisanju izuzev jedne. (Mislim da mi se javila u sedmoj godini.) Nje ću se, kako stvari stoje, držati do samog kraja. Lepo je pričati priču, a još bolje kad ima onih koji bi je slušali. Mislim da je Salemovo,pored svih nedostataka, jedna od valjanih, jedna od jezovitih pripovesti. Dopustite mi da vam je ispričam, ako je dosad niste čuli. Ako jeste, pustite me da vam je još jednom ispričam. Ugasite televizor – u stvari, zašto ne biste pogasili sva svetla izuzev onog pored vaše omiljene fotelje? Pričaćemo o vampirima, opkoljeni senkama u polutami. Mislim da mogu da vas ubedim u njihovo postojanje, zato što sam i sam verovao u to dok sam pisao ovu knjigu.

Central Lovel, Mejn

15. jun 2005. godine

Beleška pisca

Niko sam ne piše ovako dug roman. Iskoristiću priliku da se zahvalim nekim ljudima koji su mi pomogli oko ovog. G. Everetu Makačonu sa Hampdenske akademije na praktičnim savetima i ohrabrenju; dr Džonu Pirsonu iz Old Tauna, Mejn, medicinskom veštaku Penobskot Kauntija i poštovanom pregaocu na najkorisnijem polju medicinske specijalizacije, opštoj praksi; ocu Renaldu Heliju, iz katoličke crkve Svetog Jovana u Bangoru, Mejn. Zahvaljujem se i supruzi, na oštroj i beskompromisnoj kritici.

Iako su gradovi oko Salemova i te kako stvarni, mesto Salemovo postoji samo u piščevoj mašti. Svaka sličnost ljudi koji u njemu žive sa onima iz stvarnog sveta slučajna je i nenamerna.

S. K.

Salemovo

Prolog

Šta tražiš, stari prijatelju?

Došao si nakon dugog boravka u inostranstvu

Sa slikama viđenim

pod stranim nebom

daleko od zemlje svoje

- Jorgos Seferis

1

Gotovo svi su mislili da su čovek i dečak, otac i sin.

Proputovali su zemlju s kraja na kraj, u pravcu jugozapada u starom Sitroenovom sedanu, uglavnom sporednim putevima. Često su prekidali putešestvije. Zaustavljali su se tri puta pre nego što su stigli do konačnog odredišta. Prvo na Rod Ajlendu, gde je visoki, crnokosi čovek radio u fabrici tekstila, a zatim u Jangstaunu, Ohajo, gde je radio tri meseca na traci, proizvodeći traktore. Poslednje zaustavljanje bilo je u kalifornijskom gradiću, pored meksičke granice. Tu je sipao benzin i opravljao male strane automobile sa iznenađujućim i blagotvornim uspehom.

Gde god bi se zadržali, pretplatio bi se na portlandske novine Pres herald. Interesovao se za sve što je pisalo o Jerusalemovu, gradiću u južnom Mejnu i njegovoj okolini. Ponekad bi se pojavio poneki članak.

Napisao je kostur romana u hotelskim sobama, pre nego što su stigli do Central Folsa, na Rod Ajlendu. Poslao ga je agentu poštom. Pre milion godina, pre nego što je tama ušla u njegov život, bio je srednje uspešan pisac. Agent je prosledio materijal poslednjem izdavaču, koji je izrazio učtivo interesovanje, i nikakvu spremnost da se rastane s novcem, u obliku akontacije. “Molim vas” i “hvala” ništa ne koštaju, rekao je dečaku kad je iscepao agentovo pismo. Izrekao je to bez mnogo ogorčenja i počeo s pisanjem romana.

Dečak je retko govorio. Njegov izraz lica je kazivao da stalno trpi bol. U očima mu se ogledala tama, kao da je stalno zagledan u neki pusti, unutrašnji krajolik. Pri zaustavljanjima u drumskim svratištima i na benzinskim pumpama, ponašao se pristojno i ništa više. Nije ispuštao visokog muškarca iz vida. Uznemirio bi se kad god bi ga napustio, makar i zbog odlaska u toalet. Odbijao je da progovori o Jerusalemovu, iako ga je visoki čovek pokatkad spominjao. Nikad se nije uhvatio za portlandske novine, naizgled slučajno ostavljene u njegovoj blizini.

Kad je knjiga napisana, živeli su u kolibi na plaži, pored autoputa i mnogo plivali u Pacifiku. Bio je topliji i prijatniji od Atlantika i neopterećen uspomenama. Dečak je silno pocrneo.

Muškarac je bivao sve zabrinutiji zbog njihovog načina života, iako su imali za tri pristojna obroka dnevno i čvrst krov nad glavom. Podučavao je dečaka. Trudio se da momčić ne izgubi ništa u pogledu obrazovanja (dečak je bio pametan i vičan slovu, baš kao i svojevremeno visoki muškarac). Brinuo se da mu potiskivanje događaja u Jerusalemovu neće doneti nikakvo dobro. Ponekad je vrištao u snu i bacao čaršave na pod.

Stiglo je pismo iz Njujorka. Agent visokog čoveka ga je obavestio da mu Rendom haus nudi 12.000$ akontacije. Prodaja preko kluba čitalaca gotovo je sigurna. Da li se slaže?

Složio se.

Ostavio je posao na pumpi i prešao s dečakom preko granice.

2

Los Zapatos, iliti “cipele” (ime koje je visokog čoveka ispunjavalo tihim i besmislenim zadovoljstvom), bilo je seoce nedaleko od okeana. Turisti su ga retko obilazili. Put je bio loš, nije bilo pogleda na okean (od vodene mase nas je delilo osam kilometra), niti istorijskih znamenitosti. Bubašvabe su carevale u lokalnoj kantini. Pedesetogodišnja baka bila je jedina i najbolja seoska kurva.

Nezemaljski mir popao je po njihovim životima, nakon napuštanja SAD. Preletalo ih je malo aviona, nije bilo autoputa ili obilaznica i niko u krugu od sto šezdeset kilometara nije imao motornu kosilicu (niti je razmišljao o nabavci takve sprave). Imali su radio. Čak i on je proizvodio besmislenu buku. Svi programi behu na španskom. Dečak je lagano ovladavao nepoznatim jezikom, koji jebio i ostao nerazumljivvisokom čoveku. Sve stanice su emitovale opersku muziku. Oko ponoći bi ponekad uhvatili signal stanice s pop muzikom iz Montereja, zajedno sa otegnutim zavijanjem Volfmena Džeka, ali se taj signal stalno gubio. Jedini motor u okolini bio je snažni “rototajler”, vlasništvo lokalnog farmera. Kad je vetar duvao u dobrom pravcu, donosio bi neravnomernu, krkušljivu buku motora. Zvuk je bio slab, kao obrisi nestalnog duha. Rukom su izvlačili vodu iz bunara.

Jedanput ili dvaput mesečno (ne uvek zajedno) pohađali su misu u gradskoj crkvici. Išli su, iako nisu razumeli ceremoniju. Čovek bi ponekad zadremao na nepodnošljivoj vrućini. Slušao je postojani, poznati ritam i jednolične glasove meštana. Dečak je jedne nedelje došao na trošnu zadnju verandu. Prekinuo je čoveka u radu na novom romanu da bi mu oklevajući saopštio da je porazgovarao sa sveštenikom o stupanju u crkvu. Čovek je klimnuo. Pitao ga je da li dovoljno dobro govori španski da bi primio versku poduku. Dečak mu je rekao da to neće biti problem.

Čovek se jednom nedeljno vozio četrdeset kilometara da bi uzeo novine iz Portlanda, Mejn. Pažljivo ih je čitao, iako je najnoviji broj bio star nedelju dana. Nije mu smetalo što su neki primerci mirisali na pseću pišaćku. Dve nedelje posle dečakove odluke da pristupi crkvi, pročitao je značajnu priču o Salemovu i vermontskom gradu Momson. U članku je pomenuto i njegovo ime.

Ostavio je novine na vidnom mestu. Nije se nadao da će ih dečak pročitati. Članak ga je uznemirio iz više razloga. Nametao se zaključak da posao u Salemovu nije obavljen do kraja.

Dečak mu je sutradan prišao s novinama u rukama. Sklopio ih je tako, da se video naslov nosećeg članka: “Grad duhova u Mejnu?”

“Plašim se”, rekao je.

“I ja” odgovorio je visoki čovek

3

GRAD DUHOVA U MEJNU?

Iz pera Džona Luisa

Urednika Pres heralda

JERUSALEMOVO – Gradić Jerusalemovo smešten je istočno od Kamberlenda i trideset dva kilometra severno od Portlanda. To nije prvi svenuli grad u američkoj istoriji, sparušen nakon što je iscrpeo životne sokove i verovatno neće biti poslednji slične vrste, ali je sigurno da je jedan od najneobičnijih. Gradovi duhovi su česta pojava na američkom jugozapadu, gde su naseobine nicale preko noći, oko bogatih nalazišta zlata i srebra, da bi jednako brzo nestajale kad bi se rudne žile iscrple. Prazne radnje, hoteli i saloni su tiho dremali pod pustinjskim suncem.

U Novoj Engleskoj je samo jedan grad podelio sudbinu praznog Jerusalemova ili Salemova, kako su ga meštani često zvali. To je gradić u Vermontu zvani Momson. On se osušio i svenuo tokom leta 1923. godine, skupa s tri stotine dvanaest žitelja. Nekoliko kuća i poslovnih zgrada još odoleva zubu vremena u centru grada. Nenaseljene su od kobnog leta pre pedeset dve godine. Ponegde nedostaje nameštaja, ali je većina kuća netaknuta. Stiče se utisak da je neki tajanstveni, snažni vetar oduvao stanovnike, usred bela dana. U jednom domu se može videti serviran obrok, zajedno s davno uvelim cvećem. Ima kuća u kojima su kreveti na spratu uredno spremljeni za počinak. U lokalnoj bakalnici je na tezgi pronađena istrulela bala pamučnog štofa. Na kasi je otkucana suma 1,22$. Istražitelji su našli 50,00$ u otvorenoj blagajni.

Lokalni živalj voli da prepada turiste pripovestima o ukletom gradu. Zbog prokletstva je, kažu oni, ostao nenastanjen. Pretpostavlja se da je Momson nenastanjen zato što je smešten u zabačenom zapećku države, daleko od glavnog puta. Tamo nema ničeg što se ne može naći u stotinu drugih gradova, izuzev velike misterije koja podseća na pripovest o Mariji Celesti. [6]

Isto bi se moglo reći i za Jerusalemovo.

Salemovo je po popisu iz 1970. godine imalo 1.319 stanovnika, tačno šezdeset sedam duša više od popisa obavljenog deset godina ranije. Malo toga se dešavalo u prostranoj, udobnoj naseobini, koju su njeni žitelji od milošte zvali Salemovo. Stariji građani su imali samo jednu temu, koju su u nedogled raspredali ispred Krosenove poljoprivredne apoteke. Pričali su o velikom požaru iz 1951. godine, izazvanog nepažljivo bačenom šibicom. Bio je to najveći šumski požar u istoriji države.

Salemovo je bio dobar izbor za penzionera, namernog da provede poslednje dane u gradiću u kom svi gledaju svoja posla, i u kom je najvažniji događaj godišnja zabava Ženskog humanitarnog društva. Popis iz 1970. je svedočio o uobičajenim demografskim kretanjima, shvatljivim kako sociolozima tako i starosedeocima Mejna. U Salemovu je bilo mnogo starijih ljudi, popriličan broj sirotinje i dosta mladeži koja će uskoro napustiti gradić s diplomama pod miškom, da se više nikad u njega ne vrati.

Jerusalemovo je, pre godinu dana, postalo poprište neobičnih događaja. Ljudi su nestajali. Najveći broj njih, razume se, nije nestao u doslovnom smislu reči. Nekadašnji gradski čuvar reda, Parkins Gilespi, živi sa sestrom u Kiteriju. Čarli Džejms, vlasnik benzinske pumpe preko puta apoteke, danas upravlja radionicom u obližnjem Kamberlendu. Polina Dikens se odselila u Los Anđeles, a Roda Kerles radi u misiji Svetog Mateja u Portlandu. Lista “neiščeznuća” veoma je duga.

Ono što začuđuje kod gorenabrojanih ljudi jeste njihova posvemašnja nevoljnost – ili nemogućnost – da govore o Jerusalemovu i ondašnjim događajima, ako je takvih i bilo. Parkins Gilespi je samo pogledao vašeg reportera u oči, zapalio cigaretu i rekao: “Odlučio sam da odem.”

Čarli Džejms je tvrdio da je napustio grad zbog znatno manjeg obima posia. Polina Dikens, dugogodišnja kelnerica u Sjajnom kafeu,nikad nije odgovorila na moje pismo. Gospođa Kerles nije pristala na razgovor o Salemovu.

Nešto nestanaka da se objasniti mešavinom pretpostavki i istraživačkog rada. Lorens Kroket, lokalni trgovac nekretninama nestao je sa ženom i kćerkom. Ostavio je za sobom nekoliko sumnjivih poslovnih poduhvata, uključujući i deo Portlanda na kom se danas podiže Portlandski tržni centar. I porodica Rojsa Makdugala je među nestalima. Oni su, početkom godine ostali bez sina, pa nisu imali zašto da ostanu u gradu. Mogli su se odseliti bilo gde. I ostali spadaju u sličnu kategoriju. Šef državne policije Piter Makfi kaže: “Ušli smo u trag velikom broju ljudi iz Jerusalemova. To nije jedini grad u Mejnu iz kog je mnogo ljudi otišlo bez traga. Rojs Makdugal je, na primer, ostao dužan banci i dvema osiguravajućim kompanijama... on je, po mom mišljenju, jedne večeri otišao po cigarete, da se nikad ne vrati. Očekujem da će jednog dana, ove ili sledeće godine, upotrebiti jednu od kreditnih kartica, pa će mu se poverioci nakačiti na vrat. Nestale osobe su u Americi jednako česte kao pita od jabuka. Živimo u automobilskom društvu. Ponekad ljudi jednostavne zaborave da ostave novu adresu za prosleđivanje zaostale pošte. To naročito važi za dužnike.”

I pored hvale vredne trezvenosti kapetana Makfija, u opustelom Jerusalemovu postoji niz pitanja koja vape za odgovorom. Nestao je Henri Petri, sa ženom i sinom. Gospodin Petri, izvršni direktor osiguravajućeg društva Prudenšel, ni po kom merilu ne pripada polusvetu. Lokalni pogrebnik, bibliotekarka i vlasnica studija za negu lepote pripadaju grupi nestalih, zabrinjavajuće brojnoj skupini.

Žitelji okolnih mesta razmenjuju mračne legende. Salemovo ovde važi za ukleto mesto. Neki ljudi tvrde da su videli šarena svetla kako lebde iznad gradskih dalekovoda. Niko se neće nasmejati, ako kažete da su vanzemaljci oteli žitelje Salemova. Kružile su i glasine o “mračnom kolu” mladih ljudi koji su održavali crne mise u gradu i navukli božji gnev na mesto koje se diči imenom najsvetijih od svih gradova. Osobe nesklone praznovericama pominju mladića koji je “nestao” u Hjustonu, Teksas. Našli su ga pre tri godine u grozomornoj masovnoj grobnici.

Retke posetioca Salemova čeka manje stravična slika. Nijedna radnja ne radi. Spenserova apoteka je u januaru poslednja zatvorila vrata. Krosenova poljoprivredna apoteka, gvožđara, Barlou i Stajker prodavnica nameštaja, Sjajni kafe,pa čak i gradska većnica, zatarabljeni su. Nova osnovna škola namenjena deci iz tri grada je prazna, baš kao i srednja škola, podignuta 1967. godine. Nameštaj i nastavna sredstva preneseni su u improvizovane učionice u Kamberlendu, nakon referenduma sprovedenog u tri grada. Jasno je da na početku školske godine nijedno dete iz Salemova neće sedeti u školskim klupama. U gradiću nema dece. U njemu nema ničeg izuzev napuštenih prodavnica i zanatskih radnji, napuštenih kuća, zaraslih travnjaka, pustih ulica i puteva.

Na listi ljudi koje državna policija traži i s kojima bi volela da razgovara jesu: Džon Grogins, pastor Jerusalemovske metodističke crkve; otac Donald Kalahan, parohijski sveštenik, u crkvi Svetog Andrije; Mejbel Verc, udovica, aktivna članica crkvenih i svetovnih udruženja; Lester i Harijet Daram, lokalni par koji je radio u Gejtsovoj fabrici tekstila i štofova; Eva Miler, vlasnica lokalnog pansiona...

4

Dečak je primljen u crkvu, dva meseca nakon objavljivanja novinskog članka. Ispričao je sve, već na prvoj ispovedi.

5

Dužnost seoskog sveštenika pripadala je sedokosom starcu izborana lica. Sveštenikove oči blistale su iznenađujućom životnošću i poletom na suncem opaljenom licu. Imao je plave, irske oči. Sedeo je na verandi i pio čaj kad ga je visoki čovek posetio. Nosio je nauljenuipo sredini razdeljenukosukojaje visokog čoveka podsećala na fotografije s kraja devetnaestog stoleća.

Čovek se predstavio formainim tonom: “Ja sam Hesus de la Rej Munjoz. Otac Grekon me je zamolio da prevodim, pošto ne zna engleski. Otac je učinio veliku uslugu mojoj porodici, o kojoj sad neću govoriti. Hteo bih da znate da će moja usta ostati zauvek zatvorena. Da li vam to odgovara?”

“U redu je.” Protresao je Munjozu ruku, a zatim i svešteniku. Grekon odgovori na španskom, uz širok osmeh. Imao je samo pet zuba u vilici, što mu nije smetalo da se srdačno i zadovoljno osmehuje.

“Pita vas da li biste želeli šolju čaja. To je zeleni čaj. Vrlo osvežavajući napitak.”

“Prihvatam, sa zadovoljstvom.”

Sveštenik mu se obratio nakon učtive razmene pozdrava: “Dečak nije vaš sin?”

“Nije.”

“Dao je neobičnu ispoved. Za nekoliko decenija službe, nisam čuo ništa neobičnije.”

“To me ne iznenađuje.”

“Plakao je”, reče otac Grekon, pijuckajući čaj. “Duboko i strašno je ridao. Plakao je iz najdubljih podruma duše. Njegova ispoved je porodila izvesno pitanje u mom srcu. Moram li da vam ga postavim?”

“Ne morate”, odgovori visoki čovek, ravnim glasom. “Nije neophodno. Dečak govori istinu.”

Grekon je klimnuo, pre nego što je Munjoz završio prevod. Starac se uozbiljio. Nagnuo se napred, sa sklopljenim rukama između kolena. Dugo je govorio. Munjoz ga je pažljivo slušao, nedokučivog izraza lica. Progovorio je kad je sveštenik završio izlaganje:

“On kaže da na svetu ima mnogo neobičnih stvari. Pre četrdeset godina je seljak iz El Granjonesa doneo guštera koji je vrištao kao žena. Video je čoveka sa stigmatama, znamenjem Gospodovog stradanja. Taj čovek je krvario iz dlanova i stopala na Veliki petak. Kaže da je ovo grozna, mračna pripovest, da je to ozbiljan problem za tebe i dečaka. Naročito za dečaka. Proždire ga iznutra. Kaže...”

Grekon nakratko progovori.

“Pita vas da li shvatate šta ste učinili u Novom Jerusalemu.”

“U Jerusalemovu”, reče visoki čovek. “Da, shvatam.”

Grekon opet progovori.

“Pita šta ćete učiniti u vezi s tim.”

Visoki čovek polako odmahnu glavom. “Ne znam.”

Sveštenik reče još nešto.

“Kaže da će se moliti za vas.”

6

Nedelju dana kasnije se, sav znojav, probudio iz noćne more. Uzviknuo je dečakovo ime.

“Vraćamo se”, rekao je.

Dečak je prebledeo ispod od sunca potamnele kože.

“Hoćeš li da ideš sa mnom?”, pitao ga je pisac.

“Da li me voliš?”

“Da. Bože, da.”

Dečak se zaplakao. Visoki čovek ga je zagrlio.

7

Nije mogao da zaspi. Lica su se šunjala po senkama. Kovitlala su se kao lica putnika u snežnoj mećavi. Skočio je iz kreveta kad je grana s obližnjeg drveta udarila o prozor. Jerusalemovo.

Zatvorio je oči. Pokrio ih je dlanovima. Sve poče da se vraća. Zamišljao je stakleni pritiskač za papir, od vrste koja stvara minijaturnu mećavu, kad se snažno protrese.

Salemovo...

Prvi deo
Marstenova kuća

Nijedan drugi organizam ne može da dugo očuva razum u uslovima potpune realnosti; pretpostavlja se da i ševe i skakavci ponekad sanjaju. Usamljena kuća na brdu je, nemajući razuma, gospodarila visovima, čuvajući tamu u sebi. Stajala je osamdeset godina, i mogla je još toliko. Zidovi su se dizali uvis, cigla je sigurno počivala na cigli, podovi su odolevali vremenu, a vrata ostajala zatvorena. Tišina je postojano pritiskala drvo i kamen Kuće na brdu. Šta god da je hodalo u njoj, hodalo je samo.

- Širli Džekson

Prokletstvo Kuće na brdu

Prvo poglavlje
Ben

1

Ben Mirs oseti nimalo neprijatno golicanje u stomaku kad je prošao Portland i krenuo prema severu posle obilaznice. Bio je peti septembar, 1975. godine. Letnje zelenilo je ispunjavalo zenice. Nebo je bilo visoko, meko i plavo. Odmah posle Falmuta video je dva dečaka kako hodaju drumom, naporedo s autoputem. Zabacili su štapove za pecanje preko ramena, kao vojničke karabine.

Prebacio se u sporiju traku i maksimalno smanjio brzinu. Istraživao je okolinu, tragajući za nečim što bi mu probudilo sećanja. Isprva nije ništa video. Pokušao je da uteši sebe, zbog gotovo sigurnog razočaranja. Imao si samo devet godina. Vodaje odonda dvadeset četiri godine proticala ispod mostova. Krajolik se menja, baš kao i ljudi.

Četvorotračni autoput broj 295 je i onda postojao. Ako ste hteli da idete za Portland iz Salemova, krenuli biste putem broj 12 do Falmuta, a zatim putem broj 1. Vreme je neumitno proticalo.

Nemoj da sereš.

Bilo mu je teško da prestane. Bilo mu je teško da prestane kad...

BSA motocikl sa svijenim upravljačem projuri pored njega u traci za preticanje. Iza vozača u majici s kratkim rukavima sedela je devojka u crvenoj platnenoj jakni i golemim neprozirnim naočarima. Skrenuli su malčice prerano u njegovu traku. Reagovao je preoštro. Legao je na kočnice i oberučke pritisnuo sirenu. BSA dodade gas, izbacujući plavi dim iz auspuha. Devojka ga je počastila srednjim prstom.

Dodao je gas i potražio cigaretu. Ruke su mu se blago tresle. BSA se kretao vrlo brzo. Uskoro je iščezao s vidika. Prokleta deca. Sećanja su navaljivala, sećanja na skorašnje događaje. Potisnuo ih je. Dve godine nije seo na motor. Više nikad neće sesti.

Nešto crveno mu je privuklo pažnju s leve strane puta. Pogledao je na tu stranu. Ono što je video ga ispuni naletom zadovoljstva i prepoznavanja. Veliki crveni ambar se uzdizao na brdu s druge strane polja mačjeg repa i deteline, građevina s belom kupolom. Izdaleka je video bleštanje vetrokaza na vrhu ambara. Uzdizao se na istom mestu, kao i pre dvadeset četiri godine. Možda će sve biti u redu. Drveće je ubrzo zaklonilo ambar.

Put je prolazio kroz Kamberlend. Nailazio je na sve više poznatih stvari. Prešao je preko reke Rojal gde su pecali krkuške i štuke, kao deca. Nakratko je ugledao Kamberlend Vilidž, kroz drveće. Ugledao je impozantni kamberlendski vodotoranj, s golemim natpisom: “Nek Mejn bude zelen.” Tetka Sindi je uvek govorila da bi ispod toga trebalo da dopišu: “Donesite novac.”

Prvobitno uzbudenje se pojačalo. Dodao je gas. Pogledom je tragao za putokazom. Zeleno obojeni natpis pojavio se u daljini, posle osam kilometara:

PUT BROJ 12 JERUSALEMOVO

KAMBERLEND KAMBERLEND CTR

Prekrio ga je iznenadni tamni talas. Dobro raspoloženje ustuknu pred njim, kao vatra pred peskom. Isti talas ga je zapljuskivao od (njegov um htede da izgovori Mirandino ime, ali mu on to nije dopustio) strašnog događaja. Naučio je da ga suzbija, ali ga je ovaj iznenadio divljom, zbunjujućom snagom.

Šta to čini? Vraća se u grad u kom je proveo četiri godine detinjstva. Da li pokušava da se domogne onog što je bespovratno izgubljeno? Kakvu će magiju oživeti koračajući ulicama kojima je koračao kao dečak, kad su one verovatno asfaltirane, produžene, popločane i naružene konzervama, bačenim kroz prozor turističkih automobila? Magija je nestala, bela baš kao i crna. Otekla je niz jarak te noći kad se motocikl oteo kontroli. Video je žuti kamion za selidbu. Bivao je sve veći i veći. Čuo je krik svoje supruge, Mirande, sa strašnom konačnošću, kad...

Odvajanje je iskrslo s desne strane. Na trenutak je razmišljao da se proveze pored njega i da nastavi do Čemberlena ili Luistona. Tamo će ručati, okrene auto i vratiti odakle je došao. Ali, gde da se vrati? Kući? To je smešno. Nema drugog doma sem ovog, ako ga je ikad i imao. Čaki on je bio njegov nepune četiri godine.

Upalio je pokazivač pravca, usporio je i pošao ka mestu gde se autoput spajao s putem broj 12 (koji će blizu grada postati Džointer avenija). Pogledao je put horizonta. Stao je na kočnicu s obe noge, zbog onog što je tamo video. Sitroen se zaljuljao i zaustavio u mestu.

Drveće, uglavnom borovi i smreke, raslo je po blagim istočnim padinama. Činilo mu se da se gomila na nebu, na rubu obzora. Grad se odavde nije video. Videlo se samo drveće. U daljini, tamo gde su debla sezala ka nebu, štrčao je šiljati, oštri krov Marstenove kuće.

Zurio je u njega kao omađijan. Raznovrsne emocije, u trenu, promarširaše njegovim licem.

“I dalje je tamo”, promrmljao je. “Bože moj.”

Spustio je pogled na ruke. Svaka dlaka mu se nakostrešila.

2

Namerno je obišao grad. Otišao je u Kamberlend i ušao u Salemovo sa zapada, Barnsovim drumom. Iznenadio se kad je video koliko se gradić na ovoj strani malo promenio. Prošao je kraj nekoliko kuća kojih se nije sećao i pored taverne Dels,smeštene pokraj druma. Provezao se pored nekoliko šljunkara. Najveći deo šuma je posečen radi proizvodnje papira. Stari limeni putokaz ka gradskom đubrištu bio je na svom mestu. Put do đubrišta nije bio presvučen asfaltom, pun udarnih rupa i grbavih delova. Video je Skuljard Hil kroz pukotinu između drveća, prosečenu radi prolaska dalekovoda. Stubovi su se pružali u pravcu severozapad-jugoistok. Grifinova farma bila je na svom mestu, iako je ambar proširen. Pitao se, da li još pune i prodaju sopstveno mleko. Setio se njihovog znaka, nasmejane krave s logom: “Sunčano mleko s Grifinovih farmi!” Osmehnuo se. Prosuo je litre tog mleka po kukuruznim pahuljicama u domu tetke Sindi.

Skrenuo je levo na Bruks roud. Prošao je kapije od kovanog gvožđa. Spustio se strmim putem i krenuo uz uzvisinu zvanu Marstenovo brdo.

Drveće se razredilo na vrhu brda. Levo je pucao pogled na grad. Ben ga je sad prvi put lepo video. Levo od druma bila je Marstenova kuća. Zaustavio se i izašao iz auta.

Sve je bilo kao pre. Nije bilo nikakve razlike. Kao da je juče video.

Veštičja trava je divlje rasla u prednjem dvorištu, pokrivajući staru, izmrzlu kamenu stazu do samog ulaza. U njoj je bilo mnogo raspevanih cvrčaka. Skakavci su đipali u nervoznim parabolama.

Kuća je motrila grad. Bila je golema, neskladna i trošna. Daske na prozorima su joj davale mračni izgled karakterističan za napuštene domove. Boja se oljuštila. Čitavo zdanje je utonulo u sivilo. Olujni vetar je poskidao veliki broj crepova. Obilne snežne padavine su najviše uticale na zapadni ugao krova. Ugnuo se i zgrbavio. Na desnom stubu, na vrhu stepeništa, stajao je izbledeli natpis – zabranjen prolaz.

Osetio je snažnu želju da krene zaraslom stazom, pored cvrčaka i skakavaca, da se popne na verandu i baci pogled između nasumice prikovanih dasaka, u hodnik i odaju iza nje. Možda bi proverio vrata i ušao unutra, ako se ispostavi da nisu zaključana.

Progutao je knedlu i krenuo ka kući, kao da je hipnotisan. Uzvraćala mu je pogled s idiotskom ravnodušnošću.

Hodaće hodnikom, mirišući ovlaženi malter i trule tapete. Miševi će grebati u zidovima. Kuća je sigurno puna đubreta. Podići će nešto, možda pritiskivač za papir. Staviće ga u džep. Na kraju hodnika neće skrenuti u kuhinju, već će se okrenuti i poći uza stepenice. Stopalima će podizati prašinu koja je godinama padala s tavanice, taložeći se na pragovima. Preći će preko četrnaest stepenika, tačno četrnaest. Onaj na vrhu je manji, osetno drugačiji, kao da je umetnut da bi se izbegao zli broj. Na vrhu stepenica će stati na odmorištu i pogledati niz hodnik ka zatvorenim vratima. Prošetaće hodnikom do njih. Posmatraće ih. Sa svakim korakom će biti bliža i veća. Pružiće ruku i dohvatiti srebrnu kvaku...

Okrenuo je leđa kući. Oštri zvižduk mu se ote sa usana. Ne još. Možda kasnije, ali ne još. Zasad je dovoljno znati da je na svom mestu. Čekala ga je. Spustio je dlanove na karoseriju automobila i bacio pogled na grad. Naći će nekog ko se brine o Marstenovoj kući. Možda će je iznajmiti. Od kuhinje će načiniti upotrebljivu radnu sobu. Spavaće u prednjem delu. Neće se peti uza stepenice.

Neće se peti dok ne bude morao.

Ušao je u auto, upalio motor i poterao kola nizbrdo ka Jerusalemovu.

Drugo poglavlje
Suzan

1

Sedeo je na klupi u parku i posmatrao devojku. Bila je veoma lepa. Nosila je svilenu maramu preko svetloplave kose. Čitala je knjigu, ali je imala blok i olovku za crtanje pored sebe. Bio je utorak šesnaestog septembra, prvi dan škole. Neotesanci su napustili park. Ostalo je nešto majki s dečicom, nekoliko staraca pored spomenika palim borcima i ova devojka, u debeloj senki čvornovatog bresta.

Podigla je glavu. Ugledala ga je. Zaprepašćenje joj se ogledalo na licu. Spustila je pogled na knjigu. Ponovo ga je pogledala i ustala. Predomislila se i sela.

Prišao je devojci. I on je nosio knjigu. Jeftini vestern, u mekom povezu. “Zdravo”, rekao je, prijatnim glasom. “Da li se poznajemo?”

“Ne”, rekla je. “Ipak... vi ste Bendžamin Mirs, zar ne?”

“Tako je.” Podigao je obrve.

Nervozno se nasmejala. Nakratko ga je pogledala u oči i odmah skrenula pogled, kao da pokušava da pročita njegove namere. Očigledno je imao posla s devojkom nenaviklom da govori sa strancima u parku.

“Pomislila sam da sam videla duha.” Podigla je knjigu u krilu. Video je pečat “Jerusalemovske državne bibliotete”, na unutrašnjim stranicama. Čitala je Vazdušniples,njegov drugi roman. Pokazala mu je njegovu, četiri godine staru fotografiju, u crnoj jakni.

Izgledao je dečački i zastrašujuće ozbiljno – oči su mu nalikovale na par crnih dijamanata.

“Dinastije su začete na tako krhkim osnovama”, rekao je. Olako izrečena napomena, ostade da visi u vazduhu, kao u šali izrečeno proročanstvo. Nekoliko mališana se prskalo u barici iza njih. Majka je govorila Rodiju da ne ljulja sestru tako visoko. Sestrica se njihala na ljuljašci, ne obazirući se na majčina upozorenja. Haljinica se širila, kao da seže ka nebesima. Godinama će se sećati tog trenutka, slasne kriške torte vremena. Izuzetni trenutak bi se pretopio u amorfno opšte sećanje da se nešto nije desilo između dvoje ljudi.

Nasmejala se, pruživši mu knjigu. “Hoćete li je potpisati?”

“Knjigu iz biblioteke?”

“Otkupiću je i zameniti.”

Pronašao je hemijsku olovku u džepu džempera. Otvorio je knjigu na praznoj strani pre korica i pitao: “Kako se zovete?”

“Suzan Norton.”

Pisao je hitro, bez razmišljanja: Za Suzan Norton, najlepšu devojku u parku. Topli pozdravi, Ben Mirs. Dodao je datum ispod potpisa, ispisanog širokim, izvežbanim potezima.

“Moraćete da je ukradete”, rekao je, nakon što joj je vratio knjigu. “Vazdušni ples je odavno štampan. Odonda nije bilo novih izdanja.”

“Nabaviću je kod njujorških lovaca na knjige.” Oklevala je. Pogledala ga je u oči, nešto duže nego prvi put. “To je veoma dobra knjiga.”

“Hvala vam. Kad god je pogledam, ne mogu da se načudim što je uopšte objavljena.”

“Da li joj se često vraćate?”

“Da, ali pokušavam da se odviknem od nje.”

Osmehnula se. Istovremeno su prsnuli u smeh. Tek kasnije će shvatiti kako je upoznavanje teklo začudno glatko i lako. To sećanje će ga ispunjavati nespokojem. Prizivalo je sliku sudbine, koja nije bila slepa već opremljena orlovskim vidom i namerna da samelje bespomoćne smrtnike među divovskim mlinskim kamenovima vaseljene da bi od njih načinila nekakav nezamislivi hleb.

“Pročitala sam i Konvejevu kći. Strašno mi se dopala. Pretpostavljam da stalno slušate slične pohvale.”

“Iznenadili biste se kad biste znali koliko retko me hvale”, odgovorio sam krajnje iskreno. I Miranda je volela Konvejevu kći. Najveći broj poznanika je ćutke prešao preko knjige. Kritika je isekla na komadiće. Stav kritičara ga nije iznenadio. Pripovedanje je za osudu, a kvaziintelektualno onanisanje zaslužuje svaku pohvalu. “Ja vas hvalim.”

“Da li ste pročitali najnoviji roman?”

“Bili je rekao idemo dalje? Nisam stigla. Gospođica Kugan iz apoteke kaže da je prilično sočan.”

“Đavola je sočan, skoro da je puritanski”, reče Ben. “Pisan je grubim jezikom, ali ne vidim kako može biti drugačije kad pišete o neobrazovanim seoskim momcima... mogu li da vam kupim sladoled ili nešto slično? Baš bih voleo da se počastim nečim iz poslastičarnice.”

Po treći put ga je pogledala u oči. Toplo se osmehnula. “Naravno. I ja bih volela. U Spenseru služe odličan sladoled.”

To je bio početak.

2

“Da li je to gospođica Kugan?”

Ben je pitao tihim glasom. Posmatrao je visoku, mršavu ženu. Nosila je žuti najlon ogrtač preko bele uniforme. Imala je talasastu, plavo ofarbanu kosu.

“To je ona. Svakog utorka uveče donosi gomilu knjiga u biblioteku. Gospođica Starčer ludi zbog ogromne količine rezervnih bibliotekarskih kartica koje zbog nje popunjava.”

Sedeli su na visokim stolicama od crvene kože, za šankom poslastičarnice. Naručio je čokoladni šejk. Suzan je srkutala šejk od jagoda. Spenserjeslužio kao lokalna autobuska stanica. Sa svog mesta su, kroz lučni stakleni izlog, gledali u čekaonicu. U njoj je sedeo usamljeni mladić u plavoj vazduhoplovnoj uniformi. Stiskao je putnu torbu između nogu.

“Ne bi se reklo da srećno hita na odredište, zar ne?”, rekla je, prateći njegov pogled.

“Pretpostavljam da se vraća s odsustva”, reče Ben. Pomislio je da će ga sada pitati da li je služio vojsku.

Iznenadila ga je. “Ovih dana ću sesti na jedan od autobusa u deset i trideset i reći zbogom Salemovu. Pretpostavljam da neću biti ništa manje tužna od ovog mladića.”

“Gde ćeš?”

“Verovatno u Njujork. Vreme je da počnem da izdržavam samu sebe.”

“Šta ti ovde fali?”

“U Salemovu? Volim ga. Reč je o mojim roditeljima. Imam osećaj da mi stalno gvirkaju preko ramena. To ume da nervira. Ovaj gradić ne može mnogo da ponudi mladoj devojci od karijere.”Slegnula je ramenima i pognula glavu da srkne iz slamčice. Imala je osunčan, divno izvajan vrat. Jednostavna haljina isticala je zavodljivo telo.

“Kakav posao te zanima?”

Slegnula je ramenima. “Imam diplomu Bostonskog univerziteta... mislim da vredi manje od mastila i papira na kom je napisana. Istorija umetnosti i engleski. Pogibeljni životni aduti. Smešta me u kategoriju obrazovanih idiota. Nisam naučila ni kako da izigravam ukras u kancelariji. Neke od koleginica iz srednje škole imaju masne sekretarske poslove. Ja nikad nisam valjano savladala slepo kucanje.”

“Pa šta ti ostaje?”

“Pa... razmišljam o nekoj izdavačkoj kući”, pružila je neodređen odgovor. “Možda o nekom časopisu... ili poslu u reklamnoj agenciji. Na takvim mestima uvek traže veštog crtača, zanatliju. Znam da crtam. Imam portfolio.”

“Imaš li nekih ponuda?” učtivo je pitao.

“Ne... ne. Ali...”

“U Njujork se ne ide bez ponuda”, rekao je. “Veruj mi. Bez njih ćeš samo pohabati štikle.”

Nervozno se osmehnula. “Pretpostavljam da znaš šta pričaš.”

“Da li si prodala nešto u okolini?”

“O, da.” Široko se osmehnula. “Najveći posao sklopila sam sa Kineks korporacijom. Otvorili su novi bioskop s tri sale u Portlandu. Kupili su dvanaest mojih slika da bi ih okačili u predvorju. Platili su mi sedam stotina dolara. Iskoristila sam to kao učešće pri kupovini automobila.”

“Trebalo bi da iznajmiš hotelsku sobu u Njujorku, na nedelju dana, najmanje”, rekao je, “i da izbombarduješ svaki časopis i izdavačku kuću portfoliom. Ugovori sastanke šest meseci unapred da bi bila sigurna da urednici i menadžeri ljudskih resursa imaju slobodne termine. Za ime boga, ne idi grlom u jagode u veliki grad.”

“Šta je s tobom?”, pitala me je. Mućkala je šejk slamčicom. “Šta tražiš u cvatućoj zajednici poput Jerusalemova, doma hiljadu i tri stotine duša.”

Slegnuo je ramenima. “Pokušavam da napišem roman.”

U trenu je živnula. “U Salemovu? O čemu pišeš? Zašto ovde? Da li si...”

Upozorio je, ozbiljnim glasom. “Kaplje ti.”

“Šta kažeš? A, izvini.” Obrisala je čašu salvetom. “Znaš, nisam htela da budem preterano radoznala. Obično nisam ovako brbljiva.”

“Nema potrebe za izvinjavanjem”, rekao je. “Svi pisci vole da pričaju o svojim delima. Ponekad, u kasne sate, ležim budan u postelji, zamišljajući da dajem intervju za Plejboj. To je gubljenje vremena, naravno. Oni intervjuišu isključivo pisce popularne u studentskim krugovima.”

Mladi vazduhoplovac ustade. Grejhaundov [7] autobus stade ispred čekaonice, uz duboki uzdah vazdušnih kočnica.

“U Salemovu sam proveo četiri godine detinjstva. Živeo sam na Barns roudu.”

“Na Barns roudu? Tamo sad nema ničeg izuzev Močvara i malog groblja, Harmoni Hil.”

“Živeo sam sa tetkom Sindi. Sintijom Stouvens. Otac mi je umro. Majka mi je doživela... pa, neku vrstu nervnog sloma. Poslala me je tetka Sindi, dok se ne povrati. Tetka Sindi me je ispratila na autobus do Long Ajlenda, nekih mesec dana posle velikog požara.” Pogledao je u sopstveni odraz u ogledalu iza šanka. “Plakao sam u autobusu zbog rastanka s mamom. Plakao sam i posle rastanka sa tetka Sindi i Jerusalemovim.”

“Rođena sam u godini velikog požara”, reče Suzan. “Prespavala sam najveći događaj u istoriji ovog grada.”

Ben se nasmeja. “To znači da si sedam godina starija nego što sam pomislio u parku.”

“Zaista?” zvučala je zadovoljno. “Mislim da bi trebalo da ti se zahvalim. Mora da je tetkina kuća izgorela u požaru.”

“Tako je”, rekla je. “Dobro se sećam te večeri. Na vrata su nam zakucali neki ljudi sa pumpama za gašenje požara na leđima, da bi nas obavestili da moramo da idemo. Bilo je veoma uzbudljivo. Tetka Sindi je jurila kao mahnita. Tovarila je stvari u Hadson. Hriste, bila je to teška i nezaboravna noć.”

“Da li je kuća bila osigurana?”

“Ne, tetka je stanovala u iznajmljenoj kući. Uspela je da utovari u automobil sve najvrednije stvari, izuzev televizora. Pokušali smo da ga podignemo, ali se televizor nije mrdnuo s mesta. Bio je to “video king” sa ekranom od sedamnaest centimetara i uveličavajućim staklom. Prava smrt za oči. Ionako smo imali samo jedan kanal, s dosta kantri muzike, poljoprivrednih izveštaja i klovnom Kitijem.”

“Vratio si se ovamo da napišeš knjigu?”, čudila se.

Ben nije žurio s odgovorom. Gospođa Kugan je otvorila boks cigareta da bi napunila policu kraj kase. Apotekar, gospodin Labri, muvao se oko visoke tezge s lekovima kao duh. Mladi vazduhoplovac je stajao pored autobuskih vrata. Čekao je da se vozač vrati iz toaleta.

“Tako je”, reče Ben. Okrenuo se i prvi put pogledao devojku u oči. Imala je veoma lepo lice, sa slatkim plavim očima i visokim, inteligentnim, potamnelim čelom. “Da li je ovo gradić tvog detinjstva?”, pitao je.

“Jeste.”

Klimnuo je. “Onda znaš. Bio sam dečak u Salemovu. Odonda me proganja. Na povratku sam se zamalo provezao pored njega, zato što sam se plašio da će biti drugačije.”

“Ovde se ništa ne menja”, rekla je. “Ne mnogo.”

“Igrao sam se rata s decom Gardnerovih u Močvarama. Igrali smo se pirata pored jezerca Rojal i šuge i žmurke u parku. Mama i ja smo se seljakali po ružnim mestima kad sam napustio tetka Sindi. Majka se ubila kad sam napunio četrnaestu. Mnogo pre toga sam ostao bez najvećeg dela magičnog praha. Ono malo što je ostalo, poticalo je iz ovog gradića. I dalje je ovde. Mesto se nije mnogo promenilo. Gledam Džointer aveniju i imam utisak da je posmatram kroz tanku lednu ploču, kakva se može videti na vrhu gradske cisterne, u novembru, ako je prvo izlomite po ivicama. Posmatram sopstveno detinjstvo. Dobijam mutnu i zamagljenu sliku, koja se na izvesnim mestima potpuno gubi, ali je najveći deo još tu.”

Ućutao je, iznenađen upravo održanim govorom.

“Govoriš kao lik iz tvojih romana” rekla je sa strahopoštovanjem.

Nasmejao se. “Nikad ranije nisam rekao ništa slično, bar ne naglas.”

“Šta si radio, nakon majčinog... nakon što je preminula?”

“Potucao sam se”, rekao je što je kraće mogao. “Popij svoj šejk.”

Poslušala ga je.

“Neke stvari su se promenile”, rekla je posle izvesnog vremena. “Gospodin Spenser je umro. Da li ga se sećaš?”

“Naravno. Tetka Sindi je utorkom dolazila u grad radi kupovine u Krosenovoj bakalnici. Poslala bi me ovamo na pivo od đumbira. Tad se moglo kupiti pravo, točeno, Ročesterovo đumbirovo pivo. Dala bi mi novčić od pet centi, zavijen u maramicu.”

“U moje vreme je pivo koštalo deset centi. Sećaš li se šta je uvek govorio?”

Ben se pogrbio, stisnuo šaku u artritičnu kandžu i iskrivio usnu u paralitičkom grču. “Pazi na bešiku”, prošaptao je. “To đumbirovo pivo će ti uništiti bešiku, mladiću.”

Suzanin smeh uzlete do sporog ventilatora iznad njihovih glava. Gospođica Kugan sumnjičavo podiže glavu. “To je savršena imitacija! Samo što mi je on govorio curice.”

Izmenjali su oduševljene poglede.

“Slušaj, da li bi volela da večeras idemo u bioskop?”, pitao je.

“Volela bih.”

“Koji je najbliži?”

Zakikotala se. “Kineks u Portlandu. Bioskop s tri sale čije je predvorje ukrašeno slikama Suzan Norton.”

“Zašto da ne? Kakve filmove voliš?”

“Nešto uzbudljivo s jurnjavom brzih automobila.”

“Dobro. Sećaš li se Nordike? Bila je ovde u gradu.”

“Naravno. Zatvorena je 1968. godine. Išla sam na duple predstave kao srednjoškolka. Gađali smo bioskopsko platno kesama kokica kad filmovi nisu valjali.” Zakikotala se. “Obično su bili takvi.”

“Sećam se tih starih Ripablik serijala [8] “, rekao je. “Roketir. Povratak Roketira. Kreš Kelahan i vudu bog smrti.”

“Toga u moje vreme nije bilo.”

“Šta se desilo s bioskopom?”

“Tamo je sad sedište kompanije Lari Kroket za trgovinu nekretninama”, rekla je. “Mislim da ga je dokrajčio autobioskop u Kamberlendu. To i televizija.”

Neko vreme su ćutali, razmišljajući o različitim stvarima. Grejhaundov sat je pokazivao 10:45 pre podne.

Progovorili su u isto vreme: “Reci, da li se sećaš...”

Zgledali su se. Gospođa Kugan je videla kako se glasno smeju. Čak je i gospodin Labri pogledao u njihovom pravcu.

Pričali su punih petnaest minuta, sve dok Suzan nije oklevajući rekla da ima neka posla, ali da će biti spremna za izlazak u pola šest posle podne. Razišli su se i pošli različitim putevima, začuđeni lakim, prirodnim i slučajnim poznanstvom koje je obogatilo njihove živote.

Ben se šetao Džointer avenijom. Zastao je na uglu sa Ulicom Brok, da bi bacio ovlašni pogled ka Marstenovoj kući. Sećao se kako je veliki požar iz 1951 sažegao sve do njenog dvorišta i kako je vetar iznenada promenio pravac.

Pomislio je: Možda bi trebalo da je spali. Možda bi tako bilo bolje.

3

Noli Gardner izađe iz gradske kuće i sede na stepenište pored Parkinsa Gilespija, na vreme da vidi Bena i Suzan kako ulaze u Spenserovu poslastičarnicu. Parkins je pušio “pal mal”. Čistio je požutele nokte džepnim nožićem.

“To je onaj pisac, zar ne?”, pitao je Noli.

“Jesje.”

“Da li mu je Suzi Norton pravila društvo?”

“Jesje.”

“Pa, to je interesantno”, reče Noli i priteže službeni pojas. Zamenička značka mu je ponosno sijala na grudima. Naručio je preko detektivskog časopisa. Grad nije kupovao značke zamenicima. I Parkins je imao značku. Nosio je u buđelaru. Noli to nikad nije razumeo. Svi znaju da je čuvar reda i mira, ali šta ćemo s tradicijom? Šta ćemo s odgovornošću? Čuvar zakona mora da misli na jedno i drugo. Noli je često o tome razmišljao, iako je zameničku dužnost obavljao sa skraćenim radnim vremenom.

Parkinsov nož kliznu i poreza policajčev palac. “Sranje”, procedio je.

“Siguran si da je pravi pisac, Park?”

“Sto posto. Ima tri knjige na policama biblioteke.”

“Prave ili kobajagi?”

“Kobajagi.” Parkins odloži nož i mrzovoljno uzdahnu.

“Flojdu Tibitsu se neće dopasti kad sazna da se neki momak mota oko njegove žene.”

“Nisu u braku”, reče Parkins. “Ima više od osamnaest godina.”

“Flojdu se to neće dopasti.”

“Flojd može da se posere u šešir i da ga nosi naopačke, što se mene tiče”, reče Parkins. Ugasio je cigaretu na stepeniku. Izvadio je praznu metalnu kutiju bombona iz džepa i stavio ugašeni opušak u nju. Vratio je kutiju u džep.

“Gde živi taj pisac?”

“Kod Eve”, reče Parkins. Pažljivo je proučavao ranjeni prst. “Juče se raspitivao za Marstenovu kuću. Imao je čudan izraz lica.”

“Čudan, kažeš? Kako to misliš?”

“Čudan, to je sve.” Parkins izvuče cigarete. Uživao je u toplim sunčevim zracima na licu. “Posetio je Larija Kroketa. Hteo je da iznajmi kuću.”

“Marstenovu kuću?”

“Jesje.”

“Da l’ je taj blesav?”

“Možda je.” Parkins otera muvu s levog kolena. Gledao je kako zuji u prozračnom jutarnjem vazduhu. “Stari Lari Kroket je u poslednje vreme imao mnogo posla. Čuo sam da će prodati Seoski vešeraj. U stvari, već ga je prodao.”

“Zar onu staru perionicu veša?”

“Jesje.”

“Kome treba taj prostor. Čime će li ga ispuniti?”

“Ne znam.”

“Pa.” Noli ustade i opet podesi pojas. “Mislim da ću obići jedan krug po gradu.”

“Samo navali”, reče Parkins i zapali sledeću cigaretu.

“Hoćeš li sa mnom?”

“Neću. Neko vreme ću sedeti ovde.”

“Dobro. Videćemo se.”

Noli se spusti niza stepenice. Pitao se (ne prvi put) kad će se Parkins penzionisati. Tada će on dobiti posao s punim radnim vremenom. Kako se, za ime božje, možeš boriti protiv zločina sedenjem na stepenicima gradske kuće?

Parkins je posmatrao pomoćnikov odlazak, s blagim olakšanjem. Noli je bio dobar ali neprijatno revnostan momak. Potegao je džepni nožić i nastavio da čisti nokte.

4

Jerusalemovo je osnovano 1765. godine (dve stotine godina kasnije je proslavilo dvestogodišnjicu postojanja vatrometom i predstavom s istorijskom tematikom u parku; kostim indijanske princeze male Debi Forester zapalio se od bačene petarde; Parkins Gilespi je zatvorio šestoricu momaka u buvaru zbog pijanstva na javnom mestu), punih pedeset godina pre nego što je Mejn postao država, posle Misurijskog kompromisa. [9]

Grad je dobio ime po prozaičnom događaju. Jedan od najranijih stanovnika okruga bio je neotesani, mršavi, trapavi seljak koji se zvao Čarls Belnap Taner. Držao je svinje. Njegov najveći vepar se zvao Jerusalem. Jednog dana je, nakon hranjenja provalio iz svinjca i utekao u obližnju šumu. Taner je godinama plašio dečicu tako što je zlokobno groktao preko kapije: “Drž’te se dalje od Jerusalemove šume, ako ’oćete da vam creva ostanu u stomaku!” Deca su dobro zapamtila upozorenje i veprovo ime. Priča nema dublju poruku, izuzev da u Americi i svinja može računati na besmrtnost.

Glavna ulica prvobitno se zvala Portland poust roud. Godine 1896. nazvana je po Elijasu Džointeru. Džointer je šest godina bio član Predstavničkog doma (sve do smrti od sifilisa, u dvadeset osmoj godini). Bio je nešto najbliže velikanu čime se grad mogao podičiti, ako izuzmemo pomenutog vepra i Perl En Bets koja je 1907. godine, zdimila u Njujork da se pridruži Zigfridovoj plesnoj grupi.

Ulica Brok presecala je Džointer aveniju po sredini i pod pravim uglom. Gradić je imao kružni oblik (iako blago ulubljeni, prema istoku, zbog krivudave reke Rojal). Mape grada su, zbog dva glavna druma, podsećale na teleskopski nišan.

Severozapadni odsečak kruga je pripadao severnom Jerusalemovu. Bio je to deo grada najbogatiji šumom. Šuma se nalazila na uzdignutom zemljištu, ne naročito visokom, osim po merilima žitelja Srednjeg zapada. Umorna stara brda, ispresecana stazama drvoseča, blago su se spuštala prema gradu. Marstenova kuća se uzdizala na poslednjem uzvišenju.

Najveći deo severoistočnog odsečka je bilo otvoreno zemljište, obraslo travom, mačjim repom i lucerkom. Reka Rojal, stari vodotok sa duboko usečenim koritom, tekla je ovuda. Proticala je ispod drvenog mostića u Ulici Brok. Meandrirala je ka severu, lenjim, blistavim lukovima sve do severne granice gradskog atara i granitne stene koja je ležala ispod tankog sloja rastresitog zemljišta.

Tu je milionima godina usecala petnaest metara duboki tesnac. Deca su to mesto zvala Pijančev skok, zbog Tomija Retbona, večito nacvrcanog brata Virdžila Retbona, koji se pre nekoliko godina strmeknuo s litice dok je tražio dobro mesto za pišanje. Rojal se ulivao u zagađenu reku Androskogin. Sam Rojal nikad nije bio zagađen. Salemovo nije moglo da se podiči razvijenom industrijom. Imao je samo jedno industrijsko postrojenje, pilanu. Ona je odavno zatvorena. U letnjim mesecima se oko mosta na reci Brok može videti dosta pecaroša. Retko ko se vraća kući bez dobrog ulova.

Jugoistočni odsečak bio je najlepši. Tle se tu uzdizalo, ali bez ružnih ožiljaka od vatre ili ostataka izgorelih kuća. Zemljište s obe strane Grifin rouda pripadalo je Čarlsu Grifinu, najvećem proizvođaču mleka južno od Mekanik Folsa. Sa Skuljard Hila se lepo video Grifinov golemi ambar. Njegov aluminijumski krov je bleštao na suncu kao monstruozni heliograf. Bilo je i drugih farmi u kraju i dosta kuća koje su pokupovali bele kragne iz Portlanda ili Luistona. Pokatkad u jesen ste mogli da namirišete aromu spaljenih polja i vidite crveni kamion Salemskog dobrovoljnog vatrogasnog društva, kako vreba priliku da se pokaže, ako se vatra otme kontroli. Lekcija iz 1951. godine se čvrsto ukorenila u kolektivnom pamćenju gradića.

Prikolice su iznikle u jugoistočnom odsečku. Tu je izrastao čitav paraurbani asteroidni pojas s brojnim pratećim pojavama takvog načina stanovanja: automobilskim olupinama na ciglama, ljuljaškama od odbačenih automobilskih guma, blistavim konzervama piva pored puteva, ispranom odećom povešanom između nasumice pobodenim motki i oštrim mirisom otpadnih voda iz na brzu ruku iskopanih septičkih jama. Kuće na Okuki behu pljunuti blizanci drvenih šupa, ali su iz njih virile blistave TV antene. U većini njih su svetleli televizori u boji, kupljeni na kredit kod Granta i Sirsa. Dvorištanca oko ovih šupica i prikolica su obično bila puna dece, igračaka, kamioneta, motornih sanki i motocikala. Neke od prikolica bile su dobro održavane. Njihovi stanovnici se najčešće nisu bogzna kako trudili. Gazili sukroz maslačak i veštičju travu duboku do članaka. Dels se nalazio na obodu grada, tamo gde se Ulica Brok preobražavala u Brok roud. Rokenrol bend je svirao petkom, a kantri sastav muzicirao subotom. Dels je 1971. godine izgoreo do temelja. Nanovo je izgrađen. Lokalni kauboji i njihove devojke odlazili su u Dels zbog piva i tuče.

Dva, četiri ili šest domaćinstava su najčešće delila jednu telefonsku liniju. Skandali su se, kao i u svim gradićima, uvek krčkali na periferiji šporeta, baš kao tetka Sindin pasulj. Okuka je proizvodila najviše skandala, ali se zajedničkom loncu povremeno približavao i neki otmeniji građanin s egzotičnim začinom.

Gradska vlast je birana neposredno, na zboru građana. Još od 1965. godine govorkalo se o uvođenju šestomesečnog pretresa gradskog budžeta, ali se ta ideja nikad nije pretočila u delo. Grad se nije razvijao dovoljno brzo da stari načini upravljanja postane nepodesan. Neki došljaci su kolutali očima, suočeni s ovim staromodnim oblikom neposredne demokratije. Vlast su vršila trojica izabranih predstavnika, gradski čuvar reda, nadzirač sirotinje; gradski činovnik (da biste registrovali auto, morali ste da idete čak do Tagart strim rouda i savladate dva opasna psa koja su slobodno jurcala po dvorištu) i školski poverenik. Dobrovoljno vatrogasno društvo je svake godine dobijalo tri stotine dolara. U suštini je u pitanju bio društveni klub dokonih penzionera. Vatrogasci su znali za uzbuđenja tokom sezone požara u niskom rastinju, ali su najveći deo godine provodili prepričavajući davnašnje dogodovštine. Kancelarije za javne radove nije bilo, zato što nije bilo državnih vodovodnih linija, gasovoda, kanalizacije. Visoki električni stubovi dijagonalno su prelazili preko gradskog zemljišta u pravcu severozapad-severoistok, po prokrčenoj šumskoj putanji širokoj pedeset metara. Jedan od njih je stajao blizu Marstenove kuće. Nadnosio se nad nju kao čelični stražar.

Sve što je Salemovo znalo o ratovima, paljevinama i krizama vlasti dugovalo je Volteru Kronkajtu i televiziji. Klinac Poterovih stradao je u Vijetnamu. Sin Kloda Bovija stao je na protivpešadijsku minu, pa se vratio s mehaničkim stopalom. Zaposlio se u pošti, kao pomoćnik Keniju Denlesu. Tako je to sređeno. Deca su nosila dužu, neuredniju kosu od očeva, ali je malo ko obraćao pažnju na njih. Egi Korlis je napisala pismo za kamberlendski Ledžer kad je srednja škola Konsolidejt odustala od pravilnika o odevanju. Egi je svake nedelje pisala Ledžeru o alkoholu kao zlu i o čudesnim promenama koje će doživeti svako ko otvori srce Isusu Hristu i ko ga prihvati kao ličnog spasitelja.

Neki deca su se drogirala. Frenk, sin Horasa Kilbija, u avgustu je izašao pred sudiju Hukera. Oglobljen je sa pedeset dolara (sudija se složio da momak plati kaznu novcem zarađenim raznošenjem novina). Alkohol je bio veći problem. Mnogo se klinaca vucaralo po Delsu otkad je starosna granica za konzumaciju alkohola spuštena na osamnaest godina. Posle su se vozili kući, kao da hoće da oblože put gumom. S vremena na vreme neko bi poginuo. Bili Smit je udario u drvo na Dip kat roudu pri brzini od sto četrdeset na sat. Poginuo je zajedno s devojkom Lavern Dube.

Salemovo je, izuzev nabrojanih slučajeva, posedovalo samo akademsko znanje o mukama kroz koje je zemlja prolazila. Vreme je ovde proticalo drugačijom brzinom. Ništa previše strašno nije se moglo dogoditi u gradiću, pogotovo ne u ovom.

5

En Norton je peglala veš kad je njena kći uletela u kuću natovarena kesama iz bakalnice. Gurnula joj je knjigu s fotografijom mršavog mladića u crnoj jakni pod nos i počela da brblja.

“Uspori malo”, rekla je. “Ugasi televizor, pa mi lepo kaži sve što želiš.”

Suzan isključi Pitera Maršala koji je delio hiljade dolara na “Holivudskim kvadratima” da bi ispričala majci o susretu s Benom Mirsom. Gospođa Norton natera sebe da mirno klima glavom, kao da u potpunosti razume kćerkinu priču, uprkos žutim upozoravajućim svetlima koja bi se uvek upalila kad bi Suzan pomenula novog dečka ili muškarca. Nikako da se navikne na pomisao da je Suzi dovoljno stara da se druži s muškarcima. Upozoravajuća svetla su danas zasvetlela nešto jače.

“Zvuči uzbudljivo”, rekla je i stavila još jednu muževljevu košulju na dasku za peglanje.

“Bio je vrlo učtiv”, reče Suzan. “Ponašao se veoma prirodno.”

“Ubiše me noge”, požali se gospođa Norton. Vratila je vrelu peglu na mesto. Pegla je zlokobno zašištala. Umorna domaćica je sela na bostonsku stolicu za ljuljanje pored panoramskog prozora. Izvadila je cigaretu iz paklice na stočiću za kafu. Zapalila je. “Sigurna si da si upoznala momka na svom mestu, Suzi?”

Suzana se pomalo odbranaški osmehnula. “Naravno, da sam sigurna. Izgleda kao... o, ne znam... profesor na fakultetu, tako nešto.”

“Čula sam da je Ludi bombaš [10] izgledao kao vrtlar”, zamišljeno reče gospođa Norton.

“To je veliko sranje”, veselo prozbori Suzan. Taj izraz bi uvek iznervirao majku.

“Daj da vidim tu knjigu.” Pružila je ruku.

Suzan joj dade knjigu. Najedanput se setila opisa homoseksualnog silovanja u zatvoru.

“Vazdušni ples”, pročita En Norton i poče da nasumice prelistava roman. Suzan je rezignirano čekala. Mati bdije nad njom, kao što je uvek činila.

Lenji letnji povetarac je strujao kroz otvorene prozore. Žute zavese u kuhinji su se lelujale. Majka je uvek zvala sobom za serviranje, kao da žive u luksuznom zdanju. Njihov dom bila je lepa građevina od čvrste cigle. Malo se teže zagrevala zimi. Leti je u njoj bilo hladno kao u pećini. Podignuta je na blagom uzvišenju u Ulici Brok. S panoramskog prozora pokraj gospođe Norton pružao se lep pogled na grad. Bio je to prijatan prizor, naročito zimi, s čistim belim prostranstvom devičanskog snega i varljivo dalekim kućama, koje su bacale žućkastu svetlost na snežna polja.

“Čini mi se da sam pročitala prikaz te knjige u portlandskim novinama. Nije ništa naročito.”

“Meni se dopala”, odvrati Suzan. “Baš kao i njen pisac.”

“Možda će se i Flojdu dopasti”, nehajno napomenu gospođa Norton. “Trebalo bi da ih upoznaš.”

Suzan oseti istinski bes. Zbunila se. Mislila je da je pregrmela poslednje adolescentske oluje, ali je stvarnost demantovala. Potegle su stare argumente, njen identitet nasuprot majčinom iskustvu i ubeđenjima. Dohvatile su ih kao zaboravljeno parče prediva.

“Razgovarale smo o Flojdu, mama. Dobro znaš da od tog nema ništa.”

“Novine su upozoravale na mračne zatvorske scene. O dečacima koji opšte s dečacima.”

“Pobogu, majko.” Poslužila se cigaretom iz majčine paklice.

“Ne moraš da psuješ”, pribrano odvrati gospođa Norton. Vratila je knjigu i otresla veliki komad pepela u kristalnu pepeljaru u obliku ribe. Dobila je od neke prijateljice iz Pomoćnih trupa. [11] Ta pepeljara je uvek nervirala Suzan. Bilo je nečeg opscenog u otresanju pepela u grgečova usta.

“Razmestiću bakaluk”, reče Suzan i ustade.

Gospođa Norton tiho dodade: “Samo sam htela da kažem da, ako ćete se ti i Flojd Tibits uzeti...”

Nervoza preraste u dobro poznati, bodljikavi bes. “Kako si za ime božje došla na tu ideju? Da li sam ti to ičim nagovestila?”

“Pretpostavila sam...”

“To je pogrešna pretpostavka”, rekla je povišenim glasom, iako to nije bila puna istina. Njen odnos s Flojdom je već nedeljama bivao sve hladniji.

“Već godinu i po dana se zabavljaš s istim dečkom. Zbog toga sam pretpostavila”, nastavila je majka tihim i kontrolisanim glasom, “da ste prevazišli fazu držanja za ruke.”

“Flojd i ja smo više nego prijatelji”, nevoljno se složila Suzan. Nek izade na kraj s tim.

Započele su nemu razmenu mišljenja.

Da li si spavala s Flojdom?

To te se ne tiče.

Šta taj Ben Mirs želi od tebe?

To te se ne tiče.

Da li ćeš se zaljubiti u njega i učiniti nešto glupo?

To te se ne tiče.

Volim te, Suzi. Tata ija te volimo.

Na to nema odgovor. Nema odgovor. Nema odgovor. Zbog toga je Njujork, ili neko drugo mesto, neophodan. Na kraju se uvek slomiš na neizgovorenim barikadama roditeljske ljubavi, kao na zidovima tapacirane ćelije. Istina te ljubavi obesmišljava svaku racionalnu raspravu. Štaviše, lišava sve prethodno iznesene argumente bilo kakvog značenja.

“Dobro”, tiho prozbori gospođa Norton. Zdrobila je cigaretu na grgečovu usnu i gurnula opušak u riblje ždrelo.

“Idem gore”, reče Suzan.

“Samo ti idi. Mogu li da pročitam knjigu kad je završiš?”

“Ako hoćeš.”

“Volela bih da ga upoznam”, rekla je.

Suzan raširi ruke i slegnu ramenima.

“Da li ćeš se večeras kasno vratiti kući?”

“Ne znam.”

“Šta da kažem Flojdu Tibitsu, ako te pozove?”

Bes je nanovo zapljusnuo. “Reci mu šta god hoćeš.” Zastala je. “Ionako ćeš to učiniti.”

“Suzan!”

Popela se uza stepenice bez osvrtanja.

Gospođa Norton je nastavila da sedi u stolici. Zurila je kroz prozor, na grad, ne videći ga. Čula je Suzanine korake iznad glave, a zatim i udarce slikarskih nogara.

Ustala je i nastavila da pegla. Prišla je telefonu, u sobi za serviranje i pozvala Mejbel Verc, kad je pomislila da je Suzan u potpunosti zanesena radom (iako nije dozvolila toj ideji da se dugo zadrži makar i na rubu svesnog delu uma). Usred razgovora je napomenula kako joj je Suzi rekla da je videla čuvenog pisca. Mejbel je frknula i rekla da je sigurno mislila na čoveka koji je napisao Konvejevu kći. Gospođa Norton je potvrdila, a gospođa Mejbel odvratila da taj piše isključivo o seksu. Gospođa Norton je pitala da li je odseo u motelu ili...

Ispostavilo se da je iznajmio sobu u Evinom pansionu, u centru grada. Gospođa Norton oseti silno olakšanje. Eva Miler je pristojna udovica. Ta neće trpeti hopa-cupa u njenoj ustanovi. Imala je kratka i jasna pravila o ženskinjama u sobi. Nema problema ako je u pitanju majka ili sestra. Ako nije, sedite u kuhinji. Nikakva rasprava tu nije pomagala.

Gospođa Norton je spustila slušalicu posle petnaest minuta, uglavnom isprazne priče. Verovala je da je njome prikrila pravi cilj razgovora.

Suzan, pomislila je, vraćajući se dasci za peglanje. O, Suzan, želim ti samo najbolje. Zašto to ne vidiš?

6

Vraćali su se iz Portlanda putem broj 295. Nije bilo kasno, tek nešto posle jedanaest. Brzina na otvorenom putu van Portlanda bila je ograničena na osamdeset kilometara na čas. Mirno je vozio. Farovi sitroena oštro su presecali tminu.

Film im se svideo. Uživali su u njemu, ali oprezno kao ljudi koji ispipavaju jedno drugo, tragajući za nevidljivim granicama. Majčine reči su je inspirisale na sledeća pitanja: “Gde si odseo? Da li si unajmio kuću?”

“Iznajmio sam sobicu u Evinom pansionu na Ulici Rejlroud.”

“Ali, tamo je grozno! Unutra sigurno ima pedeset stepeni!”

“Volim vrućinu”, rekao je. “Dobro radim u takvim uslovima. Skinem majicu, odvrnem radio i popijem četiri litra piva. Izbacim deset strana na dan, spremnih za štampanje. Tamo ima zanimljivih stanara. Na kraju sednem na verandu i uživam u noćnom povetarcu... osećam se kao u carstvu nebeskom.”

“Ipak”, promrmljala je.

“Hteo sam da iznajmim Marstenovu kuću”, dodao je bezbrižnim tonom. “Nisam oklevao da se raspitam o njoj. Prodata je.”

“Marstenova kuća?” Zbunjeno se osmehnula. “Sigurna sam da ne govoriš o njoj.”

“Grešiš. Uzdiže se na prvom brdu na severozapadu grada, na Bruks roudu.”

“Prodata je? Ko bi za ime božje...?”

“I ja se pitam. Rekli su mi da nemam tri čiste, ali sam čak i ja razmišljao isključivo o najmu. Trgovac nekretninama nije hteo da mi otkrije identitet kupca. Sve to upućuje na neku duboku, zlokobnu tajnu.”

“Možda neki dođoši hoće da je preobraze u letnjikovac”, rekla je. “Jedno je sigurno, fali im neka daska. Renoviranje kuće je hvale vredna stvar – volela bih da se prihvatim sličnog posla – ali se ta kuća ne može renovirati. To mesto je, još u mom detinjstvu, delovalo oronulo. Ko bi hteo da živi u takvoj kući, Bene?”

“Da li si ikad ulazio unutra?”

“Nisam, ali sam nekoliko puta gvirnula kroz prozor. A, ti?”

“Jesam, jednom.”

“Jezivo mesto, zar ne?”

Ućutali su se, razmišljajući o Marstenovoj kući. Ta sećanja nisu imala pastelni ton, poput ostalih. Skandali i užasi vezani za tu kuću su se dogodili pre njihovog rođenja, ali palanke imaju dugo pamćenje. One s ceremonijalnom ozbiljnošću prenose svoje užase s kolena na koleno.

Priča o Hjubertu Marstenu i njegovoj supruzi Berdi nešto je najbliže salemovskom skeletu u ormanu. Habi je dvadesetih godina bio predsednik velike transportne firme u Novoj Engleskoj. Govorilo se da kompanija obavlja najprofitabilniji posao posle ponoći, prevozeći kanadski viski u Masačusets.

Godine 1928. se sa suprugom doselio u Salemovo. Došli su kao par bogatih penzionera. Izgubio je dobar deo bogatstva (niko, čak ni Mejbel Verc, nije znao koliki) u berzanskom krahu 1929. godine.

Desetak godina od izbijanja velike ekonomske krize do Hitlerovog uspona, Marsten i njegova supruga živeli su u kući kao pustinjaci. Viđali su ih samo u sredu po podne kad su silazili u grad radi kupovine. Lari Maklaud, ondašnji poštar, govorio je da su Marstenovi dobijali četiri dnevne novine, Seterdej ivning post, Njujorker i petparački časopis Amejzing storis. Jednom mesečno je dobijao ček od transportne kompanije iz Fol Rivera, Masačusets. Lari je tvrdio da zna da je ček, zato što je savijao kovertu i gvirkao kroz providno prozorče.

Lari ih je pronašao u leto 1939. godine. Novine i časopisi su se pet dana gomilali u poštanskom sandučetu. Poštar je odlučio da ih odnese do praga, pošto u sandučetu više nije bilo mesta za nove. Hteo je da ih ostavi pred vratima.

Bio je avgust, vrhunac leta, početak pasjeg vremena. Zelena, suva trava u dvorištu Marstenovih dopirala je do listova. Veštičja trava je dosezala do ograde na zapadnoj strani kuće. Debele ose su lenjo zujale po belim cvetovima. Zdanje je, u to doba, uprkos nepokošenoj travi još bilo veoma lepo. Vladalo je opšte mišljenje da je Hjubi, pre nego što je skrenuo, napravio najlepšu kuću u Salemovu.

Na pola puta do kuće, ako je verovati priči, koja se s najvećim užasom pripovedala svakoj novoj članici Pomoćnih trupa, Lari je namirisao nešto gadno, slično pokvarenom mesu. Pokucao je na vrata, ali mu niko nije odgovorio. Gvirnuo je kroz vrata, ali nije video ništa u gustoj pomrčini. Nije ušao unutra, već je obišao zgradu. Pokazaće se da je imao sreće. Iza kuće je još gore zaudaralo. Lari je pokušao da otvori zadnja vrata. Nisu bila zaključana. Ušao je u kuhinju i ugledao Berdi Marsten, opruženu u uglu. Ležala je bosonoga, ispruženih nogu. Pogođena je sačmarom iz blizine. Ostala je bez pola glave.

(“Muve”, uvek bi na ovom mestu rekla Odri Hersi, glasom punim hladnog autoriteta. “Lari je pričao da ih je kuhinja bila puna. Zujale su unaokolo. Spuštale su se... znate već gde i uzletale. Bezbrojne muve.”)

Lari Maklaud se okrenuo i pojurio nazad u grad. Pronašao je Norisa Vernija, ondašnjeg gradskog čuvara reda. Pridružilo im se troje-četvoro dokoličara, kakvih je uvek bilo isred Krosenove bakalnice. Miltov otac je tih dana još držao radnju. Odrijev stariji brat, Džekson, bio je među dokoličarima. Povezli su se Norisovim ševroletom i Larijevim poštanskim kamiončetom.

Niko iz grada nikad nije bio u kući na brdu. Ipak, svako čudo za tri dana. Portlandski Telegram je objavio članak o groznom događaju, kad se prašina slegla. Ispostavilo se da je dom Hjuberta Marstena bio zakrčen smećem i starudijom. Po kući se moglo kretati samo uskim stazama između požutelih brda novina, časopisa i gomila buđavih knjiga. Prethodnik Lorete Starčer na mestu upravnika Jerusalemovske državne biblioteke je iz tog haosa izlovio sabrana dela Dikensa, Skota i Marijata. Te knjige i dan-danas krase bibliotečke police.

Džekson Hersi podiže Seterdej ivning post i poče da lista stranice. Trebalo mu je neko vreme da shvati šta drži u rukama. Na svakoj stranici bila je pedantno zalepljena dolarska novčanica.

Noris Verni je otkrio koliko je sreće imao Lari kad se odlučio da u kuću uđe na zadnja vrata. Ulazna vrata bila su na nišanu puške, pričvršćene za stolicu. Da je opalila, pogodila bi poštara u grudi. Puška je bila otkočena. Zategnuti konopac pružao se od oroza do kvake.

(“Puška je bila napunjena”, rekla bi Odri u ovom trenutku. “Da se uhvatio za kvaku, Lari Maklaud bi se našao pred bisernim vratima.”)

U kući je bilo i drugih, ne tako smrtonosnih klopki. Svežanj novina, težak dvadesetak kila, stajao je iznad trpezarijskih vrata. Jedan prag na stepeništu za drugi sprat bio je na šarkama. Neko je mogao slomiti članak. Ubrzo je postalo jasno da Hjubi Marsten nije bio blesavko, već stoprocentni ludak.

Našli su ga u spavaćoj sobi, na kraju hodnika. Visio je s krovne grede.

(Suzan i njena prijateljice su uživale mučeći sebe pričama koje su čule od starijih; Ejmi Revelif je imala kuću na drvetu u zadnjem dvorištu. Zatvorile bi se u njoj. Sedele su u mraku, plašeći jedna drugu Marstenovom kućom. Mesto je izašlo na zao glas još pre Hitlerove invazije na Poljsku. Prepričavale su pripovesti starijih, bogateći ih gnusnim detaljima. Čak i sad, osamnaest godina kasnije je puka pomisao na tu kuću imala magično dejstvo. Proizvodila je bolno jasne slike devojčica što čuče u Ejminoj kućici za igru, držeći se za ruke. Ejmi je govorila impresivnim, strašnim glasom: “S jezivog, natečenog lica plazio se pocrneli jezik. Po njemu su gmizale bezbrojne muve. Eto šta je mama čula od gospođe Verc.”

“...mesto.”

“Šta? Žao mi je.” Vratila se u sadašnjost, po cenu gotovo fizičkog napora. Ben je skretao s autoputa na drum ka Salemovu.

“Rekao sam da je to bilo jezivo staro mesto.”

“Pričaj mi kako je bilo kad si ušao.”

Nasmejao se bez trunke veselosti. Uključio je duga svetla. Magistralni put s dve trake se pružao ispred njih, oivičen borovima i smrčom. Nije bilo drugih vozila. “Sve je počelo kao dečja igra. Možda je to bila igra i ništa drugo. Ne zaboravi da se sve dešava daleke pedeset prve. Klinci su tad morali da nađu način da se zabave, ako nisu hteli da duvaju univerzalni lepak iz papirnih kesa, koje još nisu izmišljene. Mnogo sam se družio s decom iz Okuke. Pretpostavljam da se većina njih odavno odselila... da li južni deo Salemova još zovu Okuka?”

“Nije promenio ime.”

Muvao sam se s Dejvijem Baklijem, Čarlsom Džejmsom, kog su svi zvali Soni, Haroldom Robersonom, Flojdom Tibitsom...”

“S Flojdom?”, pitala ga je preneražena Suzan.

“Da, poznaješ li ga?”

“Izlazila sam s njim”, rekla je i nastavila je. Htela je da prikrije nelagodnost: “I Soni Džejms je još ovde. Vodi benzinsku pumpu na Džointer aveniji. Harold Roberson je umro od leukemije.”

“Bili su nekoliko godina stariji od mene. Osnovali su klub. Nazvali su ga Ekskluziv. Mestu u tom klubu su se mogli nadati samo provereni Krvavi pirati, preporučeni od najmanje tri punopravna člana.” Trudio se da zvuči nehajno, ali nije mogao da skrije ostatke stare gorčine. “Bio sam uporan. Tog leta sam mislio samo o jednom... kako da postanem Krvavi pirat. Ništa drugo nije bilo važno.”

“Konačno su omekšali. Rekli su mi da mogu da im se pridružim ako prođem kroz inicijaciju, koju je Dejv izmislio na licu mesta. Otišli smo do Marstenove kuće. Od mene se očekivalo da uđem u nju i donesem nešto, nekakav plen.” Coknuo je jezikom. Usta su mu bila sasvim suva.

“Šta se desilo?”

“Ušao sam kroz prozor. Kuća je još bila puna đubreta, iako je od krvavih događaja prošlo dvanaest godina. Verovatno su tokom rata izneli novine, ali su sve drugo ostavili. Naišao sam na sto u predvorju, sa jednim od onih kugli sa snegom. Znaš li o čemu govorim? U kugli je kućica. Kad je protreseš, podigne se sneg. Stavio sam je u džep, ali nisam izašao. Hteo sam da se dokažem momcima. Popeo sam se uza stepenice, da vidim gde se obesio.”

“Dobri bože”, rekla je.

“Gurni ruku u odeljak za rukavice i izvuci cigaretu, molim te. Pokušavam da prestanem, ali mi je jedna neophodna.”

Izvadila je cigaretu. Pripalio je na upaljaču, na upravljačkoj tabli. “Kuća je zaudarala. Ne bi verovala kako je smrdela. Vonjala je na buđ, istruleli nameštaj i aromu užeglog maslaca. Živa bića, pacovi, mrmoti ili bog te pita kakvi stvorovi, gnezdili su se u zidovima i snivali u podrumu. Bio je to žućkast, vlažan miris.

“Šunjao sam se uza stepenice. Klinac od devet godina, usran od straha. Kuća je škripala i pucketala svuda oko mene. Čuo sam kako nešto grebe s druge strane zida. Pričinjavalo mi se da čujem korake iza sebe. Plašio sam se da se okrenem, da ne bih video Hjubija Marstena kako tetura za mnom s omčom u ruci, pocrnela lica.” Čvrsto je stiskao upravljač. Više nije zvučao opušteno. Malo se uplašila, suočena sa intenzitetom davnašnjih uspomena. Svetla sa instrument table bacala su jezivu svetlost na njegovo lice. Izgledao je kao čovek koji dugo putuje omrznutom zemljom, nemoćan da je napusti.

“Na vrhu stepeništa sam skupio svu snagu i potrčao niz hodnik, ka poslednjoj sobi. Hteo sam da uletim u nju, zgrabim neki trofej i izletim napolje. Vrata na kraju hodnika bila su zatvorena. Približavao sam im se. Video sam da su šarke popustile i da stara vrata počivaju na okviru. Osmotrio sam srebrnkastu kvaku, blago potamnelu na mestima gde ih je najčešće dodirivala ljudska ruka. Okrenuo sam je. Zadnji deo vrata je škripnuo kao žena u porođajnim bolovima. Da sam gospodario sobom, okrenuo bih se i pobegao glavom bez obzira. Bio sam pun adrenalina. Zgrabio sam kvaku obema rukama i gurnuo svom snagom. Vrata su se otvorila.

Ugledao sam Hjubija. Visio je s krovne grede. Telo mu se ocrtavalo u vazduhu, okupano svetlom koje je dopiralo kroz prozor.K

“O, Bene, nemoj...”, nervozno je prozborila.

“Ne šalim se. Govorim istinu”, uveravao je. “Istinu o onome što je devetogodišnjak video. Predočavam ti dvadeset četiri godine staro sećanje. Hjubi je visio u toj sobi. Njegovo lice nije bilo crno, već zeleno. Oči su mu bile čvrsto zatvorene, ruke modre... grozne. Otvorio je oči.”

Ben povuče dubok dim i izbaci cigaretu kroz prozor, u tamu.

“Ispustih krik, koji se najverovatnije mogao čuti na tri kilometra odatle. Shvatio sam da i dalje nosim staklenu kuglu u ruci. Još je čuvam.”

“Da li zbilja veruješ da si video Hjuberta Marstena, Bene?” Daleko ispred sebe je videla žuto treptavo svetlo, u centru grada. Bilo joj je drago zbog toga.

Posle duge pauze je rekao: “Ne znam.” Procedio je to na jedvite jade. Sticao se utisak da bi najradije rekao ne i stavio tačku na tu priču. “Verovatno je silna uznemirenost izazvala halucinacije. Opet, možda ima neke istine u priči da kuće upijaju osećanja oslobođena u njima, da poseduju neku vrstu... suvog naboja. Možda osoba određenog kova, na primer maštovit dečak, može poslužiti kao katalizator spomenutog naboja i prouzrokovati neku aktivnu manifestaciju... nečeg. Ne govorim o duhovima u uobičajenom smislu reči, već o nekoj vrsti trodimenzionalne televizije. Možda i o nečem živom. Nekom čudovištu, ako baš hoćeš da znaš.”

Poslužila se jednom od njegovih cigareta.

“Bilo kako bilo, nedeljama kasnije sam spavao s upaljenim svetlima. Do današnjeg dana sanjam o otvaranju tih vrata. Taj san me pohodi, posle svake stresne situacije.”

“To je grozno.”

“Ne, nije”, rekao je. “Ili makar ne toliko. Svi patimo od loših snova.” Palcem je pokazao na tihe, uspavane kuće na Džointer aveniji. “Ponekad se pitam da li daske ovih zdanja plaču zbog strašnih stvari koje se pojavljuju u noćnim morama njihovih stanovnika.” Zastao je. “Svrati do Evinog pansiona, da malo posedimo na verandi, ako hoćeš. Ne mogu da te pozovem unutra, takva su pravila kuće. Imam nekoliko ’koka-kola’ u frižideru i nešto ’bakardija’ u sobi, ako nemaš ništa protiv pića pre spavanja.”

“Prijaće mi.”

Skrenuo je u Ulicu Rejlroud. Nedugo posle semafora je skrenuo na malo, neuređeno parkiralište ispred pansiona. Zadnja veranda bila je obojena u belo, s crvenim stubićima. Tri pletene stolice su gledale ka zapanjujuće lepoj reci Rojal. Mesec, u trećoj četvrtini se zakačio za granje drveća na drugoj obali reke. Gradio je srebrnkasti most preko vode. Gradjebio tih. Čulaje presipanje vode preko niske brane.

“Sedi. Vratiću se.”

Ušao je, zatvarajući klizna vrata za sobom. Sela je u stolicu za ljuljanje.

Dopadao joj se, pored sve neobičnosti. Nije verovala u ljubav na prvi pogled, ali jeste u namah probuđenu žudnju (često se nazivala nevinijim imenom opčinjenost). On nije bio muškarac koj bi naprečac uleteo u ponoćne dnevničke zapise. Bio je odveć mrša za svoju visinu, i pomalo bled. Imao je introspektivno, učevno lice. Misli su mu se retko čitale iz očiju. Glavu mu je krasila ćuba tamne kose, koja je izgledala kao da je češljana prstima umesto četkom.

Atapriča...

Ni Konvejeva kći, niti Vazdušni ples nisu nagoveštavale tako morbidna iskustva. Prva se bavila sveštenikovom kćerkom koja beži od kuće, pridružuje se kontrakulturi i preduzima dugo, iskidano putovanje na drugi kraj države autostopom. Ova druga se bavila Frenkom Bazijem, odbeglim robijašem koji počinje novi život kao automehaničar u drugoj državi. Priča se završava njegovim hapšenjem. Obe knjige su žive, dinamične pripovesti, u kojima nije bilo seni Hjubija Marstena, odražena u očima devetogodišnjaka.

Pogled joj je, kao da sledi tok misli, odlutao od reke ka levoj strani verande gde je poslednje brdo pre grada zaklanjalo zvezde.

“Evo”, rekao je. “Nadam se da će ti ovo...”

“Pogledaj Marstenovu kuću”, rekla je.

Poslušao je. Iz nje je dopiralo svetlo.

7

Popili su piće. Ponoć je prošla. Mesec se gotovo izgubio iz vida. Vodili su dug, neobavezan razgovor. Rekla mu je nakon dužeg vremena:

“Dopadaš mi se, Bene. Mnogo mi se dopadaš.”

“Baš kao i ti meni. Iznenađen sam... ne, nisam to mislio. Sećaš li se mog glupavog hvalisanja u parku? Sve se dogodilo tako slučajno.”

“Hoću da te opet vidim, ako želiš da se vidiš sa mnom.”

“Želim.”

“Ići ćemo polako. Ne zaboravi da imaš posla s palančankom.”

Osmehnuo se. “Sve deluje tako holivudski. Mislim na dobar Holivud. Da li scenario predviđa poljubac?”

“Da”, odgovorila mu je ozbiljnim tonom, “mislim da je neophodan.”

Sedeo je u stolici za ljuljanje pored nje. Nagnuo se. Poljubio je, ne remeteći ljuljanje stolice. Nije pokušao da upotrebi jezik, ili da je dodirne. Osetila je pritisakkrupnih, četvrtastih zuba i laki vonj ruma i duvana.

I ona je počela da se ljulja. Ti pokreti su preobrazili poljubac u nešto novo. Prekrio je i ošamutio. Bio je mek, a zatim čvrst. Pomislila je: Isprobava me. Ta pomisao oslabi tajno, čisto zadovoljstvo u njoj i ona prekide poljubac da je ne bi odveo u neželjenom pravcu.

“Uh”, rekao je.

“Hoćeš li sutra uveče doći kod mene na večeru?”, pitala je. “Kladim se da bi moji voleli da te upoznaju.” Rešila je da ponudi izazov majci, oskoljena prijatnim, nezaboravnim iskustvom koje je doživela.

“Domaćinska kuhinja?”

“Najdomaćinskija.”

“Biće mi veoma drago. Od dolaska živim na te-ve večerama.”

“U šest? U palanci rano večeravamo.”

“Važi. Odlično. Odbaciću te do kuće. Hajdemo.”

Vozili su se ćutke, sve dok nije videla treperavo noćno svetlo na vrhu brda. Majka ga je palila, kad god bi izašla.

“Ko sad sedi gore?”, reče, posmatrajući Marstenovu kuću.

“Najverovatnije novi vlasnik”, odvrati Ben, bezličnim glasom.

“Ta svetlost nije ličila na elektičnu”, glasno je razmišljala. “Bila je suviše žuta i slabunjava. Možda je upalio kerozinsku lampu.”

“Verovatno nisu stigli da priključe struju.”

“Možda. Iako bi svako ko misli unapred pozvao električnu kompaniju nekoliko dana pre useljenja.”

Ćutao je. Stigli su do njene kuće.

“Bene”, iznenada mu se obratila, “da li je tvoja nova knjiga o Marstenovoj kući?”

Nasmejao se i poljubio vrh devojčinog nosa. “Kasno je.”

Uzvratila mu je osmeh. “Nisam htela da zabadam nos u tuđa posla.”

“U redu je. Reći ću ti drugi put... za videla.”

“Dobro.”

“Bolje požuri kući, devojčice. Znači, sutra u šest?”

Pogledala je na sat. “Danas u šest.”

“Laku noć, Suzan.”

“Laku noć.”

Izašla je iz automobila i lakim korakom potrčala ka vratima. Okrenula se da mu mahne. Dopisala je kiselu pavlaku na narudžbi za mleko. Biće dobar dodatak pečenim krompirima. Htela je večeru sa stilom.

Bacila je pogled ka Marstenovoj kući, pre nego što je zakoračila preko svog praga.

8

Razodenuo se, ne paleći svetlo u sobici. Ušunjao se nag u postelju. Upoznao je finu devojku, prvu posle Mirandine smrti.

Nadao se da neće pokušati da je pretvori u novu Mirandu, to bi bilo bolno za njega i strahovito nepošteno prema njoj.

Legao je i pustio da mu misli lutaju. San ga je gotovo savladao kad se podigao na laktove i bacio pogled kroz prozor, pored četvrtaste senke pisaće mašine i debelog svežnja papira pored nje. Zatražio je ovu sobu, nakon što je pregledao nekoliko, zato što se iz nje dobro videla Marstenova kuća.

Svetlo je još gorelo na brdu.

Te večeri je usnio stari san, prvi put od dolaska u Jerusalemovo. Bio je veoma živopisan, kao prvih nekoliko dana nakon Mirandine pogibije u saobraćajnoj nesreći. Trčanje niz hodnik, nepodnošljivo škripanje vrata, obešeni leš iznenada otvara grozne, naduvene oči. Okrenuo se vratima, obuzet sporom, lepljivom panikom kakva se javlja isključivo u snovima...

Vrata su bila zaključana.

Treće poglavlje
Salemovo

1

Grad se lako budio – poslovi nisu mogli da čekaju. Počinjali su dok se sunce krilo iza horizonta i tama pokrivala zemlju.

2

Četiri ujutru.

Grifinovi dečaci, osamnaestogodišnji Hal i četrnaestogodišnji Džek, počeli su mužu zajedno sa dva pomoćnika. Blistavi, belo okrečeni ambar bio je čudo čistoće. Betonski kanal za vodu se protezao središtem ambara, između besprekorno čistih staza ispred boksova sa životinjama. Hal je pustio vodu na drugom kraju, pritiskajući dugme za kontrolu ventila. Čuo je zujanje električne pumpe. Isisavala je vodu iz dva arterska bunara. Hal je bio mrzovoljan i ne preterano bistar dečak. Danas je bio naročito zlovoljan. Sinoć se posvađao s ocem. Hteo je da napusti školu. Mrzeo je obrazovnu ustanovu. Mrzeo je dosadnu obavezu da sedi mirno nekoliko puta po četrdeset pet minuta dnevno. Mrzeo je sve predmete sa izuzetkom drvodeljstva i grafičkih umetnosti. Engleski ga je izluđivao, istorija je bila glupa, a poslovna matematika u potpunosti neshvatljiva. Najgore od svega bilo je to što ništa od nabrojanog nije imalo smisla. Krave nisu marile ako si rekao ne, mešao padeže, niti su marile ako nisi znao ko je bio glavnokomandujući proklete armije Potomak, tokom prokletog Građanskog rata. Što se tiče matematike, njegov rođeni otac ne bi mogao da sabere dve petine i jednu polovinu, ako bi mu život zavisio od toga. Zato je plaćao računovođu. A vidi ga samo! Diplomci rade za takve kao što je njegov otac. Toliko puta mu je rekao da tajna dobrog poslovodstva ne leži u knjigama (a proizvodnja mleka je posao kao svaki drugi); tajna je u poznavanju ljudi. Njegov otac, sa šest razreda osnovne, bio je dobar primer koliko vrede sva ta naklapanja o čudesnim koristima od obrazovanja. Otac nije čitao ništa osim Riders dajdžesta. Farma je i pored toga donosila čistih 16.000$ godišnje. Poznavao je ljude. Kad smo već kod toga, i Hal ih je poznavao. Postojale su dve vrste, oni s kojima možeš da radiš šta hoćeš i oni s kojima ne možeš. Prvih je bilo deset puta više nego drugih.

Otac je, na njegovu žalost, pripadao drugoj grupi.

Pogledao je preko ramena, na Džeka. On je lagano, sneno vilama raspoređivao seno sa načete bale, ispred prva četiri boksa. Evo knjiškog moljca, tatinog ljubimca. Jadnog seronje.

“Požuri!”, povikao je. “Razbacaj to seno!”

Otvorio je orman i izvadio prvu od četiri mašine za mužu. Gurao je po stazi, mršteći se nad sjajnim poklopcem od nerđajućeg čelika.

Škola. Jebem ti ja školu.

Devet meseci školovanja su ličili na beskrajni boravak u grobu.

3

Pola pet ujutru.

Plodovi jučerašnje kasne muže su obrađeni. Kretali su se ka Salemovu, u tetrapaku, sa šarenim etiketama mlekare Slufut Hil, umesto u čeličnim konzervama. Otac Čarlsa Grifina prodavao je sopstveno mleko, ali to više nije bilo praktično. Konglomerati su progutali sve nezavisne proizvođače.

Irvin Perinton je radio kao raznosač mleka u zapadnom Salemovu. Počeo je obilazak u Ulici Brok (koju su u seoskom području zvali Brok roud ili Ta bezbožnička daska za pranje). Kasnije će pokriti centar grada i nastaviti ka predgrađima Brok roudom.

Vin je napunio šezdeset jednu godinu u avgustu. Penzionisanje mu se prvi put učinilo stvarnim i mogućim. Njegova supruga, svadljiva stara kučka Elsi, umrla je u jesen 1973. godine (umrla je pre njega, to je bila jedina obzirna stvar koju je učinila za dvadeset sedam godina braka). Kad dođe vreme za penziju, spakovaće psa, mešanca kokera koji se zove Dok, i otići u Pemakvid Point. Planirao je da svakog dana spava do devet ujutru. Njegove oči više neće videti izlazak sunca.

Zaustavio se ispred Nortonove kuće. Napunio je kolica njihovom narudžbinom: sok od pomorandže, dve četvrti mleka i tuce jaja. Ovo će biti divan dan.

Primetio je dodatak na papiru za narudžbu gospođe Norton, ispisan Suzaninim okruglim, palmerovskim rukopisom: “Vine, molim vas da ostavite manje pakovanje kisele pavlake. Hvala vam.” Vratio se po pavlaku. Izgleda da će ovo biti jedan od onih dana kad svi hoće nešto specijalno. Kisela pavlaka! Jednom je probao. Zamalo što nije povratio.

Nebo se osvetlilo na istoku. Rosa na polju koje se pružalo odavde do grada zablista kao hrpa dijamanata skupljenih za kraljev otkup.

4

Pet i petnaest ujutru.

Eva Miler je ustala pre dvadeset minuta. Obukla je iznošenu kućnu haljinu i meke, ružičaste papuče. Spremala je doručak – četiri umućena jaja, osam šnita slanine i tiganjče krompirića. Upotpuniće skromni doručak s dve kriške tosta s džemom, bokalčetom od tri decilitra soka od pomorandže i dve šolje kafe s kremom. Bila je krupna, ali ne i debela žena. Previše je radila da bi bila debela. Imala je epske, rableovske obline. Eva u pokretu, za velikim električnim šporetom od osam ringli, budila je sećanja na nasrtaje plime ili pomeranje peščanih dina.

Volela je da doručkuje u apsolutnoj samoći. To vreme je koristila za planiranje dnevnih poslova. Bilo ih je mnogo: sreda je bio dan za promenu posteljine. Imala je osam stanara, računajući i novog, gospodina Mirsa. Kuća je imala tri sprata i sedamnaest soba. Ribala je podove i stepeništa, glačala je ograde i prevrtala tepih u centralnoj, zajedničkoj prostoriji. Zamoliće Vizela Krejga da joj pomogne u poslu. Pomoći će joj, ako nije spavao mrtvim snom pijanca.

Zadnja vrata su se otvorila baš kad je sela za sto.

“Kako si, Vine. Kako živiš?”

“Životarim. Koleno me malčice muči.”

“Žao mi je. Budi ljubazan pa ostavi još četvrt mleka i četiri litra one limunade.”

“Naravno”, rekao je stari mlekadžija, rezigniranim glasom. “Znao sam da će danas biti takav dan.”

Začeprljala je po jajima, zanemarujući Vinov komentar. Vin Perinton se uvek na nešto žalio, iako sam bogzna da bi trebalo da bude najsrećniji čovek na svetu, otkad je ta divlja mačka s kojom se spanđao pala niz podrumske stepenice i slomila vrat.

Pres herald je udario u zid kuće i pao u ružičnjak u četvrt do šest, baš kad je pušila “česterfild” i ispijala drugu šolju kafe. Kilbijev klinac je treći put ove nedelje ispalio izuzetan hitac. Verovatno mu je raznošenje novina štetno uticalo na mozak. Pa, neka su tamo. Prvi, tanušni i i neopisivo zlatni zraci sunca su prodirali kroz istočne prozore. Ovo je najlepše doba dana. Neće dopustiti da neke trivijalnosti naruše ovaj božanstveni trenutak.

Stanari su imali pravo upotrebe šporeta i frižidera, naporedo s nedeljnim menjanjem posteljine. Te usluge su nisu posebno plaćale. Kuhinja će uskoro biti puna. Prvo će doći Gruver Veril i Miki Silvester. Poslužiće se ovsenim pahuljicama pre nego što krenu u fabriku tekstila u Gejts Folsu, u kojoj su oboje radili.

Kao da je mislima prizivala događaje. Čula je zvučnu poruku, pljuskanje toaleta na drugom spratu i bat Silvesterovih teških čizama na stepenicama.

Ustala je i krenula da spase novine.

5

Šest i pet ujutru.

Sendi Makdugal se prenula iz nemirnog jutarnjeg sna,zahvaljujući prodornim kricima bebe. Ustala je da obiđe dete, nerazbuđena. Zapela je cevanicom o noćni stočić i rekla: “Kaka!”

Beba se još jače prodrala kad je čula majčin glas. “Zaveži!”, povika ona. “Stižem!”

Pošla je uskim hodnikom ka kuhinji. Tankovita devojka je izgubila i ono malo lepote koje je nekad imala. Izvadila je Rendijevu bocu iz frižidera. Pade joj na pamet da treba da je zagreje. Predomislila se, do đavola sa zagrevanjem mleka, ako ga zbilja toliko želiš, malecki, pij ga hladno.

Ušla je u sobu i odmerila detence hladnim pogledom. Napunio je deset meseci. Delovao je bolešljivo i sitno za svoj uzrast. Propuzao je tek prošlog meseca. Možda ima dečju paralizu, ili nešto slično. Opazila je nešto na bebinim rukama i na zidu. Prišla mu je, pitajući se šta bi za ime majke božje to moglo biti.

Imala je sedamnaest godina. Proslavila je prvu godišnjicubraka u julu. Ličila je na naduvanu traktorsku gumu, kad se u šestom mesecu trudnoće udala za Rojsa Makdugala. Brak joj se tada činio kao blagoslov o kom je otac Kalahan neprestano govorio – blagosloveni izlaz. Danas joj je izgledao kao gomila sranja.

Upravo to je Rendi razmazao po rukama, zidu i kosi.

Tupo je zurila u njega, s bocom hladnog mleka u ruci.

Zbog ovoga je digla ruke od škole, prijatelja i sna o karijeri modela. Zbog tesne prikolice u Okuki, s koje boja uveliko otpada. Zbog supruga koji po ceo dan radi u fabrici, da bi noću pio ili igrao poker sa ništavnim pajtašima s benzinske pumpe. Zbog deteta koje toliko liči na ništavnog oca i razmazuje kaku preko svega što dodirne.

Vrištao je iz sve snage.

“Zaveži!”, najedanput je vrisnula i zavitlala plastičnu bocu na njega. Pogodila ga je u čelo. Mališan pade na leđa u krevetac. Jecao je i mahao ručicama. Crveni krug ispod linije kose je ispuni strašnom mešavinom zadovoljstva, sažaljenja i mržnje. Gušila se od emocija. Izvadila ga je iz kreveca, kao da je krpena lutka.

“Zaveži! Zaveži! Zaveži!” Udarila ga je dva puta pre nego što je povratila kontrolu nad sobom. Rendijevi bolni krici postadoše i suviše glasni da bi se izrazili zvukom. Stenjao je u krevecu, ljubičasta lica.

“Žao mi je”, promrmljala je. “Isuse, Marijo i Josife. Žao mi je. Kako ti je, Rendi? Samo trenutak, mama će te očistiti.”

Kad se vratila sa mokrom krpom, oba Rendijeva oka su se nadula i potamnela. Prihvatio je bocu. Razvukao je bezuba usta u osmeh kad mu je obrisala lice vlažnom krpom.

Kazaću Roju da je pao sa stočića za presvlačenje, pomislila je. Poverovaće mi. O bože, samo nek mi poveruje.

6

Šest i četrdeset pet ujutru.

Najveći broj plavih kombinezona iz Salemova putovao je do radnih mesta. Majk Rajerson je bio jedan od malobrojnih s radnim mestom u gradu. U redovnom finansijskom izveštaju je naveden kao radnik zelenila, iako se prvenstveno starao o tri gradska groblja. Leti je to bio posao s punim radnim vremenom. Čak ni zimi nije bio mačji kašalj, kao što su neki, poput Džordžija Midiera iz gvožđare mislili. Radio je sa skraćenim radnim vremenom za Karla Formana, salemovskog pogrebnika. Zaključio je da stariji svet većinom krepava zimi.

Vozio se Barns roudom u kamiončetu, punom makaza, električnih trimera za podšišivanje žive ograde, postolja za zastave, ćuskijom za podizanje nadgrobnih ploča koje su možda pale, kantom sa četrdeset litara benzina i dve “brigs i straton” kosilice za travu.

Prvo će podšišati travu na Harmoni Hilu. Obaviće sve neophodne popravke na nadgrobnim spomenicima i zidu. Po podne će se odvesti do groblja Skuljard Hil. Ponekad su ga posećivali učitelji da bi čitali natpise na starim spomenicima, ostacima iščezle kolonije šejkera. Groblje na Harmoni Hilu mu je najdraže od sva tri. Nije bilo staro kao Skuljard Hil, ali je imalo mnogo hlada. Nadao se da će jednog dana i on na njemu počivati – za nekih sto godina.

Imao je dvadeset sedam godina. Proveo je tri godine na koledžu. Nadao se da će jednog dana moći da ga završi. Bio je zgodan, na neopterećen, prijatan način. Lako je prilazio usamljenim damama subotom uveče kod Delsa ili u portlandskim barovima. Neke od njih bi izgubile interesovanje zbog njegovog posla. Majk nije mogao da razume njihov način razmišljanja. Bio je to dobar posao. Nije imao gazdu nad glavom. Radio je na otvorenom, pod božjim okom. Pa šta ako bi ponekad iskopao neki grob i seo za volan pogrebnih kola Karla Formana? Neko to mora da radi. Što se njega tiče, samo je seks prirodniji od smrti.

Pevušeći je skrenuo na Barns roud. Prebacio je u drugu, da se lakše popne uzbrdo. Ostavljao je oblak suve prašine za sobom. Kroz gusto letnje zelenilo je s obe strane puta video gola, beživotna debla, žrtve velikog požara iz 1951. godine. Štrčale su iz zemlje kao stare, buđave kosti. Neoprezni namernik je lako mogao slomiti nogu u tom gustišu. Tako ti je to. Usred života si okružen smrću.

Groblje je bilo na vrhu brda. Majk je prilazio kapiji. Spremao se da izađe iz auta i otključa kapiju... naglo je pritisnuo kočnicu. Zaustavio se u mestu.

Leš nekog psa visio je glavom nadole s kapije od kovanog gvožđa. Zemlja ispod njega beše vlažna od iscurele krvi.

Majk izađe iz kamiončeta i pohita ka kapiji. Izvukao je zaštitne rukavice iz zadnjeg džepa. Podigao je pseću glavu jednom rukom. Digla se sa strašnom lakoćom. Gledao je u tupe, staklaste oči mešanca Vina Peritona, Doka. Pas je nataknut na šiljati šipku kapije, kao meso na mesarskoj kuki u kasapnici. Muve su već milele po lešu. Nije ih bilo mnogo, zbog jutarnje svežine.

Majk je podigao i cimnuo leš da bi ga skinuo s kapije. Stomak mu se okretao zbog gnusnih zvukova koji su pratili njegov rad. Vandalizam na groblju nije bio novost za njega. Najviše ga je bilo oko Noći veštica. Od tog praznika ih je delilo četrdeset pet dana. Nikad nije video ovako nešto. Izgrednici bi se najčešće zadovoljili obaranjem nekoliko nadgrobnih spomenika. Nažvrljali bi neke gadosti ili obesili papirnati skelet na kapiji. Žive s najgorim ništarijama, ako je pas stradao od dečje ruke. Ovo će slomiti srce starom Vinu.

Razmišljao je da li da odnese psa u grad, da bi ga pokazao Parkinsu Gilespiju. Odustao je od tog nauma, svestan da od toga ne bi bilo vajde. Odneće sirotog Doka u grad kad dođe vreme za ručak, iako danas neće imati nekog apetita.

Otključao je vrata i bacio pogled na rukavice umrljane krvlju. Moraće da izriba gvozdene šipke na kapiji. Izgleda da ovog popodneva neće stići da obiđe Skuljard Hil. Ušao je u groblje i parkirao kamionče. Prestao je da pevuši. Napustilo ga je sve dobro raspoloženje.

7

Osam ujutru.

Spori žuti školski autobusi voze po utvrđenim linijama.

Kupe decu, koja čekaju pored poštanskih sandučića, držeći kutije za užinu i izvodeći vragolije. Čarli Rods je vozio jedan od tih autobusa. Počinjao je da kupi decu u Tagart strim roudu u istočnom Salemu i gornjem delu Džointer avenije.

Deci koja su se vozila u Čarlijevom autobusu nije bilo premca po uzornom ponašanju, u čitavom gradu, ili u čitavoj oblasti, ako ćemo pošteno. U autobusu broj šest nije bilo vikanja, zuja ili povlačenja za kike. Prokleti klinci su sedeli mirno ko bubice i pazili na svoje ponašanje. Ako im to nije odgovaralo, mogli su da pešače više od tri kilometra do osnovne škole Stenli strit i objasne razloge zakašnjenja.

Znao je šta misle o njemu i šta pričaju iza njegovih leđa. To mu nije smetalo. Neće dozvoliti glupiranje i zevzečenje u njegovom autobusu. Mogu da se blesave pred mekušnim učiteljima.

Upravnik Stenli strita imao je hrabrosti da ga pita da li je “prenaglio” kad je kaznio Daramovog sina trodnevnim pešačenjem, zbog preglasnog pričanja. Čarli je samo zurio u njega. Na kraju je upravnik, pompezni šiljokuran, koji je pre četiri godine izašao iz koledža, skrenuo pogled. Njegov stari prijatelj Dejv Felsen je odgovarao za SAD 21 vozni park. Služili su zajedno u Koreji. Dobro su se razumeli. Znali su šta se dešava u zemlji. Znali su da je klinac koji je 1958. godine “samo glasnije pričao” u autobusu, godine 1968. pišao po zastavi.

Pogledao je u visoko postavljeni retrovizor. Video je kako Meri Kejt Grigson predaje ceduljicu ortaku Brentu Teniju. Ortaku, moliću lepo. Danas se trpaju već od šestog razreda.

Zaustavio je autobus i upalio poziciona svetla. Meri Kejt i Brent su zbunjeno podigli glave.

“Imate mnogo zajedničkih tema?”, pitao ih je, gledajući u retrovizor. “Samo izvolite.”

Otvorio je klizna vrata. Čekao je da vucibatine izađu iz autobusa.

8

Devet ujutru.

Vizel Krejg je ispuzao iz kreveta – doslovce je to učinio. Kroz prozor na drugom spratu je dopirala zaslepljujuća svetlost sunca. Glava mu je pucala od bola. Pisac na trećem spratu je već kuckao. Hriste, samo čovek luđi od veverice može da povazdan, danju i noću udara po dirkama.

Ustao je i prišao kalendaru u donjem vešu, da vidi da li je ovo dan za podizanje pomoći za nezaposlene. Nije. Danas je sreda.

Pamtio je gore mamurluke. Visio je u Delsu sve do fajronta u jedan ujutru. Imao je samo dva dolara u džepu i nije uspeo da ižicari mnogo piva, nakon što je potrošio mršavi kapital. Nisam više ono što sam bio, pomislio je. Počešao se po glavi, spoljnjom ivicom dlana.

Navukao je toplu potkošulju koju je nosio zimi i leti i obukao zelene radne pantalone. Otvorio je orman i uzeo doručak – bocu mlakog piva za gore i kutiju vladine ovsene kaše za dole. Mrzeo je ovsenu kašu, ali je obećao udovici da će joj pomoći da obrne tepih. Sigurno će biti i drugih zaduženja.

Nije mario – ne zaista – iako je znao da je to skok s konja na magarca, u odnosu na vreme deljenja postelje s Evom Miler. Njen muž je poginuo u pilani davne 1959, godine na smešan način, ako se nesreća s fatalnim ishodom može nazvati smešnom. U to vreme je u pilani radilo šezdeset do sedamdeset ljudi. Ralf Miler je bio prvi kandidat za rukovodioca pilane.

Zbilja je bilo nečeg smešnog u tom događaju, zato što Ralf Miler već sedam godina, od unapređenja u nadzornika 1952. godine, nije pipnuo nijednu mašinu. Rukovodstvo ga je unapredilo u znak zahvalnosti zbog učinjenog podviga. Vizel je smatrao da je Ralf zaslužio sve počasti. Činilo se da je pilana osuđena na propast, kad je veliki požar grunuo iz Močvara na Džointer aveniju, gonjen istočnim vetrom brzine pedeset kilometara na čas. Vatrogasna odeljenja iz šest okolnih gradova grozničavo su nastojala da spasu grad. Nisu mogla da odvoje nijednog čoveka za beznadežni poduhvat spasavanja Jerusalemovske pilane. Ralf Miler je organizovao čitavu drugu smenu u odred za borbu protiv požara. Pod njegovim vođstvom su ovlažili krov i postigli ono što čitav kombinovani odred za borbu protiv požara nije mogao da učini zapadno od Džointer avenije – izgradili su protivpožarnu prepreku koja je zaustavila vatrenu pošast. Skrenuli su je prema jugu, gde je bila potpuno zauzdana.

Sedam godina kasnije upao je u sekač, dok je razgovarao s nekim važnim posetiocima iz Masačusetske kompanije. Poveo ih je u obilazak postrojenja. Nadao se da će ih ubediti da kupe pilanu. Sirotan se okliznuo u barici i upao u sekač, pred njihovim očima. Podrazumeva se da je svaka mogućnost za sklapanje posla propala zajedno s Ralfom Milerom. Pilana koju je spasio 1951. godine zatvorena je februara 1960.

Vizel se ogledao na vodom poprskanom ogledalu. Očešljao je sedu, dugu, razbarušenu i još seksi kosu. Bila je divna i u šezdeset sedmoj. Činilo mu se da je samo njoj prijao alkohol. Navukao je radnu košulju kaki boje. Poneo je kutiju ovsene kaše i pošao u kuhinju.

Eto gde je završio. Šesnaest godina nakon svih tih događaja, izigrava jebenog domara ženi s kojom je nekad delio postelju i koju i dan-danas smatra đavolski zgodnom.

Udovica se obrušila na njega kao lešinar, čim je prekoračio preko praga kuhinje.

“Slušaj, da li bi bio ljubazan da posle doručka izglačaš ogradu na prednjem stepeništu? Imaš li vremena?” Održavali su ljubaznu fasadu u ophođenju. Tako je izgledalo da radi za nju iz naklonosti, a ne da bi platio četrnaest dolara nedeljne kirije za sobicu na drugom spratu pansiona.

“Naći ću vremena za tebe, Evo.”

“Što se tiče tepiha u zajedničkoj sobi...”

“...moraš da ga prevrneš. Jašta, nisam zaboravio.”

“Kako ti je glava?” Trudila se da govori ravnim glasom, bez trunke sažaljenja... ali njemu nije promaklo njeno istinsko raspoloženje.

“Dobro mi je”, odgovorio je i pristavio vodu za ovsenu kašu.

“Pitam te zato što si došao tako kasno.”

“Uhodiš me, zar ne?” Podigao je obrvu i šeretski pogledao na nju. Godilo mu je što poneki put pocrveni kao šiparica, iako su još pre devet godina prekinuli s valjanjem po posteljini.

“Slušaj, Ede...”

Samo ga je ona tako zvala. Za sve druge žitelje Salemova bio je Vizel. To mu nije smetalo. Nek ga zovu kako god hoće. Pivo ga je uzelo pod svoje.

“Nije važno”, rekao je zlovoljnim tonom. “Ustao sam na levu nogu.”

“Reklo bi se da si ispao iz njega.” Jezik joj je bio brži od pameti, ali je Vizel samo progunđao nešto sebi u bradu. Skuvao je i pojeo omrznutu ovsenu kašu. Doručkovao je i dohvatio krpe i konzervu voska za poliranje. Bacio se na posao bez oklevanja.

Sa sprata je dopiralo neumorno kuckanje pisaće mašine. Vini Apšou je imao sobu preko puta njegove. Rekao mu je da pisac počinje da kuca svakog jutra u devet. Radi do podneva i počinje u tri. Kuca do šest, da bi počeo ponovo u devet. Nije prestajao pre ponoći. Vizel nije mogao da zamisli čoveka s toliko reči u glavi.

Ipak, činio se prijatnim. Pokušaće da popije par pića s njim u Delsu. Ne bi se iznenadio ako bi se ispostavilo da je momak sklon kapljici. Čuo je da pisci uglavnom piju kao smukovi.

Metodično je trljao ogradu. Misli su mu odlutale do udovice. Preobrazila je kuću u pansion, uz pomoć muževljeve polise životnog osiguranja. Dobro je obavila posao. Kako i ne bi? Radila je kao rabadžijsko kljuse. Sigurno se navikla da redovno dobija onu stvar od supruga. Želja se razbuktala, čim je žalost minula. Bože, s kakvim uživanjem je to radila!

Ljudi su ga tih dana, šezdeset prve i šezdeset druge godine zvali Ed, umesto Vizel. U to doba je još držao bocu, umesto ona njega. Imao je dobar posao kod B&M-a. Zbližili su se jedne noći 1962. godine.

Prekinuo je ravnomerne pokrete i pogledao kroz uski prozor na odmorištu drugog sprata, ispunjen poslednjim blistavo zlatnim zracima letnjeg sunca, koje se podsmevalo hladnoj, vetrovitoj jeseni i još hladnijoj zimi koja za dolazi za njom.

Te večeri su se sjedinili delom zbog njega, a delom zbog nje. Posle toga su dugo ležali jedno pored drugog u tami njene spavaće sobe. Zaridala je govoreći da su učinili pogrešnu stvar. Tvrdio je da nisu pogrešili, ne znajući i ne mareći za dobro ili zlo. Severnjak je tulio, kašljao i vrištao pod strehama. U njenoj sobi je bilo toplo i sigurno. Na kraju su zaspali jedno pokraj drugog, kao kašike u ormariću za srebrninu.

O bože i sine mu Isuse, vreme je kao reka. Pitao se da li je pisac svestan toga.

Vratio se poslu. Glačao je ogradu stepeništa dugim, snažnim zamasima.

9

Deset ujutru.

Bilo je vreme odmora u osnovnoj školi Stenli strit, najnovijoj i najboljoj školskoj zgradi u Salemovu. Bila je to niska zgrada, staklenih zidova s četiri učionice. Školski odbor je još plaćao za nju. Bila je nova, svetla i savremena, onoliko koliko je osnovna škola Brok strit bila stara i mračna.

Riči Bodin se ponosio statusom školskog siledžije. Bodrim korakom je stupio u školsko dvorište. Pogledom je tragao za uobraženim novim klincem koji je znao sve odgovore na matematici. Nikakvi novi klinci se neće šepuriti u njegovoj školi. Mora im staviti do znanja ko je ovde gazda. To naročito važi za tog četvorookog klipana, ljubimca nastavnog osoblja.

Jedanaestogodišnji Riči je težio dobrih sedamdeset kila. Njegov otac se oduvek hvalio pred svima, pozivajući ih da vide kako golemog sina ima. Znao je da je veliki. Ponekad je umišljao da mu zemlja drhti pod nogama. Pušiće “kamel” kad poraste, baš kao njegov tata.

Četvrtaci i petaci su ga se užasavali. Za mlađu decu je bio totem školskog dvorišta. Kada ode u sedmi razred, u školu Brok strit, njihov panteon će ostati bez đavola. Strašno je uživao u tome.

Ugledao je Petrija. Čekao je da ga izaberu za jednu od ekipa u partiji fudbala.

“Hej!”, povikao je Riči.

Svi su okrenuli, izuzev Petrija. Svako oko se prevukla staklastom skramom. U svakom se ogledalo olakšanje kad su shvatili da Ričardov pogled ne počiva na njima.

“Hej ti! Četvorooki!”

Mark Petri se okrete i zagleda u Ričija. Naočari s čeličnim okvirom su blistale na jutarnjem suncu. Bio je visok koliko i Riči, što znači da je daleko nadmašivao većinu drugova iz razreda. Bio je vitak dečak, tananog, učenog izgleda.

“Meni se obraćaš?”

“Meni se obraćaš?”, oponašao ga je Riči, u visokom falsetu. “Govoriš kao pederčić, četvorooki. Znaš li to?”

“Ne, nisam to znao”, uzvrati Mark Petri.

Riči načini korak napred. “Kladim se da pušiš, četvorooki? Kladim se da pušiš naborani, dlakavi koren.”

“Zaista?”, odgovorio je novajlija učtivim tonom.

“Jašta, čuo sam da dobro pušiš. Ne radiš to samo četvrtkom. Ne možeš da čekaš. Duvaš ga svakog dana.”

Radoznali klinci su se okupljali da vide kako će Riči pregaziti suvonjavog novajliju. Gospođica Holkomb, dežurna u školskom dvorištu, nalazila se u prednjem delu. Pazila je na dečicu kod ljuljaški i klackalica.

“Šta te muči?”, pitao ga je Mark Petri. Posmatrao je Ričija, kao prirodnjak novopronađenu vrstu buba.

“Šta me muči?” Riči je oponašao falset. “Ništa me ne muči. Samo sam čuo da si ti veliki, masni peder. To je sve.”

“Tako znači?”, odvrati Mark, ne odstupajući od učtivog tona. “Ja sam čuo da si ti veliko, trapavo govno, eto šta sam čuo.”

Zavladala je potpuna tišina. Dečaci su zinuli od čuda (zevali su kao opčinjeni, niko od njih dosad nije video klinca koji potpisuje svoju smrtnu presudu). Riči je zevao sa ostalima. Bio je jednako začuđen.

Mark skide naočari. Dodao ih je dečaku do sebe. “Pridrži ih, molim te?” Dečak ih je uzeo. Zurio je u Marka, bez reči.

Riči krenu u juriš. Bio je to spor, trapav juriš, bez i malo elegancije ili veštine. Tle mu se treslo pod nogama. Bio je pun samopouzdanja i snažnog, omamljujućeg nagona da gazi i lomi. Zamahnuo je desnicom, s namerom da iz prve nokautira protivnika. Hteo je da dohvati četvorookog po ustima. Zubi će mu izleteti napolje kao dirke na klaviru. Spremi se za posetu zubaru, pederčiću. Dolazim.

Mark Petri se istovremenu sagnuo i iskoračio u stranu. Razorni udarac prozvižda iznad njegove glave. Riči načini polukrug, ponesen zamahom. Mark ispruži nogu. Kralj školskog dvorišta tresnu o tle. Zastenjao je. Iz grla radoznale gomile se ote zapanjeno: “Aaah.”

Mark je vrlo dobro znao da će dobiti strašne batine ako dopusti krupnom, nezgrapnom dečaku da ustane i da se razmahne. Mark je vižljast i brz, ali mu to neće pomoći u dužoj tuči, u školskom dvorištu. Da je na ulici, dao bi se u beg. Prestigao bi sporijeg gonioca, zatim bi se okrenuo i opalio budalu po nosu. Nije bio na ulici. Dobro je znao da maltretiranje neće prestati, sve dok ne udesi ružnu, debelu budalu.

Sve to mu prođe kroz um, u deliću sekunde.

Skočio je Ričiju Bodinu na leđa.

Riči zastenja. Gomila ispusti novo: “Aaah.” Uhvatio je Ričija za kraj rukava od košulje da se ne bi oteo. Zavrnuo mu je ruku na leđa. Krupajlija kriknu od bola.

“Kaži, predajem se”, reče Mark.

Ričijevog odgovora bi se postideo i mornar s dvadesetogodišnjim iskustvom.

Mark cimnu Ričijevu ruku ka lopaticama. Siledžija ponovo vrisnu. Beše to zvuk pun srdžbe, straha i smetenosti. Ovo mu se nikad nije desilo. Nije moguče da mu se sad dešava. Nijedan četvorooki pederčić ne može da mu sedne na leđa i da mu iskrivi ruku, da ga natera da vrišti pred podanicima.

“Kaži, predajem se”, ponovi Mark.

Riči se podiže na kolena. Mark ga stisnu kolenima, kao da jaše neosedlano grlo. Zadržao se na njemu. Prekrila ih je prašina, ali je Riči mnogo gore prošao. Bio je rumen i prljav, izbuljenih očiju i izgrebanih obraza.

Pokušao je da zbaci Marka s ramena. Četvorooki se nije dao. Cimnuo mu je ruku uvis. Riči ovog puta nije vrisnuo. Jecao je.

“Reci, predajem se, ili ću ti, tako mi boga, slomiti ruku.”

Košulja mu se izvukla iz pantalona. Zagrebao je stomakom po vrelom tlu. Ljuljao se levo desno, ridajući, ali je grozni četvorooki pederčić ostao na njegovim leđima. Ruka mu je obamrla. Rame mu je plamtelo od bola.

“Skidaj se s mene, kurvin sine! Ne boriš se časno!”

Nova eksplozija bola.

“Predaj se.”

“Neću!”

Kolena mu kliznuše po prašini. Zaronio je licem u tle. Parališući bol sevnu u ruci. Zagrizao je zemlju. Ušla mu je u oči. Bespomoćno se bacakao nogama. Zaboravio je koliko je ogroman. Zaboravio je kako mu se zemlja trese pod nogama. Zaboravio je kako će pušiti “kamel”, baš kao i njegov matori, kad poraste.

“Predajem se! Predajem se! Predajem se!”, vrisnuo je Riči. Bio je spreman da vrišti satima, danima, samo da povrati ruku.

“Reci: ’Ja sam veliko, ružno govno.’”

“Ja sam veliko ružno govno!”, vrištao je Riči iz prašine.

“Dobro je.”

Mark Petri siđe s Ričija. Oprezno se odmakao van domašaja krupajlijinih ruku. Butine su ga bolele od naprezanja. Nadao se da je sva ratobornost ishlapela iz školskog siledžije. Ako nije, moraće da ga dotuče.

Riči ustade. Osvrnuo se oko sebe. Niko nije smeo da ga pogleda u oči. Radoznalci su se okrenuli i nastavili da rade ono što su dotad radili. Smrdljivi Glikov sin je stajao pored pederčića. Gledao je u njega kao u boga.

Stajao je sam. Čudio se brzini sopstvene propasti. Lice mu je bilo prašnjavo, izuzev nekoliko linija, prosečenih suzama gneva i sramote. Razmišljao je da li da se baci na Marka Petrija. Nova, snažna osećanja stida i straha nisu mu to dozvoljavala. Sad nije vreme. Ruka ga je bolela kao truli zub. Kurvin sin je prljav borac. Ako ga se ikad dočepa, ako ga baci na tle...

Danas od toga neće biti ništa. Okrenuo se i zakoračio. Zemlja nije zadrhtala pod njim. Gledao je u zemlju da ne bi presreo nečiji pogled.

Neka devojčica se nasmejala – tanki, podsmešljivi kikot je s okrutnom jasnoćom zaplovio jutarnjim vazduhom.

Nije digao glavu da vidi ko mu se podsmeva.

10

Jedanaest i petnaest pre podne.

Jerusalemovska gradska deponija je do 1945. godine bila šljunkara. Eksploatacija je prestala kad su stigli do gline. Nalazila se na kraju dugog sporednog puta koji se odvajao od Barns rouda, tri kilometra posle groblja Harmoni Hil.

Dad Rodžers je čuo tiho, udaljeno roktanje i kašljanje kosilice za travu Majka Rajersona. Taj zvuk će uskoro uzmaći pred pucketanjem plamenova.

Dad je od daleke 1956. godine radio kao čuvar deponije. Građani su ga svake godine rutinski izglasavali, aklamacijom. Živeo je na đubrištu u uredno održavanoj kolibici od ter papira sa natpisom “Čuvar skladišta” na iskrivljenim vratima. Pre tri godine je iskukao grejalicu od trojice gradskih otaca, džimrija, i napustio stan u gradu.

Dad je bio grbavac, s ružno nakrivljenom glavom. Sticao se utisak da ga je bog ljutito zgužvao pre nego što mu je dozvolio da ispuzi na svet. Njegove majmunolike ruke behu nepojmljivo snažne. Sezale su sve do kolena. Četvoro ljudi je utovarivalo stare police u kamion pre renoviranja gvožđara. Gume su dobrano legle kad su ih utovarili. Dad Rodžers ih je sam istovario. Žile su mu iskočile na vratu, a vene nabrekle na čelu i podlakticama. Bicepsi su se napeli kao plavi kablovi dok ih je sam nosio do istočne ograde.

Dad je voleo deponiju. Voleo je da juri klince koji bi došli da razbijaju flaše. Voleo je da upravlja saobraćajem tokom dana. Voleo je da prebire po đubretu, što je bila privilegija čuvara. Pretpostavljao je da mu se smeju dok korača po gomilama đubreta u čizmama do pasa, kožnim rukavicama, pištoljem u futroli, džakom preko ramena i džepnim nožem u ruci. Nek se smeju. Nalazio je dosta bakarne žice, a ponekad čitave motore s netaknutim namotajima. U Portlandu su dobro plaćali bakar. Nalazio je neznatno oštećene pisaće stolove, stolice i ležajeve. Popravljao ih je i prodavao trgovcima stilskog nameštaja na putu broj 1. Dad je pelješio preprodavce. Oni su pelješili letnje turiste. Svet je, sve u svemu, lepo funkcionisao. Pre dve godine je pronašao krevet sa slomljenim okvirom. Prodao ga je dupedavcu iz Velsa za dvesta zelembaća. Dupedavac je zapenio, govoreći o autentičnom krevetu iz Nove Engleske. Nije primetio kako je Dad pažljivo izbrisao natpis Made in Grand Rapids s daske na uzglavlju.

Na drugom kraju deponije su počivali odbačeni automobili “bjuici”, “fordovi”, “ševiji” i sve moguće marke. Moj bože, kakve su samo delove ljudi ostavljali na svojim mašinama kad bi odslužile svoje. Hladnjaci su bili najveća poslastica. Dobar četvorogrli karburator je posle pranja u benzinu donosio sedam dolara, da i ne govorimo o trakama ventilatora, svetlima, razvodnim kapama, vetrobranima, volanima i podnim prostirkama.

Da, đubrište je fino mesto. Đubrište je mešavina Diznilenda i Šangrile. Ali, novac u crnoj kutiji, zakopanoj ispod fotelje nije bio najveća poslastica.

Požari i pacovi su najveće poslastice.

Dad je nedeljom i četvrtkom ujutru i ponedeljkom i petkom uveče palio određene delove đubrišta. Noćne vatre bile su najlepše. Voleo je prigušeni, rozikasti sjaj sagorelih zelenih plastičnih kesa za đubre, novina i kartonskih kutija. Jutarnje vatre bile su bolje zbog pacova.

Sedeo je u fotelji, posmatrajući vatru. Razgorevala se i slala masni, crni dim u vazduh, plašeći galebove. Pištolj kalibra dvadeset dva mu se klatio u ruci. Vrebao je pacove.

Kad bi došli, nahrupili bi u bataljonima. Bile su to krupne, prljavosive životinje, narandžastih očiju. Buve i krpelji su im gamizali krznom. Repovi su se vukli za njima kao debele, ružičaste žice. Dad je voleo da puca u pacove.

“Kupuješ mlogo municije, Dad”, rekao bi Džordž Midler u gvožđari, dubokim i prijatnim glasom, pre nego što bi mu gurnuo kutije remingtona.“Da li grad plaća za ovo?” To je bila bajata šala. Dad je pre nekoliko godina trebovao dve hiljade metaka za dvadeset dvojku šupljih vrhova. Bil Norton ga je hladno odbio.

“Jasno ti je da činim uslugu gradu, Džordže”, odvratio bi Dad.

Evo ga. Onaj veliki debeljko sa sakatom levom zadnjom nogom je Džordž Midler. Iz usta mu viri nešto što liči na izgrizeno parče kokošje džigerice.

“Samo dođi, Džordži. Samo napred”, reče Dad i povuče obarač. Dvadesetdvojka se oglasi ravnim, neimpozantnim tonom. Pacov se dvaput prevrnuo i pao, grčeći se. Trik je u šupljim vrhovima. Jednog dana će kupiti nešto jače, četrdeset peticu ili “magnum” trista pedeset sedam. Videćemo šta će oni učiniti malim prokletnicima.

Sledeća je bila malecna kurvica Ruti Kroket, ona što ne nosi prsluče u školi, gurka ortake laktovima i ceri se kad god Dad prođe pored njih na ulici. Bang. Zbogom, Ruti.

Pacovi su ludački jurili ka suprotnom, bezbednom kraju đubrišta, ali je Dad posmicao šest komada pre nego što su tamo stigli. Dobar jutarnji ulov. Kad bi im prišao da ih pogleda, video bi kako krpelji beže s ohlađenih tela kao... kao... pa, kao pacovi s broda koji tone.

To mu se učini beskrajno smešnim. Zabacio je ružno nakrivljenu glavu. Ljuljao se napred-nazad, udarajući temenom u grbu. Smejao se gromoglasno dok se vatra prikradala kroz smeće, drhtavim narandžastim prstima.

Život zna biti divan.

11

Dvanaest sati, podne.

Gradska sirena ispusti dugi urlik od dvanaest sekundi.

.... Označila je vreme za ručak u sve tri škole i pozdravila sredinu dana. Lorens Kroket, jedan od trojice gradskih otaca i vlasnik Kroketovog osiguranja i nekretnina južnog Mejna, odloži knjigu koju je čitao (Satanine seks robinje) i podese sat prema sireni. Prišao je vratima i istakao obaveštenje “Vraćam se do jedan”. Nepokolebljivo se držao dnevnog rasporeda. Odšetaće do Sjajnog kafea. Poješće dva čizburgera s prilozima i popiti šolju kafe. Gledaće Polinine noge dok bude pušio “vilijam pen”.

Prodrmao je kvaku da bi proverio da li su vrata dobro zaključana i krenuo niz Džointer aveniju. Zastao je na uglu, da bi bacio pogled na Marstenovu kuću. Video je auto na prilaznom putu. Nazirao se u daljini, velik i svetlucav. Taj prizor izazva blagu nelagodnost, negde duboko u grudima. Pre više od godinu dana u paketu je prodao Marstenovu kuću i zamandaljeni Seoski vešeraj. To je bio najčudniji posao u njegovom životu. A napravio ih je ne tako malo, u ne tako kratkom životu. Vlasnik auta na brdu verovatno je bio čovek koji se zvao Strejker. R. T. Strejker. Jutros je dobio njegovo pismo.

Taj momak se dovezao pred Kroketovu kancelariju jednog blistavog julskog popodneva pre nešto više od godinu dana. Izašao je iz auta i zastao na pločniku. Nije mu se žurilo da uđe unutra. Visoki čovek je nosio strogo trodelno odelo, na letnjoj omorini. Bio je ćelav kao kugla za bilijar i jednako kiseo. Imao je crne tanke obrve i duboke očne duplje, slične mračnim rupama. Činilo se da su izdubljene bušilicom na markantnom, uglastom licu. Držao je tanku aktovku u ruci. Lari je bio sam u kancelariji kad je Strejker ušao. Sekretarica s najprivlačnijim parom dinja u univerzumu je po podne radila za advokata u Gejts Folsu.

Ćelavko je seo u stolicu za mušterije, s aktovkom u krilu. Zagledao se u Larija Kroketa. Preduzetnik se uzvrpoljio, pošto je nepoznati imao nečitljiv pogled. Prijalo mu je da pročita želje posetilaca iz golubjeplavih ili smeđih očiju, pre nego što stignu da otvore usta. Ovaj čovek je natenane lutao pogledom po fotografijama lokalnih nekretnina istaknutim na oglasnoj tabli. Nije pružio ruku, niti se predstavio. Nije rekao ni zdravo.

“Mogu li da vam pomognem?”, pitao je Lari.

“Poslali su me da kupim rezidenciju i poslovni prostor u vašem lepom gradu”, reče ćelavko. Govorio je ravnim, sugestivnim tonom, koji je Larija podsetio na zvuk automatske poruke, kakva se može čuti na telefonu za meteorološke prognoze.

“Pa, to je divno”, reče Lari. “Imamo nekoliko veoma dobrih...”

“Nema potrebe”, reče ćelavko i podiže ruku da bi prekinuo Larija. Prodavac nekretnina je zadivljeno posmatrao neznančeve neobično duge prste – srednji prst je imao deset centimetara od korena do vrha. “Hoću poslovni prostor u bloku iza gradske kuće, s pogledom na park.”

“Svakako, dogovorićemo se. Tamo je nekad bila perionica. Propala je pre godinu dana. To će biti dobra lokacija ako...”

“Što se rezidencije tiče”, ponovo ga je prekinuo ćelavko, “zanima me ona koju zovete Marstenova kuća.”

Lari se predugo bavio ovim poslom. Nije dozvolio da preneraženost dopre do njegovog lica. “Tako dakle?”

“Da. Zovem se Strejker. Ričard Troket Strejker. Svi papiri će glasiti na moje ime.”

“Vrlo dobro”, reče Lari. Bilo mu je jasno da čovek želi da sklopi posao. “Marstenova kuća se prodaje za četrnaest hiljada. Ubeđen sam da bi moji klijenti pristali i na nešto manju sumu. Što se stare perionice...”

“Od tog nema ništa. Ovlašćen sam da pomenute nekretnine platim jedan dolar.”

“Jedan...?” Lari nagnu glavu napred, kao ljudi koji nešto nisu dobro čuli.

“Da. Slušajte me dobro, molim vas.”

Strejker otvori bravice na aktovki dugim prstima. Otvorio je i izvadio nekoliko dokumenata u providnoj, plavoj fascikli.

Lari Kroket ga je smrknuto posmatrao.

“Pročitajte, molim vas. Tako ćemo prištedeti na vremenu.” Lari otvori plastičnu fasciklu. Bacio je pogled na prvi dokument, sa izrazom čoveka koji ugađa budali. Klizio je pogledom po papiru. Povremeno bi zastao nad nekim podatkom.

Strejker se neubedljivo osmehnuo. Izvadio je tanku, zlatnu tabakeru iz aktovke i izabrao cigaretu. Protresao je i upalio drvenom šibicom. Oštra aroma turskog duvana ispuni kancelariju. Ventilator je razbijao i širio dim.

Desetak minuta u kancelariji se nije čulo ništa izuzev blagog zujanja ventilatora i prigušenog saobraćaja ispred zgrade. Strejker je popušio cigaretu do samog kraja. Zdrobio je vreli opušak prstima i pripalio drugu.

Lari podiže glavu. Bio je bled i vidno potresen. “Ovo je neka šala. Ko je ovo smislio? Džon Keli?”

“Ne poznajem nikakvog Džona Kelija. Nisam sklon šalama.”

“Ovi papiri... ugovori... tapije... dobri bože, zar ne shvatate da to parče zemlje vredi milion i po dolara?”

“Sitna dušo”, hladno odvrati Strejker. “Vredi četiri miliona. Uskoro će vredeti i više, kad počne izgradnja tržnog centra.”

“Šta želite?”, pitao je Lari, promuklim glasom.

“Rekao sam vam šta želim. Moj partner i ja planiramo da počnemo posao u ovom gradu. Želimo da živimo u Marstenovoj kući.”

“Kakav posao? Kompaniju za plaćena ubistva?”

Strejker se hladno nasmeja. “Bojim se da je u pitanju nimalo egzotični posao s nameštajem. Ponudićemo dobar izbor nameštaja za kolekcionare. Moj partner je ugledni stručnjak za tu oblast.”

“Sranje”, omače se Lariju. “Marstenovu kuću ste mogli kupiti za osam i po hiljada, a poslovni prostor za šesnaest. Vaš partner je sigurno upoznat s tim. Obojica vrlo dobro znate da ovaj grad ne može izdržavati prodavnicu skupocenog starog nameštaja.”

“Moj partner je izuzetno informisan o svemu što ga zanima”, reče Strejker. “Dobro mu je poznato da je vaš grad na autoputu kojim jezdi veliki broj turista i vlasnika vikendica. Očekuje da će s tim ljudima obaviti lavovski deo posla. Bilo kako bilo, to se vas ne tiče. Da li ste pregledali papire? Smatrate li ih ispravnim?”

Lari udari plavom fasciklom o sto. “Rekao bih da jesu. Znajte da neću dozvoliti da budem namagarčen, ma šta vi govorili.”

“Nećete, naravno da nećete.” Strejkerov glas je otkrivao oštri prezir. “Koliko ja znam, imate advokata u Bostonu, izvesnog Fransisa Volša.”

“Kako ste to saznali?” brecnu se Lari.

“To sad nije važno. Odnesite mu te papire. Potvrdiće njihovu verodostojnost. Zemlja na kojoj će se izgraditi tržni centar će biti vaša, ako ispunite tri uslova.”

“Tako znači”, reče Lari. Pao mu je kamen sa srca. “Uslovi.” Naslonio se i uzeo “vilijam pen” iz keramičke kutije za cigare na stolu. Kresnuo je šibicu o kožne cipele i povukao dim. “Konačno prelazimo na stvar. Pucajte.”

“Uslov broj jedan. Prodaćete mi Marstenovu kuću i poslovni prostor za jedan dolar. Vaš klijent povodom kuće je zemljišna korporacija iz Bangora. Poslovni prostor pripada portlandskoj banci. Siguran sam da će se obe strane složiti ako im isplatite najnižu prihvatljivu sumu, umanjenu za vašu proviziju, naravno.”

“Ko vas snabdeva informacijama?”

“To nije vaša stvar, gospodine Krokete. Drugi uslov. Nećete pričati o današnjoj transakciji. Ni reč. Ako vas neko nešto pita, recite mu ono što sam vam ja rekao. Mi smo dva partnera koji započinju posao usmeren ka turistima i letnjim posetiocima. To je veoma važno.”

“Ja ne raznosim abrove.”

“Hteo bih, da nevezano s tim, istaknem važnost ovog uslova. Možda će doći vreme, gospodine Krokete, kad ćete želeti da se pohvalite sjajnim poslom koji ste danas sklopili. Budite sigurni da ću saznati da ste to učinili. Uništiću vas. Da li me razumete?”

“Govorite kao lik iz jeftinih špijunskih filmova”, reče Lari. Bio je priseban. Glas mu je ipak blago drhtao od straha. Rekao je Uništiću vas kao da je hteo da kaže Kako ste. Zbog toga je zvučao neprijatno ubedljivo. Kako je, za boga miloga, ovaj šaljivdžija saznao za Frenka Volša? Čak ni njegova supruga nije znala za njega.

“Da li me razumete, gospodine Krokete?”

“Da”, reče Lari. “Znam da dobro sakrijem karte.”

Strejker se po drugi put neubedljivo osmehnu. “Naravno. Zbog toga i poslujem s vama.”

“Treći uslov?”

“Potrebno je obaviti neke opravke na kući.”

“Blago rečeno”, suvo odvrati Lari.

“Moj partner želi da se lično pozabavi time. Vi ćete biti njegov agent. Pokatkad će biti zahtevan. S vremena na vreme ćete angažovati radnike da odnesu nešto u kuću ili u radnju. Ćutaćete o sličnim poduhvatima. Da li me razumete?”

“Da, razumem vas. Vi niste iz ovih krajeva, zar ne?”

“Da li je to bitno?” Strejker podiže obrve.

“Naravno da je bitno. Ovo nije Boston ili Njujork. Nije stvar u tome da li ću ja držati usta zatvorenim. Ljudi će pričati. Na Ulici Rejlroud živi starica Mejbel Verc. Provodi čitav dan s dvogledom...”

“Ne brinem se zbog meštana. Moj partner ne mari za meštane. Oni uvek svašta pričaju. Isti su kao svrake na telefonskim žicama. Ubrzo će nas prihvatiti.”

Lari slegnu ramenima. “To je vaša stvar.”

“Baš tako”, složio se Strejker. “Plaćaćete sve usluge i čuvati račune. Novac će vam biti nadoknađen. Slažete li se?”

Lari se složio. Kao što je rekao Strejkeru, znao je da dobro skriva karte. Bio je jedan od najboljih pokeraša u kamberlendskom okrugu. Uspeo je da izgleda mirno, iako je u njemu besneo požar. Posao koji mu je ludak nudio bio je od vrste kakva se retko ili nikad ne pojavljuje. Možda je njegov gazda neki šašavi milijarder koji...

“Čekam vaš odgovor, gospodine Krokete.”

“Imam dva uslova”, reče Lari.

“Zaista?” Strejker je zvučao učtivo zainteresovano.

Protresao je plavu fasciklu. “Prvi je da ovi papiri moraju biti provereni.”

“Naravno.”

“Drugo, ne želim da radim s vama, ako spremate nešto nezakonito. Imam na umu...”

Zastao je usred rečenice. Strejker je zabacio glavu. Počastio ga je provalom hladnog, bezosećajnog smeha.

“Da li sam rekao nešto smešno?”, pitao je Lari, bez ikakvog osmeha.

“O... pa... naravno da niste, gospodine Krokete. Oprostite mi zbog ovoga. Vaš komentar mi se, iz izvesnih razloga, učinio vrlo duhovit. Šta ste hteli da kažete?”

“Što se planiranog renoviranja tiče, ne želim da radim ništa što bi me izložilo riziku. Ako ste namerili da pravite viski, LSD ili eksplozive za hipi radikale, radite to bez mene.”

“Dogovoreno”, reče Strejker. Osmeh iščeznu bez traga. “Hoćemo li sklopiti posao?”

Lari odvrati s neobjašnjivim oklevanjem: “Mislim da ćemo ga sklopiti, ako se pokaže da su ovi papiri ispravni. Čini mi se da ste vi obavili sav posao, dok ću ja zaraditi sav novac.”

“Danas je ponedeljak”, reče Strejker. “Da li da svratim u četvrtak po podne?”

“Bolje svratite u petak.”

“Neka bude. Vrlo dobro.” Ustao je. “Do viđenja, gospodine Krokete.”

Papiri su provereni. Larijev bostonski advokat je rekao da je zemlju na kojoj će se graditi tržni centar kupila firma Kontinental kuće i imanja,paravan kompanija sa iznajmljenom kancelarijom u zgradi Kemikal banke, u Njujorku. U toj kancelariji nije bilo ničeg izuzev nekoliko praznih ormana za spise i mnogo prašine.

Strejker se vratio u petak. Lari je potpisao vlasnička dokumenta. Učinio je to s jakim ukusom sumnje u ustima. Prvi put je prekršio najvažnije životno pravilo. Ne seri oko kuće. Posmatrao je kako Strejker pohranjuje vlasničke papire nad Marstenovom kućom i poslovnim prostorom u aktovku. Pade mu na pamet da je, uprkos velikoj nagradi, postao zavistan od ovog čoveka i od njegovog tajanstvenog partnera, gospodina Barloua.

Avgust je konačno prošao. Leto se nezaustavljivo kretalo ka jeseni, koja će ustupiti pred zimom. Obuze ga neobjašnjivo olakšanje. Do proleća će zaboraviti na posao koji mu je omogućio da se domogne vlasničkih papira koji sad bezbedno počivaju u sefu portlandske banke.

Događaji su se, mimo njegovih očekivanja, ubrzali.

Pre nedelju dana je došao pisac, Mirs. Hteo je da iznajmi Marstenovu kuću. Začuđeno je pogledao Larija kad mu je rekao da je prodata.

Juče je u poštanskom pretincu pronašao podužu šuplju cev i pismo od Strejkera, pisamce, ako ćemo pravo, sa sledećim tekstom: “Molim vas da istaknete ovaj poster u izlog radnje – R. T. Strejker.” Neupadljivi poster nije odskakao od sličnih proizvoda. Na njemu je pisalo: “Otvaramo za nedelju dana. Barlou i Strejker. Otmeni nameštaj. Probrani antikviteti. Radoznalci dobrodošli.” Taj posao je poverio Rojal Snouu.

Podigao je glavu i video parkirani automobil ispred Marstenove kuće. Posmatrao ga je, kad je neko progovorio pored njega: “Spavaš, Lari?”

Poskočio je. Okrenuo se i suočio s Parkinsom Gilespijem. Stajao je na uglu, tik pored njega i pripaljivao “pal mal”.

“Ne”, rekao je. Nervozno se nasmejao. “Samo razmišljam.” Parkins pogleda na Marstenovu kuću, gde je sunce svetlucalo na hromu i metalu automobila na prilaznom putu. Spustio je pogled na stari vešeraj i novi znak u izlogu. “Rekao bih da nisi jedini. Lepo je videti nove ljude u gradu. Upoznao si ih, zar ne?”

“Jednog od njih, prošle godine.”

“Gospodina Barloua ili gospodina Strejkera?”

“Strejkera.”

“Fin čovek, zar ne?”

“Teško je reći”, reče Lari. Htede da obliže usne. Uzdržao se od toga. “Govorili smo isključivo o poslu. Delovao je pristojno.”

“Dobro. To je dobro. Hajdemo. Prošetaću s tobom do Sjajnog kafea.”

Lorens Kroket je razmišljao o sklapanju ugovora s đavolom, dok su prelazili ulicu.

12

Jedan sat po podne.

Suzan Norton je ušla u Babsin salon lepote. Osmehnula se Babs Grifin (Halovoj i Džekovoj starijoj sestri) i rekla: “Hvala bogu što si mogla da me primiš bez zakazivanja.”

“Sredinom nedelje nema gužve”, reče Babs i uključi fen. “Šta misliš, hoće li da pada? Čula sam da će po podne biti oluje.”

Suzan pogleda u plavo nebo, bez ijednog oblačka. “Stvarno tako misliš?”

“Stvarno. Kako da te šišam?”

“Prirodno”, reče Suzan, misleći na Bena Mirsa. “Hoću da izgleda kao da se nisam ni približila ovom mestu.”

“Srculence”, reče Babs uz dubok uzdah, “to sve cure žele.” Njen uzdah otkri ukus žvakaće gume “džusi frut”. Babs upita Suzan da li je videla da neki ljudi otvaraju prodavnicu nameštaja u starom Seoskom vešeraju. Izgleda da će tamo biti samo skupih stvari, ali zar ne bi bilo lepo da nabavi još jednu uragansku lampu, da pravi društvo onoj u stanu. Napuštanje kuće radi života u gradu bilo je njen najpametniji potez. Zar leto nije bilo divno? Šteta što se mora završiti.

13

Tri po podne.

Boni Sojer je ležala na velikom krevetu u svojoj kućina Dip kat roudu. Nije to bila zapuštena prikolica, već prava kuća s čvrstim temeljima i dubokim podrumom. Njen suprug Rej zarađivao je dobre pare kao automehaničar u Pontijaku Džima Smita u Bakstonu.

Bila je gola, izuzev, tankih plavih gaćica. Nestrpljivo je gledala na sat, na noćnom stočiću. Pokazivao je tri sata i dva minuta. Gde li je?

Vrata na spavaćoj sobi se malčice odškrinuše, kao da ga je prizvala mislima. Kori Brajant proviri kroz pukotinu.

“Da li je sve u redu?”, šapnuo je. Kori je imao dvadeset dve godine. Dve godine je radio za telefonsku kompaniju. Afera s udatom ženom – naročito s lepoticom poput Boni Sojer, mis kamberlendskog okruga za 1973. godinu -ispunjavala ga je nemirom, slabošću i žudnjom.

Osmehnula se, otkrivajući biserne zube. “Da nije, dušo”, rekla je, “imao bi rupu u sebi, dovoljno veliku da se kroz nju gleda televizija.”

Prišao joj je na prstima. Pojas sa alatom zveckao je usput.

Boni se nasmešila i raširila ruke. “Stvarno mi se sviđaš, Kori. Tako si sladak.”

Korijev pogled se zaustavi na crnoj senki ispod zategnutog, plavog najlona. Požuda odnese pobedu nad nervozom. Zaboravio je na šunjanje na prstima. Prišao joj je. Grlili su se dok se zrikavac oglašavao u šumi.

14

Četiri po podne.

BenMirsseodmaknuoodstola. Završio je s popodnevnim pisanjem. Preskočio je šetnju po parku radi večere kod Nortonovih. Hteo je da ide čiste savesti, zato je pisao najveći deo dana bez pauze.

Ustao je, da bi se protegao. Slušao je krcanje kičme. Telo mu se ovlažilo od znoja. Prišao je ormanu kraj uzglavlja i uzeo čist peškir. Istuširaće se pre nego što se ostali stanari vrate s posla i naprave gužvu.

Prebacio je peškir preko ramena. Okrenuo je leđa vratima i prišao prozoru. Nešto mu je privuklo pažnju. Ništa u gradu; dremao je pod kasnim popodnevnim nebom, dubokoplave boje, karakteristične za divne letnje dane u Novoj Engleskoj.

Mogao je da gleda preko dvospratnih zgrada na Džointer aveniji, na njihove ravne, asfaltirane krovove i preko parka gde su deca, povratnici iz škole, lenstvovala, vozila bicikle ili se svađala.

S prozora se pružao pogled ka severnom delu grada, gde je Ulica Brok nestajala iza prvog šumovitog brda. Pogled mu je odlutao do krčevine gde su se susretali Barns i Bruks roud, tvoreći raskrsnicu u obliku slova T i još gore do Marstenove kuće, koja je dominirala gradom.

Odavde je izgledala kao savršena minijatura, ne veća od kućice za lutke. Dopadala mu se. Odavde je Marstenova kuća izgledala kao nešto s čim je mogao izaći na kraj. Mogao je da pruži ruku i spljeska rugobu dlanom.

Opazio je kola na prilaznom putu.

Stajao je s peškirom preko ramena. Netremice je zurio u nju. Strah mu je ispunjavao stomak. Nešto van dometa racionalne analize. Dva prozorska kapka su zamenjena. Zgrada je sad imala nešto drugačiji, tajnovitiji izgled.

Polako je pomerao usne, kao da proizvodi zvuke koje niko – pa čak ni on sam – nije mogao razumeti.

15

Pet po podne.

Metju Berkjeizašao iz srednje škole s tašnom ulevojruci. Prepešačio je prazno parkiralište, do svog starog ševi biskejna. Vozio ga je s prošlogodišnjim gumama za sneg.

Imao je šezdeset tri godine. Tri godine su ga delile od obaveznog penzionisanja. To mu nije smetalo da drži pun fond časova engleskog jezika i dopunskih aktivnosti. Ove jeseni je spremao školsku predstavu. Završio je čitanje burleske u tri čina Čarlijevi problemi. Nosio se sa uobičajenom poplavom problema. Radio je s dvanaestak uspaljenih telesa koji su s mukom pamtili uloge (samo da bi ih igrali na tromi, nesigurni i monotoni način) i troje dece koja su pokazivala izvesni elan. Podeliće uloge u petak. Počeće s radom sledeće nedelje. Uradiće nešto do tridesetog oktobra, datuma premijere. Met je razvio teoriju da srednjoškolska predstava treba da bude kao činija Kembelove alfabet supe: bezukusna, ali ne i neprijatna. U publici će biti mnogo rođaka. Njima će se sigurno svideti. Pozorišni kritičar kamberlendskog Ledžera zaneseno će pisati o njoj, zato što je debelo plaćen za podršku svakom lokalnom teatarskom pokušaju. Nosilac glavne ženske uloge (to će ove godine najverovatnije biti Ruti Kroket) najverovatnije će se zaljubiti u nekog glumca i izgubiti nevinost posle zabave priređene nakon podele uloga. Pozabaviće se Debatnim klubom, kad to bude gotovo,.

Met Berk je i u šezdeset trećoj uživao u podučavanju. Bio je nikakav u disciplinovanju dece, što mu je oduzelo sve šanse za napredovanje po administrativnoj lestvici (imao je preterano snene oči da bi postao pomoćnik direktora). Taj nedostatak mu nikad nije smetao u poslu. Čitao je Šekspirove sonete u hladnim učionicama punim bučnih gvozdenih cevi, letećih aviončića i kuglica od papira. Sedao je na ekserčiće. Sklanjao ih je odsutnim pokretima dok je govorio đacima da otvore četiri stotine šezdeset sedmu stranicu gramatike. Otvarao je fioke da uzme pismene sastave samo da bi otkrio skakavce, žabe. Jedanput je naleteo na crnu zmijurinu od dva metra.

Jedrio je uzduž i popreko engleskog jezika kao usamljeni i neobično popustljivi Drevni moreplovac [12] : Stajnbek na prvom času, Čoser na drugom, proširene rečenice na trećem i uloga glagolskih imenica pre ručka. Imao je večno žućkaste prste, ne od nikotina, već od krede. I ta prašina je bila ostatak supstance koja izaziva zavisnost.

Deca mu se nisu divila, niti su ga volela. Nije bio gospodin Čips, skrajnut u rustičnom kutku Amerike, niti je čekao da ga Ros Hanter otkrije, ali ga je veliki broj učenika cenio. Nekolicina je, zahvaljujući njemu, shvatila da posvećenost, koliko god bila ekscentrična ili skromna, može biti značajna stvar. Voleo je svoj posao.

Ušao je u auto i preterao s papučicom za gas. Morao je da sačeka i pokuša ponovo. Podesio je radio na portlandsku rokenrol stanicu. Povisio je ton do granice izdržljivosti zvučnika. Rokenrol je bio dobra muzika. Izašao je s parkirališta, stao i ponovo upalio motor.

Posedovao je malu i retko posećivanu kuću na Tagart strim roudu. Nikad se nije ženio, nije imao porodice izuzev brata u Teksasu. On je radio za naftnu kompaniju i nikad nije pisao. Prisne veze mu nisu nedostajale. Bio je usamljenik, ali ga usamljenost ni na koji način nije pritiskala.

Stao je pred trepćućim semaforom na raskrsnici Džointer avenije i Ulice Brok. Skrenuo je u pravcu kuće. Senke su se izdužile, a dnevno svetlo zadobilo neobičnu, divnu toplinu. Bilo je puno i zlatno, dostojno francuskih impresionista. Pogledao je nalevo. Video je Marstenovu kuću, i pogledao ponovo.

“Kapci”, glasno je izgovorio, boreći se s glasnim radiom. “Neko je promenio i zatvorio kapke.”

Pogledao je u retrovizor i opazio kola na prilaznom putu. Predaje u Salemovu od 1952. godine i nikad nije video parkiran auto ispred te kuće.

“Da li neko živi tamo gore?”, pitao je nikog ponaosob i nastavio da vozi.

16

Šest uveče.

Suzanin otac, Bil Norton, prvi među tri salemovskagradska oca, iznenadio se kad je shvatio da mu se BenMirs dopada i to prilično. Bil je bio veliki, čvrsti crnokosi muškarac, građen kao šleper. Nije se udebljao ni posle pedesete. Napustio je treću godinu srednje škole i uz očevu dozvolu stupio u mornaricu. Uspeo je da se snađe u vojničkom okruženju i da se domogne srednjoškolske diplome u dvadeset četvrtoj, na ispitu za koji se naprečac odlučio. Nije postao zadrti, grubi antiintelektualac, kao neki radnici koji se sopstvenom krivicom ili zbog loše sudbine ne domognu obrazovnog nivoa koji im je mogao pripasti. Ipak, nije trpeo “umetničke sekaperse”, kako je zvao neke od dugokosih momaka mutnog pogleda koje je Suzan dovodila kući iz škole. Njihova frizura i odeća mu nisu toliko smetali. Kopkalo ga je to što niko od njih nije razmišljao kao ozbiljan čovek. Nije delio ženinu naklonost prema Flojdu Tibitsu, momku s kim se Suzan najduže viđala posle diplomiranja, ali ga nije gledao popreko. Flojd je zauzimao solidan menadžerski položaj u Falmut Grantsu. Bil Norton ga je smatrao umereno razumnim. Bio je domaće čeljade, ali se to moglo reći i za Mirsa.

“Molim te da ga ne gnjaviš s pričom o umetničkim sekapersama”, reče Suzan, dok je ustajala na zvuk zvona. Obukla je svetlozelenu, letnju haljinu. Novu frizuru je zabacila nazad. Vezala je predimenzioniranom zelenom trakom.

Bil se nasmeja. “Ubrzo ću videti s kim imam posla, draga ćerko. Neću te osramotiti... nikad to nisam učinio, zar ne?”

Uzvratila mu je zagonetnim, nervoznim osmehom i prišla vratima.

Ušla je u kuću s mršavim i vižljastim muškarcem finih crta i guste, pomalo neuredne crne kose. Delovala je sveže oprano, uprkos prirodnoj nauljenosti. Bilu se svideo piščev izbor odeće: obične, ali nove novcate farmerke i bela košulja podvijenih rukava do lakata.

“Bene, ovo su moja tata i mama – Bil i En Norton. Mama, tata, ovo je Ben Mirs.”

“Zdravo. Drago mi je što smo se upoznali.”

Osmehnuo se gospođi Norton sa izvesnom rezervisanošću. Ona reče: “Zdravo, gospodine Mirse. Ovo je prvi put da smo u prilici da vidimo pravog pisca iz blizine. Suzan je bila užasno uzbuđena.”

“Ne brinite; ne citiram sopstvene radove, u gostima.” Osmehnuo se.

“Zdravo”, reče Bil i ustade iz fotelje. Radom se probio do dobrog mesta u portlandskom sindikatu dokera. Čvrsto i odlučno mu je stisnuo ruku. Bio je zadovoljan. Mirsova ruka nije bila labava i klizava kao kod umetničkih sekapersa. Potegao je drugi kriterijum za proveru.

“Hoćeš li pivo? Stavio sam ga na led.” Pokazao je na zadnje dvorište. Umetničke sekaperse listom beže od piva. Duvači trave ne žele da troše dragocenu svest cevčeći.

“Čoveče, volim pivo”, odgovori Ben i razvuče usne u osmeh. “Mogao bih da izađem na kraj s dva ili tri.”

Bilov smeh ispuni prostoriju. “Fino, ti si moj čovek. Hajdemo.” Zvuk domaćinovog smeha potače čudnu komunikaciju između dve žene, koje su toliko ličile jedna na drugu. Obrve En Norton se skupiše, dok su se Suzanine ispravile. Veliki teret pređe s jedne na drugu. Prešao je preko sobe na krilima telepatije.

Ben pođe za Bilom na verandu. Na hoklici u uglu je počivala kutija s ledom, puna konzervi “pabsta”. Bil izvadi konzervu iz rashlađivača. Dobacio je Benu. Pisac je pažljivo uhvatio jednom rukom da ne bi penila.

“Lepo vam je ovde”, reče Ben, posmatrajući roštilj u zadnjem dvorištu. Bilo je to nisko, strogo, ciglama ozidano ognjište. Vreo vazduh je treperio iznad njega.

“Ja sam ga napravio”, reče Bil. “I treba da bude lep.”

Ben je pio dubokim gutljajima. Brzo je podrignuo. I to mu je išlo u prilog.

“Suzi misli da si strašan dasa”, reče Norton.

“Ona je divna devojka.”

“Ona je dobra i praktična cura”, dodao je Norton i podrignuo. “Kaže da si napisao i objavio tri knjige.”

“Da, tako je.”

“Dobro se prodaju?”

“Prva je dobro prošla”, reče Ben. To je bilo sve na tu temu. Bil Norton klimnu glavom, u znak priznanja čoveku koji ima tri čiste da ne trubi o svom finansijskom stanju.

“Da li si raspoložen da se poslužiš hamburgerima i viršlama?”

“Svakako.”

“Moraš da zarežeš viršle da bi imale pravi ukus. Jesi li to znao?”

“Nego šta.” Dijagonalno je zasekao po vazduhu kažiprstom, cereći se. Mali zarezi su sprečavali nadimanje viršli.

“Vidi se da si naše gore list”, reče Bil Norton. “Prokleto si u pravu. Donesi onu vreću briketa, a ja idem po meso. Ponesi pivo.”

“Probaj da me razdvojiš od njega.”

Bil zastade u pola koraka i podiže obrvu u pravcu Bena Mirsa. “Da li si ti ozbiljan čovek?”, pitao ga je.

Ben se nasmeja, pomalo setno. “Taj sam”, reče.

Bil klimnu. “To mi se dopada”, reče i uđe u kuću.

Babsino predviđanje kiše pokazalo se kao promašaj od milion kilometara. Večera u dvorištu se nesmetano odvijala. Laki povetarac se podigao, taman da rastera najveći broj komaraca. Pomogao mu je dim hikori drveta s roštilja. Žene su sklonile papirne tanjire i začine. Vratile su se da popiju po jedno pivo. Smejale su se dok je Bil, iskusni poznavalac podmuklih vazdušnih strujanja, počistio Bena s 21:6 u badmintonu. Ben odbi revanš sa istinskim žaljenjem. Pokazivao je na sat.

“Ostavio sam knjigu na vatri”, rekao je. “Moram da završim još šest strana. Ako se napijem, sutra ujutru neću moći da pročitam šta sam napisao.”

Suzna ga je otpratila do ulaznih vrata – došao je peške. Bil odobravajuće klimnu dok je gasio vatru. Pisac se predstavio kao ozbiljan čovek. Domaćin je bio spreman da mu poveruje na reč. Momak nije došao s velikom pričom, nameran da nekog impresionira. Svaki čovek koji radi posle večere kadar je da ostavi trag na drvetu, najverovatnije ispisan velikim slovima.

Ben nije uspeo da raskravi En Norton.

17

Sedam uveče.

Flojd Tibits se dovezao na parking posut kamenčićima ispred Delsa,deset minuta nakon što je Delbert Marki, vlasnik i barmen, uključio novi neonski znak, od metar visokih slova: DELL’S, sa disko kuglom umesto apostrofa.

Gusti ljubičasti sumrak je potiskivao poslednje zrake sunca. Magla će uskoro početi da ispunjava najniže pukotine. Redovne mušterije će početi da dolaze za jedan sat.

“Zdravo, Flojde”, reče Del. Izvadio je “majklob” iz frižidera. “Lep dan?”

“Nije bio loš”, reče Flojd. “Prijalo bi mi pivo.”

Flojd je bio visok muškarac s negovanom, žućkastom bradicom. Nosio je proštepane pantalone i sportski sako – radnu uniformu iz Grantsa. Bio je drugi po rangu, u službi odobravanja kredita. Voleo je svoj neglamurozan posao, svestan da se graniči s dosadom. Živeo je mirno, prepuštajući se događajima. Upoznao je Suzi – dobru curu. Još malo pa će prelomiti. Moraće nešto da preduzme.

Spustio je dolarsku novčanicu na šank i nasuo pivo u čašu. Žedno ga je iskapio i ponovo napunio čašu. U baru je bila samo jedna mušterija, mladić u uniformi telefonske kompanije – Brajantov klinac, pomisli Flojd. Pio je pivo slušajući tugaljivu ljubavnu pesmu na džuk-boksu.

“Pa, šta ima novo u gradu?”, pitao je Flojd, iako je unapred znao odgovor. Nije bilo ničeg novog. Možda se neko pojavio pijan na času u srednjoj školi, to je sve.

“Pa, neko je ubio psa tvom ujaku. Eto šta je novo.”

Čaša zastade nadomak žednih usana. “Šta? Neko je ubio ujka Vinijevog psa, Doka?”

“Tako je.”

“Pregazio ga je?”

“Ne, koliko ja znam. Majk Rajerson ga je pronašao. Otišao je na Harmoni Hil da podšiša travu. Dok je visio na ogradi groblja. Rasporen.”

“Kurvin sin!”, omače se zaprepašćenom Flojdu.

Del sumorno klimnu glavom, zadovoljan postignutim utiskom. Znao je nešto drugo, najnoviji gradski trač. Flojdova devojka je viđena s piscem koji je odseo kod Eve. Pustiće da Flojd to sazna na drugom mestu.

“Rajerson je odneo leš Parkinsu Gilespiju”, nastavio je. “Čuvar reda je rekao da je pas sigurno crko i da su ga neki klinci, iz obesti, natakli na ogradu.”

“Taj Gilespi ne zna gde mu je dupe, a gde glava.”

“Možda si u pravu. Reći ću ti šta ja mislim.” Del se nagnu. Oslonio se o zdepaste podlaktice. “Mislim da su to bili klinci. Do đavola, jasno je da su to oni. Nisam sklon da zaključim da je reč o obesnoj šali. Evo, pogledaj ovo.” Posegnuo je ispod šanka i izvukao novine. Otvorio je srednju stranu.

Flojd dohvati novine. Velikim slovima je pisalo OBOŽAVA-OCI SATANE OSKRNAVILI CRKVU NA FLORIDI. Na brzinu je pročitao članak. Neki klinci su nedugo posle ponoći provalili u katoličku crkvu u Kluvinstonu, Florida. Tamo su održali neke skaradne rituale. Oskrnavili su oltar, ispisali opscene reči po klupama za vernike i predikaonici. Kapljice krvi su pronađene na stepenicama koje vode u deo crkve namenjen sveštenicima. Šef lokalne policije kaže da izgrednici nisu ostavili mnogo tragova.

Flojd odloži novine. “Đavolovi sledbenici u Jerusalemovu? Ma hajde, Dele. Preteruješ.”

“Klinci su poblesavili”, tvrdoglavo nastavi Del. “Videćeš da sam bio u pravu. Sledeći put će prineti ljudske žrtve na Grifinovom pašnjaku. Oćeš li još jedno pivce, u to ime?”

“Ne hvala”, reče Flojd i kliznu sa stolice. “Mislim da ću potražiti ujka Vina, da vidim kako mu je. Mnogo je voleo tog psa.”

“Pozdravi ga, molim te” reče Del i gurnu novine ispod šanka. Biće to dokaz A, za ostatak večeri. “Reci mu da mi je bilo teško kad sam čuo.”

Flojd zastade na pola puta do vrata. Promrmljao je, ne obraćajući se nikom ponaosob. “Natakli su ga na ogradu, kažeš? Hriste, voleo bih da uhvatim te klince.”

“To su sledbenici đavola”, reče Del. “To me ne čudi. Ne znam šta se dešava s ljudima, u poslednje vreme.”

Flojd izađe. Brajantov sin gurnu novčić od deset centi u džukboks. Dik Kerles zapeva “Sahranite me s flašom”.

18

Pola osam uveče.

“Nemojte dugo. Brzo se vratite kući”, reče Mardžori Glik najstarijem sinu, Deniju. “Sutra idete u školu. Tvoj brat mora da legne najkasnije u devet i petnaest.”

Deni se premeštao s noge na nogu. “Ne vidim zašto moram da ga vodim.”

“Ne moraš”, odvrati Mardžori, opasno ljubaznim glasom. “Možeš da ostaneš kod kuće.”

Okrenula se ka radnom stolu, na kom je pripremala ribu. Ralfi isplazi jezik. Deni stisnu ruku u pesnicu i zamahnu ka mlađem bratu, ali se mali pokvarenjak samo nasmejao.

“Vratićemo se na vreme”, promrmljao je i krenuo ka vratima kuhinje. Ralfi ga je pratio u stopu.

“Do devet.”

“Dobro, dobro.”

Toni Glik je u dnevnoj sobi sedeo pred televizorom, podignutih nogu. Gledao je Red sokse protiv Jenkija. “Gde ćete, deco?”

“Idemo kod novog druga”, reče Deni. “Marka Petrija.”

“Nego šta”, reče Ralfi. “Poigraćemo se njegovim... električnim vozovima.”

Deni ošinu brata ubitačnim pogledom. Otac je prečuo značajnu pauzu i naglašene reči. Bacao je Dag Grifin. “Vratite se brzo” rekao je odsutnim tonom.

Sunčevo svetlo nije sasma iščezlo, iako je mrak nezaustavljivo napredovao. Deni se obrati mlađem bratu u zadnjem dvorištu: “Trebalo bi da ubijem boga u tebi, barabo.”

“Reći ću ti”, samozadovoljno odvrati Ralfi. “Reći ću ti zašto želiš da ideš.”

“Budalo”, bespomoćno procedi Deni.

Na kraju zadnjeg dvorišta je počinjala uska staza kroz šumu. Kuća Glikovih bila je u Ulici Brok, a Marka Petrija na Južnoj Džointer aveniji. Staza je bila primamljiva, brza prečica, naročito ako ste imali dvanaest i devet godina. U tom uzrastu se radujete prelasku potočića Kroket. Borove iglice i grančice su im krckale pod nogama. Kozodoj zapeva u šumi. Zrikavci su se glasali svuda oko njih.

Deni je pogrešio kad je rekao bratu da Mark Petri ima čitav komplet “aurora” plastičnih monstruma – vukodlaka, mumiju, Drakulu, Frankenštajna, ludog naučnika, čak i kuću užasa. Majka je mislila da te drangulije loše utiču na dece, da im od njih gnjile mozgovi. Mlađi brat ga je ucenio. Mali je bio pokvaren.

“Gnjio si, da znaš” reče Deni.

“Znam”, ponosno odvrati Ralfi. “Šta je to gnjio?”

“To znači da si iznutra zelen i mek, kao babaroga.”

“Duvaj ga”, reče Ralfi, iako nije znao šta to znači. Hodali su obalom potočića Kroket, koji je veselo žuborio preko šljunkovitog dna. Tri kilometra istočno se ulivao u rečicu Tagart, koja je završavala u reci Rojal.

Deni je skakao s kamena na kamen. Žmirkao je da bi u sve gušćoj tami video gde gazi.

“Gurnuću te!”, veselo je ciktao Ralfi iza njega. “Čuvaj se, Deni, gurnuću te!”

“Gurni me, pa ću te ja gurnuti u živi pesak, šupčino”, brecnu se Deni.

Stigli su do druge obale. “Ovde nema živog peska”, čikao ga je Ralfi, iz blizine.

“Stvarno?”, preteći prozbori Deni. “Jedan dečak se pre nekoliko godina udavio u živom pesku. Čuo sam kako one starkelje, što vise pred prodavnicom, pričaju o tome.”

“Stvarno?”, pitao je Ralfi, razrogačenih očiju.

“Jeste”, nastavi Deni. “Ispustio je dušu vrišteći i urlajući, usta punih živog peska. Udavio se. Raaaahhhhh.”

“Hajdemo”, nervozno napomenu Ralfi. Mraksamo što nije pao. Šuma beše puna pokretnih senki. “Hajdemo odavde.”

Popeli su se uz obalu. Klizali su se po borovim iglicama. Dečak za kog je Deni čuo u radnji bio je desetogodišnji Džeri Kingfild. Možda je potonuo u živi pesak vrišteći i urlajući. Ako i jeste, niko ga nije čuo. Pre šest godina je nestao u Močvarama, na pecanju. Neki su njegovo iščeznuće pripisivali živom pesku, a neki seksualnim perverznjacima. Bilo ih je svuda.

“Priča se da njegov duh još luta ovim šumama” nastavi Deni ozbiljnim glasom. Zaboravio je da kaže mlađem bratu da su Močvare pet kilometara odavde.

“Nemoj, Deni”, snebivljivo prozbori Ralfi. “Nemoj... nemoj u mraku.”

Šuma se tajanstveno glasala oko njih. Grančica gotovo nečujno krcnu iza dečaka. Dnevna svetlost iščeze s nebesa.

“S vremena na vreme”, nastavi Deni jezivim glasom, “kad neki neoprezni gnjili klinac, osvedočeni šupak, zaluta u šumi posle mraka on doleti s drveća, istrulela lica, pokrivenog živim peskom...”

“Deni, požurimo.”

Ućutao je, suočen s bratovljevim molećivim glasom. Zamalo što nije poplašio samog sebe. Velika stabla su ih opkoljavala. Lelujala su se na večernjem povetarcu, trljajući se i škripeći.

Još jedna grančica krcnu, levo od njih.

Deni najedanput zažali što nisu krenuli drumom.

Krcnula je još jedna grančica.

“Strah me je, Deni”, prošapta Ralfi.

“Ne budi glup”, reče stariji brat. “Hajdemo.”

Nastavili su put. Borovo iglice su krckale pod njihovim nogama. Deni je ubeđivao sebe da nije čuo pucanje grančica. Nije čuo ništa izuzev zvukova koje su sami proizvodili. Krv mu je pulsirala u slepoočnicama. Ruke su mu se ohladile. Broj korake, govorio je samom sebi. Izbićemo na Džointer aveniju posle dve stotine koraka. Vratićemo se putem, da se mali šupak ne bi plašio. Za minut ćemo videti ulična svetla. Osećaću se kao glupak, ali neka, biću srećan glupak. Brojaću korake. Jedan... dva... tri...

Ralfi vrisnu.

“Video sam ga! Video sam duha! VIDEO SAM GA!”

Užas oprlji Denija po grudima kao usijano gvožđe. Trnci mu krenuše niz leđa. Okrenuo bi se i pobegao, da se Ralf nije prlvio uz njega.

“Gde je?”, prošaptao je, zaboravljajući da je izmislio čudovište. “Gde je?” Posmatrao je šumu. Strahovao je od onog što bi mogao videti. Video je samo tamu.

“Otišao je – ali, video sam ga... to. Oči. Video sam oči. O, Deniii...” Mucao je.

“Duhovi ne postoje, budalo. Hajdemo.”

Deni nastavi da hoda, držeći brata za ruku. Činilo mu se da umesto nogu ima deset hiljada školskih gumica. Kolena su mu se tresla. Ralfi se privijao uz njega, kao da želi da ga izgura sa staze.

“Vreba nas”, prošapta Ralfi.

“Slušaj, neću da...”

“Nemoj, Deni. Zbilja. Zar ga ne osećaš?”

Deni zastade. Osetio je da nešto nije u redu, deci dostupnim čulom. Znao je da više nisu sami. Zlokobna tišina popade po šumi. Vetrom pokretane senke su lenjo plesale oko njih.

Namirisao je nešto grozno, ali ne sopstvenim nosem.

Duhovi ne postoje, ali perverznjaci postoje. Zaustavljaju se u crnim kolima i nude decu slatkišima. Muvaju se oko raskrsnica ili... slede decu po šumama...

I onda...

I onda oni...

“Trči”, prozbori promuklim glasom.

Ralfi se tresao, paralizovan od straha. Stisnuo je Denija za ruku svom snagom. Očima je pretraživao šumu. Uplašeno je zurio u tamu.

“Deni?”

Grančica krcnu.

Deni se okrete i pogleda u istom pravcu kao i brat.

Tama ih okruži sa svih strana.

19

Devet sati uveče.

Mejbel Verc je bila veoma debela žena. Proslavilaje sedamdeset četiri rođendana. Noge su je sve slabije služile. Bila je riznica i čuvarka gradskih priča i glasina. Pamtila je pet decenija smrti, preljuba, krađa i ludila. Tračarila je, ali ne naročito zlobno (iako se oni na koje su se priče odnosile ne bi s tim složili); živela je u gradu i za njega. Debela udovica, koja je izuzetno retko izlazila je, u neku ruku bila grad. Provodila je najveći deo vremena pored prozora, u širokoj svilenoj haljini, s retkom kosom boje slonovače upletenoj u lokne, telefonom u desnoj i snažnim japanskim dvogledom u levoj ruci. Kombinacija ova dva oružja i neiscrpne zalihe slobodnog vremena činile su je sličnom dobrohotnom pauku, u središtu komunikacione mreže rastegnute od Okuke do istočnog Salemova.

Posmatrala je Marstenovu kuću, željna da uvreba nešto značajno, kad su se kapci na levoj verandi raskrilili, otkrivajući zlatni kvadrat svetlosti koja nije bila električnog porekla. Videla je samo obris čovekove glave i ramena, u neobičnoj svetlosti. I to je bilo dovoljno da se trgne.

U kući se više ništa nije micalo.

Pomislila je: Kakvi ljudi otvaraju prozore kad niko ne može da ih vidi?

Odložila je dvogled i pažljivo podigla telefon. Dva glasa – brzo ih je prepoznala kao Harijet Daram i Glenis Mejberi -govorila su kako je Rajersonov sin pronašao Perintonovog psa.

Sedela je u tišini. Disala je na usta, da ne bi odala svoje prisustvo.

20

Jedanaest i pedeset devet uveče.

Dan je drhtao na rubu izumiranja. Kuće su spavale u tami. Noćna svetla u centru grada, u gvožđari, Formanovom pogrebnom zavodu i Sjajnom kafeu,bacala su nežnu svetlost na pločnik. Neki su ležali budni – Džordž Bojer, tek što se vratio kući iz druge smene u Gejtsovoj fabrici, Vin Perinton je sedeo i bacao pasijans nemoćan da zaspi, preokupiran razmišljanjima o Doku, čija ga je smrt pogodila mnogo više od gubitka supruge -ali je većina spavala snom pravednih marljivih pravednika.

Tamna prilika je zamišljeno stajala na vratima groblja na Harmoni Hilu. Čekala je da se vreme obrne. Progovorila je mekim i kultivisanim glasom.

“Blagosiljaj me, oče. Blagosiljaj me, gospodaru muva. Donosim ti ukvareno meso i smrdljivu strvinu. Prinosim ti žrtvu. Prinosim ti je levom rukom. Načini svoj znak, na ovom zemljištu, tebi posvećenom. Treba mi znak da započnem svoj posao.”

Glas uminu. Diže se blagi vetar i donese šuštanje i šapat lisnatih grana i miris lešina s daleke deponije.

Čuo se samo šapat vetra. Prilika je tiho i zamišljeno stajala. Čučnula je, da bi se podigla s detetom u rukama.

“Doneo sam ti ga.”

Postala je neiskaziva.

Četvrto poglavlje
Deni Glik i drugi

1

Deni i Ralfi Glik su pošli u posetu Marku Petriju. Rečeno im je da se vrate do devet. Mardžori Glik je zvala Petrijeve kad se nisu vratili do deset. Ne, rekla joj je gospođa Petri, dečaci nisu kod nje. Nisu ni dolazili. Možda je bolje da njen muž porazgovara s Henrijem. Gospođa Glik dade telefon mužu. Strah joj se nastanio u utrobi.

Muškarci su razložno razgovarali. Da, dečaci su pošli šumskom stazom. Ne, potočić je vrlo plitak u ovo doba godine, naročito po lepom vremenu. Jedva da dopire do članaka. Henri je predložio da svako krene sa svog kraja staze s jakom baterijskom lampom. Možda su dečaci pronašli mrmotsku jazbinu, puše cigarete ili izvode neku nipodopštinu. Toni se složio i zahvalio gospodine Petriju na pomoći. Gospodin Petri je rekao da se nema rašta zahvaljivati. Toni je prekinuo razgovor. Nastojao je da uteši suprugu. Uplašila se. Zarekao se u sebi da dečaci neće moći da sede nedelju dana od batina, koje će dobiti kad ih pronađe.

Nije ni stigao do drveća, kad se Deni isteturao iz šume. Dečak pade kraj roštilja u zadnjem dvorištu. Nije vladao sobom. Govorio je polako, teško i pomalo nerazgovetno. Imao je travu na listovima i nešto opalog lišća u kosi.

Rekao je ocu da je s Ralfijem krenuo šumskom stazom. Pregazili su potočić Kroket, preko kamenja. Bez problema su stigli na drugu obalu. Tad je Ralfi počeo da govori o duhu u šumi (nije rekao da je mu je on usadio tu ideju u glavu). Mlađi brat je navodno video nečije lice. I Deni se uplašio. Nije verovao u duhove i babaroge bilo koje vrste, ali mu se učinilo da je čuo nešto u mraku.

Šta su onda učinili?

Deni misli da su nastavili dalje, držeći se za ruke. Nije bio siguran. Ralfi je buncao o duhu. Deni mu je rekao da ne plače, zato što će uskoro naići na ulična svetla na Džointer aveniji. Od ulice ih je delilo dve stotine koraka, možda i manje od toga. Nešto strašno se desilo.

Šta? Šta je bilo strašno.

Deni nije znao.

Prepirali su se s njim. Uzbudili su se, unezverili. Deni je samo lagano i s nerazumevanjem vrteo glavom. Da, zna da bi trebalo da se seća, ali ne može. Stvarno, ne može. Ne, ne seća se da se sapleo o nešto. Samo... da ga je okružila tama. Gusta tama. Kad je došao sebi, ležao je na stazi. Bio je sam. Ralfi je nestao.

Parkins Gilespi reče da nema smisla slati ljude noću u šumu. Rastinje je previše gusto. Dečakje najverovatnije odlutao sa staze. Prošao je stazom s Nolijem Gardnerom, Tonijem Glikom i Henrijem Petrijem. Prošetali su u oba pravca. Obišli su Južni Džointer i Ulicu Brok, osvetljavajući put baterijama i tuleći električnim sirenama.

Kamberlendska i državna policija su rano ujutru započele pretragu šume. Proširili su potragu i na druge oblasti, kad u šumi nisu našli ništa. Četiri dana su prevrtali rastinje. Gospodin i gospođa Glik su lutali šumama i poljima. Istraživali su jalove oblasti, ožiljke starog požara. Izvikivali su sinovljevo ime, nošeni nemerljivom i očajničkom nadom.

Kad ni to nije dalo rezultate, počeli su s pretraživanjem TagartaRojala. I to se pokazalo uzaludnim.

Mardžori Glik je petog dana potrage probudila supruga, u četiri ujutru. Bila je užasnuta i histerična. Deni se srušio u hodniku na spratu, na putu ka kupatilu. Ambulanta kola su ga odvezla do Mejnske centralne opšte bolnice. Prve dijagnoze su upućivale na duboki emocionalni šok, odloženog dejstva.

Dežurni lekar, čovek koji se zvao Gorbi, odvede gospodina Glika u stranu.

“Da li je vaš dečak ikada imao asmatični napad?”

Gospodin Glik živo zatrepta i odmahnu glavom. Za poslednjih nedelju dana je ostario više od deset godina.

“Da li je bolovao od reumatskih bolesti?”

“Deni? Ne... ne nikako.”

“Da li je tokom protekle godine vakcinisan od TBC-a?”

“TBC? Moj sin ima TBC?”

“Gospodine Glik, samo pokušavamo da saznamo...”

“Mardži! Mardži, dođi ovamo!”

Mardžori Glik ustade i lagano pođe niz hodnik. Bila je bleda i neočešljana. Činilo se da pati od teške migrene.

“Da li je Deni ove godine vakcinisan protiv tuberkuloze?”

“Jeste”, rekla je tupim glasom. “Dobio je vakcinu na početku školske godine. Nije reagovao.”

Gorbi je pitao: “Da li noću kašlje?”

“Ne.”

“Da li se žali na bolove u grudima i zglobovima?”

»Ne”

“Ima li neobičnih krvarenja? Da li krvari iz nosa. Ima li krvavu stolicu ili neobično mnogo ogrebotina i modrica?”

“Ne.”

Gorbi se nasmeja i klimnu glavom. “Zadržali bismo ga zbog testiranja, ako možemo.”

“Naravno”, reče Toni. “Naravno. Imam osiguranje Blu kros.”

“Reakcije su mu vrlo usporene”, nastavi doktor. “Snimićemo ga rendgenom. Napravićemo test koštane srži i belih krvnih...”

Mardžori Glikpanično raširi oči. “Dali Deni ima leukemiju?”, prošaptala je.

“Gospođo Glik, to je...”

Onesvestila se.

2

Ben Mirs se pridružio salemovskim dobrovoljcima koji su pretraživali žbunje, tragajući za Ralfijem Glikom. Savtaj napor nije urodio nikakvim plodom, ako zanemari pantalone pune čička i svrab izazvan letnjim rastinjem.

Trećeg dana potrage je ušao u Evinu kuhinju, nameran da pojede konzervu raviola i malo odrema pre pisanja. Zatekao je Suzan Norton pored šporeta. Pripremala je gomilu ćufti. Ljudi su se vratili s posla. Sedeli su za stolom. Pretvarali su se da razgovaraju i motrili devojku. Nosila je izbledelu majicu privezanu na stomaku i isečeni platneni šorts. Eva Miler je peglala u kuhinji.

“Hej, otkud ti ovde?”, pitao je.

“Kuvam ti nešto pristojno, pre nego što načisto izgladniš”, rekla je. Eva zafrkta iza tankog zida. Benu uši namah pocrveneše.

“Lepo kuva, zar ne?” dobaci Vizel. “Znam šta pričam. Gledam je otkad je došla.”

“Ispašće ti oči ako nastaviš da zuriš u nju”, dobaci Grover Veril. Zacerekao se.

Suzan gurnu pokrivenu šerpu u rernu. Izašli su na zadnju verandu, tamo će pričekati da jelo bude gotovo. Sunce je zalazilo, bojeći svet u crveno.

“Da li ste nešto pronašli?”

“Ne. Ništa.” Izvadio je izgužvanu paklu cigareta iz džepa na košulji. Zapalio je jednu.

“Zaudaraš kao da si se okupao u Starom Vudsmenu”, rekla je.

“Tako se i osećam.” Podigao je ruku i pokazao brojne ubode insekata i poluzarasle ogrebotine. “Prokleti komarci zagorčavaju život tragačima.”

“Šta misliš, šta mu se dogodilo, Bene?”

“Bog sveti zna.” Izdahnuo je oblačić dima. “Možda se neko prikrao iza leđa starijem bratu da bi ga udario čarapom punom peska ili nečim sličnim, i zatim oteo mlađeg.”

“Misliš da je mrtav?”

Ben je pogleda. Hteo je da vidi da li želi pošten odgovor ili malo nade. Uhvatio je za ruku. Prepleli su prste. “Da”, procedio je. “Mislim da je dete mrtvo. Nemam dokaza, ali tako mislim.”

Lagano je odmahnula glavom. “Nadam se da grešiš. Mama je, u društvu nekoliko žena, posetila gospođu Glik. Načisto je otkačila, baš kao i njen muž. Drugi dečak samo luta kućom, kao duh.

“Hm”, reče Ben. Posmatrao je Marstenovu kuću. Nije slušao Suzan. Kapci behu zatvoreni. Raskriliće se znatno kasnije, kad padne mrak. Ta pomisao donese talas morbidne hladnoće. Kuća je očigledno posedovala magičnu moć.

“...uveče?

“Hmm? Izvini.” Okrenuo se prema njoj.

“Rekla sam da bi moj otac voleo da svratiš sutra uveče. Možeš li?”

“Hoćeš li biti tamo?”

“Naravno, da ću biti”, rekla je. Iznenađeno ga je pogledala.

“Dobro. Dolazim.” Hteo je da je još posmatra. Bila je tako lepa u sumraku. Marstenova kuća je neodoljivo privlačila njegov pogled.

“Privlači te, zar ne?”, rekla je, kao da mu čita misli. To je bila onespokojavajuća pomisao.

“Da. Privlači me.”

“Bene, o čemu je ta nova knjiga?”

“Još je rano da govorim o tome”, rekao je. “Daj mi vremena. Reći ću ti čim budem mogao. To je... mora da sazri.”

Htela je da mu baš tog trenutka kaže volim te. Svest o tome je s lakoćom i bez otpora izronila na površinu njenog uma. Ujela se za jezik. Nije htela da mu to kaže dok gleda... dok gleda tamo gore.

Ustala je. “Proveriću ćufte.”

Ostavila ga je. Pušio je i gledao gore, u Marstenovu kuću.

3

Lorens Kroket je, ujutru dvadeset drugog, sedeo u kancelariji. Telefon je zazvonio dok se pretvarao da čita poštu od ponedeljka i zverao u sekretaričine dinje. Razmišljao jeposlovnoj karijeri u Salemovu, o malom, šljaštećem automobilu na prilaznom putu Marstenove kuće i o sklapanju ugovora s đavolom.

Pre nego što je dogovor sa Strejkerom realizovan (to je dobra reč, pomisli, pre nego što mu je pogled odlutao na sekretaričinu bluzu), Lorens Kroket je bio, bez ikakve sumnje, najimućniji čovek u Salemovu i jedan od najimućnijih u okrugu Kamberlend, iako je malo toga na njemu ili u njegovoj kancelariji ukazivalo na to. Kancelarija je bila stara, prašnjava i osvetljena dvama prljavim, žućkastim lusterima. Pisaći sto bio je prastar, s pokretnom roletnom, zagušen papirima, olovkama i poštom. Bočica s lepkom bila je na jednoj, a četvrtasti, stakleni pritiskač za papir, sa fotografijama njegove porodice na drugom kraju stola. Iznad najviše gomile poslovnih knjiga je stajao stakleni akvarijum, pun kutija šibica, sa natpisom “Za prijatelje bez šibica”. Kancelarija je bila prazna, izuzev tri čelična, vatrootporna ormana za spise i sekretaričinog stola u jednom uglu.

U kancelariji je bilo mnogo fotografija.

Snimaka je bilo posvuda – prikačenih spajalicama, špenadlama i lepljivom trakom. Pokrivali su svaki delić slobodnog prostora. Bilo je tu novih polaroidnih snimaka i nekoliko godina starih Kodakovih fotografija u boji. Najviše je bilo svijenih i požutelih crnobelih snimaka, starijih od petnaest godina. Ispod svakog je bio otkucani natpis: Uživancija na selu! Šest soba na vrhu brda! Tagart strim roud, 32.000$ – jeftinoća! Dostojno plemića! Seoska kuća od deset soba, Barns roud. Sve je ukazivalo na smetenjački, haotično vođen posao. Tako je i bilo do 1957. godine, kad je Lari Kroket, dotad smatran nesposobnjakovićem, shvatio da su prikolice stvar budućnosti. Većina ljudi je, u ta inertna stara vremena, verovala da su prikolice slatki srebrnkasti predmeti koje prikačite za automobil kad hoćete da posetite Jeloustonski nacionalni park i slikate ženu i decu ispred Starog pouzdanika. U ta inertna stara vremena, gotovo niko – pa čak ni proizvođači prikolica – nisu predvideli dan u kom će slatki srebrni predmeti zameniti kuće na točkovima koje sežu preko krova vašeg “ševija”, kadre da se same kreću.

Lari, pak, nije morao da zna sve to. Ovaj drugorazredni vizionar se jednostavno prošetao do gradske kuće (u to doba nije bio jedan od izabranih gradskih otaca, u to doba ga ne bi izglasali ni za šintera) i pogledao podelu Jerusalemova na građevinske zone. Bio je beskrajno zadovoljan viđenim. Između redova je čitao cifre od mnogo hiljada dolara. Zakon je predviđao da ne možeš da imaš javnu deponiju ili više od tri stara automobila u dvorištu ako nemaš dozvolu za osnivanje deponije ili hemijski toalet, fini i ne preterano tačni opis klozeta pored kuće i ništa bez dozvole službenika za javno zdravlje. To je bio jedini uslov.

Lari je založio celokupnu imovinu. Pozajmio je još para i kupio tri prikolice. To nisu bili slatki srebrnkasti predmeti, već dugi, teški, tapacirani monstrumi s lažnom drvenom oplatom i “formika” klozetima. Kupio je po jedan ar zemljišta za svaku na Okuki, zato što je zemlja tamo bila najjeftinija. Postavio ih je na jeftine temelje i počeo da ih prodaje. Prodao ih je za tri meseca, zato što je prevazišao prvobitni otpor ljudi koji nisu hteli da žive u kući koja liči na Pulmanov vagon. Zaradio je gotovo deset hiljada dolara. Talas budućnosti je zapljusnuo Salemovo. Lari Kroket je jahao na najvišoj kresti.

Kad je R. T. Strejker ušao u njegovu kancelariju, Kroket je vredeo gotovo dva miliona dolara. Zaradio je to trgujući zemljištem u velikom broju okolnih gradova (ali ne u Salemovu; moto Lorensa Kroketa bio je ne seri oko kuće) i sve to zahvaljujući ubeđenju da će stanovanje u prikolicama postati đavolski popularno. Nije se prevario. Moj bože, kako je lova počela da kaplje.

Godine 1965. Lari Kroket postaje skriveni partner preduzimača Romea Palina, koji je gradio supermarket s prodavnicama u Oburnu. Palin je bio iskusan građevinski preduzimač. Zaradili su po 750.000$ zahvaljujući Palinovom iskustvu i Larijevoj veštini s brojkama. Prijavili su samo trećinu Ujka Semu. Posao je bio nepojmljivo profitabilan. Ako je krov supermarketa negde i prokišnjavao, to se moglo pripisati višoj sili.

Lari je od 1966. do 1968. godine obezbedio kontrolni paket u tri najveće posla s pokretnim domovima. Zakukuljio je i zamumuljio pitanje vlasništva da bi zavarao poreznike. Romeu Palinu je objasnio ovaj proces kao ulazak u tunel ljubavi s devojkom A, tucanje s devojkom B u vozilu iza i izlazak iz tunela u društvu devojke A. Bacio se na kupovinu pokretnih domova. Incestuozni poslovi behu tako masni, da mu je to ulivalo strah u kosti.

Potpisivao sam ugovore s đavolom, pa šta, pomisli Lari, listajući papire. Kad s njim imaš posla, dobijaš novčanice što mirišu na sumpor.

Kupci prikolica su regrutovani iz niže srednje klase, među radništvom i sitnim činovnicima. Ti ljudi nisu mogli da skupe zalog za kupovinu prave kuće. Nalazio je kupce i među onima koji su tražili načine da rastegnu socijalno. Predočavao im je divnu sliku nove kuće od šest soba. Starijima je predočavao drugu prednost, ono što je ostalima promicalo, ali ne i uvek budnom Lariju: prikolice su stambeni prostor u jednom nivou, bez stepenica za penjanje.

Novac nije bio problem. U posao se moglo ući sa skromnih 500$. U dobra stara vremena finansijskih barakuda šezdesetih, činjenica da se ostalih 9.500$ pozajmljuje s godišnjom kamatom od 24% nije odvraćala ljude željne krova nad glavom. Naglavačke su upadali u finansijsku zamku.

Dragi bože! Kako je kapalo.

Sam Kroket se veoma malo promenio, čak i nakon sklopljenog posla s onespokojavajućim gospodinom Strejkerom. Nije iznajmio nikakvog pederastog dekoratera da mu sredi kancelariju. Zadovoljavao se jeftinim električnim ventilatorom, umesto rashladnim uređajem. Nije izlazio iz izlizanih odela ili sportskih kombinacija. Pušio je iste jeftine cigare i svraćao u Dels subotom uveče da bi popio neko pivo i odigrao partiju bilijara s momcima. Radio je s nekretninama u gradu, što mu je donosilo dvostruku korist. Izabran je u gradsku upravu. Taj posao mu je dosta pomagao oko poreza. Trudio se da vidljivo poslovanje ne pređe poreznicima zanimljivu granicu. Prodavao je Marstenovu kuću i još tridesetak oronulih kuća u oblasti. Sklopio bi i poneki dobar posao, ali se nije trudio oko njih. Novac je ionako kapljao.

Možda ga je bilo previše. Pretpostavljao je da bi mogao nadmudriti samog sebe. Ući će u tunel ljubavi s devojkom A, potucaće devojku B i izaći iz njega držeći za ruku s devojkom A. Zatim će one ubiti boga u njemu. Strejker je pre četrnaest meseci rekao da će biti u kontaktu. Šta ako...

Tad je zazvonio telefon.

4

“Gospodine Krokete”, čuo se poznati, bezosećajni glas.

“Strejker, ako se ne varam?”

“Naravno.”

“Baš sam mislio o vama. Možda sam vidovit.”

“Neobično zanimljivo, gospodine Krokete. Potrebna mi je usluga, molim vas.”

“Pretpostavljao sam da će tako biti.”

“Nabavićete kamion, molim vas. Veliki. Verovatno kamion za selidbu. Neka bude na portlandskim dokovima tačno u sedam uveče, na keju carinskog skladišta. Mislim da će dva radnika biti dovoljna.”

“Dobro.” Lari poče da žvrlja po papriću desnom rukom: H. Piters, R. Snou. Henrijev o ruk kamion, najkasnije u šest. Znao je koliko je važno da se doslovce pridržava Strejkerovih uputstava.

“Pokupićete dvanaest sanduka. Sve će završiti u radnji sem jedne. To je izuzetno vredni kredenac – Heplvajt. Nosači će ga prepoznati po veličini. Odnesite ga u kuću. Shvatate li?”

“Jašta.”

“Neka ga snesu u podrum. Tvoji ljudi mogu ući kroz vrata za utovar ispod kuhinjskog prozora. Da li me razumete?”

“Svakako. Što se tog kredenca tiče...”

“Još jedna usluga, molim vas. Kupićete pet pouzdanih ’jel’ katanaca. Poznata vam je ta robna marka?”

“Svako je čuo za nju. Šta...”

“Tvoji radnici će zaključati zadnja vrata prodavnice pre nego što odu. Ostaviće ključeve svih pet katanaca u podrumu kuće. Zaključaće vrata za utovar, prednja i zadnja kućna vrata i garažu pre polaska. Da li me razumete?”

“Da.”

“Hvala vam, gospodine Krokete. Striktno se pridržavajte dobijenih uputstava. Do viđenja.”

“Sada, čekajte malo...”

Prekinuo je vezu.

5

Bilo je dva minuta do sedam kad se veliki narandžasto-beli kamion, s natpisom “Henrijev o ruk” odštampanim sa strane, zaustavio ispred zarđale limene barake na kraju keja carinskog skladišta, na portlandskim dokovima. Plima je dostigla vrhunac. Galebovi su se uznemirili. Lebdeli su i kričali po grimiznom nebu.

“Hriste, ovde nema žive duše”, reče Rojal Snou i ispi poslednje kapi “pepsija”. Bacio je praznu konzervu na pod vozila. “Uhapsiće nas kao provalnike.”

“Vidim nekoga”, reče Henk Piters. “Nekog pandura.”

To nije bio pandur, već noćni čuvar. Obasjao ih je baterijskom lampom. “Da li je neko od vas Lorens Kroukat?”

“Kroket”, reče Rojal. “Mi smo njegovi ljudi. Došli smo po neke sanduke.”

“Dobro”, reče noćni čuvar. “Dođite u moju kancelariju. Morate da potpišete nalog.” Obratio se Pitersu, koji je sedeo za volanom. “Povuci se ovamo. Do ovih blago oprljenih, duplih vrata. Vidiš li ih?”

“Jesje.” Ubacio je u rikverc.

Rojal Snou pođe za noćnim čuvarom u kancelariju, u kojoj je grgoljao aparat za kafu. Sat na pin-ap kalendaru je pokazivao sedam sati i četiri minuta. Noćni čuvar je podigao papire sa stola da bi uzeo klipbord. “Potpiši se ovde.”

Rojal potpisa na pokazanom mestu.

“Pazi šta radiš kad uđeš unutra. Upali svetlo. Ima pacova.”

“Nikad nisam video pacova koji neće pobeći od ove”, reče Rojal, i zamahnu nogom u teškoj čizmi.

“Ovo su pacovi s keja, sinko”, suvo prozbori noćni čuvar. “Ne beže oni ni od krupnijih od tebe.”

Rojal izađe iz kancelarije i priđe vratima skladišta. Noćni čuvar je stajao na vratima straćare. Posmatrao ga je. “Pazi se”, reče Rojal Pitersu. “Matori mi reče da ovde ima pacova.”

“Dobro.” Zakikotao se. “Dobri stari Lari Kroukat.”

Rojal je napipao i okrenuo prekidač za svetlo. Nešto je, u atmosferi, prožetoj mirisima soli, trulog drveta i vlage, gušilo svaki tračak dobrog raspoloženja. Mirisi i pomisao na pacove.

Sanduci su stajali na sredini velikog skladišta. Delovali su pomalo zlokobno, zato što je mesto bilo prazno. Sanduk s kredencem bio je u sredini, viši od ostalih. Samo on nije imao pečat “Barloui Strejker, 27 Džointer avenija, Jer., Mejn.”

“Pa ovo nije tako strašno”, reče Rojal. Pogledao je svoj primerak naloga i prebrojao sanduke. “Jašta, sve su tu.”

“Ovde ima pacova”, reče Henk. “Čuješ li ih?”

“Da. Mrzim ta grozna stvorenja.”

Ućutali su se. Slušali su skičanje i topot nožica u senkama. “Pa, prihvatimo se posla', reče Rojal. “Počećemo od velikog, tako nam neće smetati dok budemo istovarivali sanduke u radnju.”

“Dobro.”

Prišli su najvećem sanduku. Rojal poteže džepni nož. Brzim pokretom je presekao smeđu traku.

“Hej”, reče Henk. “Zar ne misliš da bi trebalo...”

“Moramo biti sigurni da je to pravi sanduk, zar ne? Lari će nam prikucati bulje na oglasnu tablu, ako nešto uprskamo.” Izvukao je prateći dokument iz koverte.

“Šta piše?” pitao je Henk.

“Heroin”, vickasto će Rojal. “Sto kila tog sranja. Dve stotine knjižica s golim ženskama iz Švedske, trista kutija bodljikavih francuskih kondoma...”

“Daj mi to ovamo.” Henk istrgnu papir. “Kredenac”, rekao je. “Baš kao što nam je Lari rekao. Stiže iz Londona, Engleska. Portland, Mejn, P.O.E. Francuski kondomi, malo sutra. Vrati to u kovertu.”

Rojal ga posluša. “Nešto je ovde neobično”, rekao je.

“Da, da. Neobično je kao italijanska vojska.”

“Ne, ne šalim se. Na ovom čudu nema carinskog pečata. Nema ga na sanduku, nema ga na koverti s pratećom dokumentacijom, pa ni na ostalim papirima. Nema pečata.”

“Verovatno je otisnut mastilom koje se vidi samo pod crnim svetlom.”

“Nisu to radili, dok sam se muvao dokovima. Hriste, pečatili su tovar gde god su stigli. Nisi mogao da se uhvatiš za sanduk, a da ne zamrljaš ruke mastilom.”

“Dobro. Baš mi je drago. Ali moja žena večeras ide rano u krevet. Nadao sam se da ću se noćas ogrebati.”

“Možda bi trebalo da pogledamo...”

“Šta ti pada na pamet. Hajdemo. Uhvati ga.”

Rojal slegnu ramenima. Nagnuli su sanduk. Nešto je trupnulo u njemu.Bio je strašno težak. Ipak je to jedan od tih gospodskih kredenaca. Mnogo su teški.

Stenjući su ga preneli do kamiona i postavili na hidrauličnu dizalicu. Oteo im se jedinstven uzdah olakšanja. Rojal je stajao sa strane, dok je Henk upravljao dizalicom. Popeli su se u kamion kad se dizalica izravnala s prostorom za teret.

Nešto u vezi sa sandukom mu se nije dopadalo. Odsustvo carinskog pečata nije bio jedini izvor nespokojstva, ali ostale nije mogao odrediti. Razgledao je sanduk, dokse Henkbavio zadnjom kapijom.

“Hajde”, rekao je. “Idemo po ostale.”

Ostali su imali uobičajene carinske pečate. Svi izuzev tri sanduka, pristiglih iz drugih delova Sjedinjenih Država. Tovarili su ih u kamion. Rojal je štiklirao svaki na pratećoj dokumentaciji. Nagurali su sve sanduke namenjene novoj radnji pored zadnjih vrata, dalje od kredenca.

“Reci ti meni, ko će, za ime božje, da kupi ove stvari?”, pitao je Rojal kad su završili s utovarom. “Poljska stolica za ljuljanje, nemački sat, irski kolovrat... svemogući bože, kladim se da koštaju malo bogatstvo.”

“Turisti”, mudro će Henk. “Turisti kupuju sve. Bogate face iz Bostona ili Njujorka... kupili bi oni i džak balege, ako je to stari džak.”

“Ta sandučina mi se nimalo ne dopada”, reče Rojal. “Nema carinski pečat, to je đavolski čudna stvar.”

“Dobro. Vreme je da razvezemo robu.”

Ćutke su se dovezli do Salemova. Henk je legao na papučicu gasa. Hteo je da što pre završi ovaj posao. Nije mu se dopadao. Nešto je tu bilo, baš kao što Rojal kaže, prokleto otkačeno.

Dovezli su kamion do zadnjeg dela nove radnje. Zadnja vrata bila su otvorena, baš kao što je Lari rekao. Rojal pokuša da upali svetlo, ali bez uspeha.

“Baš lepo”, gunđao je. “Moramo da istovarimo robu u prokletom mraku... nego, reci mi, zar ti ovde ne miriše čudno?”

Henk omirisa vazduh. Da. Osetio je neprijatni vonj, ali nije mogao reći na šta ga podseća. Bio je suv i kiselkast, kao miris stare truleži.

“Radnja je predugo stajala zatvorena”, rekao je. Osvetlio je dugu, praznu prostoriju baterijskom lampom. “Mora da se dobro provetri.”

“Ili da se spali”, reče Rojal. Mesto mu se nije dopadalo. Naježio se. “Hajdemo. Pazi da ne slomiš nogu.”

Istovarivali su sanduke što su brže mogli. Pažljivo su ih spuštali. Pola sata kasnije Rojal zatvori vrata uz uzdah olakšanja. Zaključao je radnju novim katancem.

“Obavili smo pola posla”, rekao je.

“Lakšu polovinu', odgovorio je Henk. Podigao je glavu i pogledao na zatvorene kapke na Marstenovoj kući. “Ne sviđa mi se pomisao da ćemo ići gore. Nije me sramota da to kažem. To je ukleta kuća, ako je takva ikad postojala. Samo ludaci mogu da žive na takvom mestu. Verovatno su pederi.”

“Kao oni pederasti dekorateri”, složio se Rojal. “Verovatno će je pretvoriti u turističku znamenitost. To je dobro za privredu.”

“Pa, hajdemo. Što se mora nije teško.”

Bacili su poslednji pogled na sanduk s kredencem naslonjen na zid kamiona. Henkpovuče zadnja vrata, Zatvorila su se s treskom. Seo je za volan. Povezli su se Džointer avenijom i skrenuli u Bruks roud. Marstenova kuća osvanu ispred njih posle jednog minuta, mračna i škripava. Rojal oseti prvi trzaj straha u stomaku.

“Dragi bogo, ovo je jezivo mesto”, promrmlja Henk. “Ko bi hteo da živi ovde?”

“Ne znam. Ima li svetla iza tih kapaka?”

“Jok.”

Činilo im se da se kuća naginje ka njima, kao da ih je čekala. Henk potera kamion niz prilazni put i obiđe kuću. Nisu se trudili da vide šta će farovi otkriti u visokoj travi zadnjeg dvorišta. Henk oseti strah u srcu, kakav nije spoznao ni u Vijetnamu, gde je bio u neprestanom strahu. Vijetnamski strah je bio od razumne vrste. Strahovao je da ne stane na zašiljeni otrovni štap i da ne gleda kako mu noga otiće u grozni, zeleni balon. Strahovao je da će mu neki momčić u crnoj pidžami, čije ime ne možeš izgovoriti, razneti glavu ruskom puškom. Strahovao je da će poći u patrolu s Ludim Džekom, kome može pasti na pamet da raznese sve seljake u selu koji je Vijetkong pohodio prošle nedelje. Ovo je bio detinjasti, nestvarni strah, nepoznatog porekla. Kuća je kuća, gomilagreda, šarki, ekserai dasaka. Nije bilo razloga, stvarno ga nije bilo, da pomisli da svaka pukotina ispušta karakterističnu, suvu aromu zla. To je glupava maštarija. Duhovi? Nije verovao u duhove. Ne posle Vijetnama.

Ubo je rikverc iz drugog pokušaja. Kamion se nervozno zakotrljao ka podrumskim vratima za utovar. Stali su pred otvorenim, zarđalim vratima. Plitke kamene stepenice, obasjane crvenom svetlošću, ličile su na predvorje pakla.

“Čoveče, ništa mi nije jasno”, reče Henk. Pokušao je da se nasmeje. Proizveo je samo ružnu grimasu.

“Ni meni.”

Zgledali su se osvetljeni indikatorima sa instrument table. Strah ih je pritiskao. Dani detinjstva su odavno prošli. Nisu mogli da ustuknu i odu neobavljena posla, samo zbog neobjašnjivog straha. Šta će reći Lariju kad svane dan? Posao mora biti gotov.

Henk ugasi motor. Izašli su i zaobišli kamion. Rojal se uspentrao i otvorio vrata.

Četvrtasti sanduk je nemo stajao pored zida.

“Gospode, ne želim da ga nosim tamo dole!”, procedi Henk Piters.

“Penji se ovamo”, reče Rojal. “Kurtališimo se bede.”

Odvukli su sanduk do lifta. Spustili su ga uz šuštanje hidraulike. Henk je pustio polugu kad se sanduk spustio do nivoa kukova. Uhvatili su ga.

“Polako” prostenja Rojal, povlačeći se ka stepenicama. “Polako s tim... polako...” Crvena svetlost kamiona je osvetljavala njegovo žilama ispresecano i napeto lice. Ličio je na čoveka koji doživljava srčani udar.

Oprezno se spuštao stepenicama. Sandučina mu je pritiskala grudi. Bila je strahovito teška, kao vodenični kamen. Kasnije će pomisliti da i nije bila toliko teška. On i Henk su preneli teže stvari za Larija Kroketa, uz i niza stepenice. Nešto u ovoj kući ga je obeshrabrivalo i onespokojavalo.

Stepenice su bile klizave. Dvaput se poveo i zamalo izgubio ravnotežu. Zavapio je: “Hej! Za ime božje! Pazi šta radiš!”

Napokon su sišli. Tavanica je bila niska. Nosili su kredenac pognuti, kao grbavci.

“Ostavi ga ovde!”, stenjao je Henk. “Ne mogu dalje da ga nosim!”

Ispustili su sanduk s male visine i ustuknuli od njega. Izmenjali su pogled. Strah je prerastao u užas, zahvaljujući tajanstvenoj alhemiji. Učinilo im se da sa svih stran čuju neobičnog grebanja. Možda su to pacovi, a možda i nešto o čemu nisu smeli da razmišljaju.

Jurnuli su napolje. Henk je isprednjačio. Rojal Snou ga je pratio u stopu. Ustrčali su uza stepenice. Rojal zalupi teška podrumska vrata. Zamahnuo je, ne osvrćući se za sobom.

Uspentrali su se u kabinu “o ruka”. Henk upali motor i ubaci menjač u brzinu. Rojal ga je zgrabio za ruku. U tami su se videle samo njegove krupne, izbuljene oči.

“Henk, nismo postavili katance.”

Zurili su u gomilu novih katanaca na upravljačkoj tabli. Vezali su ih debelom žicom. Henk izvadi privezak s pet novih “jejl” ključeva. Jedan od njih otključava katanac na zadnjim vratima prodavnice u gradu. Četiri su za ovde. Svaki je uredno obeležen.

“Hriste bože”, rekao je. “Slušaj, najbolje bi bilo da se vratimo rano ujutru...”

Rojal izvadi bateriju ispod upravljačke table. “Nema ništa od toga” rekao je, “to dobro znaš.”

Izašli su iz kabine. Hladni večernji povetarac ih je milovao po oznojenim čelima. “Idi do zadnjih vrata”, reče Rojal. “Ja ću se pobrinuti za prednja i šupu.”

Razdvojili su se. Henk ode do zadnjih vrata. Srce mu je teško lupalo u grudima. Provukao je katanac kroz rezu tek iz drugog pokušaja. Miris starine i istrulelog drveta bio je gotovo opipljiv u blizini kuće. Prisetio se svih priča o Hjubiju Marstenu. Smejao im se u detinjstvu, naročito pesmici koju su pevali dok su jurili devojčice: Čuvaj se, čuvaj se, čuvaj se! Hjubi će te sklepati ako se ne čuvaš... čuvaj... SE...

“Henk?”

Duboko je udahnuo i ispustio drugi katanac iz ruke. Podigao ga je. “Valjda si dovoljno pametan da znaš da ne smeš da se prikradaš ljudima iza leđa. Da li si...?

“Jesam. Henk, ko će da siđe u podrum da bi ostavio privezak s ključevima?”

“Ne znam”, reče Henk Piters. “Ne znam.”

“Da bacimo novčić?”

“Slažem se, mislim da je to najbolje.”

Rojal izvadi novčić od četvrt dolara. “Izaberi stranu kad ga bacim.” Bacio ga je.

“Glava.”

Rojal ga je uhvatio. Prislonio ga je na podlakticu i otkrio novčić. Video je orla.

“Isuse”, prozbori nesrećni Henk. Uzeo je ključeve i baterijsku lampu i otvorio teška vrata.

Prisiljavao je noge da se kreću niza stepenice. Sišao je u podrum i osvetlio prostor baterijskom lampom. Posle desetak metara je počinjao hodnik, koji je vodio neznano kud. Snop svetlosti otkri sto, sa prašnjavim, kockastim stolnjakom. Na njemu je sedeo orijaški pacov. Nije se ni mrdnuo kad ga je osvetlio svetlosni zrak. Sedeo je na zdepastim zadnjim nožicama. Henku se učinilo da mu se gnusna životinja ceri u lice.

Prošao je pored sanduka da bi stigao do stola. “Iš! Pacovčino!”

Pacov đipi sa stola i otapka ka hodniku koji je oštro zavijao, gubeći se u tami. Ruka mu je drhtala. Svetlosni snop je nervozno igrao po prašnjavom buretu, desetinama godina starom pisaćem stolu, gomili starih novina -

Upravio je svetlosni zrak na novine. Ostao je bez daha kad je ugiedao nešto na levoj strani požutele gomile papira.

Košulja... da li je to košulja? Bila je zgužvana kao stara krpa. Video je nešto iza nje, nešto što je ličilo na farmerke i nešto što je ličilo na...

Nešto je krcnulo iza njega.

Uspaničio se i bacio ključeve na sto. Okrenuo se i dao u beg. Video je izvor buke, prolazeći pored sanduka. Pukla je jedna aluminijumska traka. Štrčala je ka niskoj tavanici, kao podignuti, preteći prst.

Bauljao je uza stepenice. Udario je u nisku tavanicu (tek kasnije je shvatio da se naježio od glave do pete). Zaključao je katanac i uleteo u kabinu kamiona. Disao je plitko i bučno, kao ranjeni pas Jedva je čuo kako ga Rojal pita šta se dogodilo, šta se dole desilo Poterao je kamion uz prilazni put. Gume su škripale. Zaobišao je kuću na dva točka kopajući po mekoj zemlji. Usporio je tek kad se zakotrljao Bruks roudom. Hitali su ka kanceraliji Lorensa Kroketa. Toliko se tresao, da je nekoliko puta hteo da stane.

“Šta je bilo tamo dole?”, pitao ga je Rojal. “Šta si video?”

“Ništa”, promrmlja Henk Piters. Govorio je isprekidano. Zubi su mu cvokotali. “Ništa nisam video. Ne želim da išta slično ikada vidim.”

6

Lari Kroket se spremao da zatvori kancelariju i da krene kući, kad je čuo nervozno kucanje na vratima. Henk Piters uđe unutra. Izgledao je uplašeno.

“Zaboravio si nešto, Henk?”, pitao ga je Lari. Oba najamna radnika su, nakon povratka iz Marstenove kuće, delovali kao da ih je neko žestoko uštinuo za jaja. Častio ih je s deset dolara više i s po jednim pakovanjem od šest konzervi “blek lejbela”. Napomenuo im je da bi možda bilo bolje da ne pričaju mnogo o večerašnjem poslu.

“Moram da ti kažem”, počeo je Henk. “Ne mogu drugačije, Lari. Nemam izbora.”

“Shvatam”, reče Lari. Otvorio je donju fioku i izvukao bocu “džonija vokera”. Nasuo je velikodušnu količinu viskija u dve papirne čaše. “Šta te muči?”

Huk se namršti i proguta dobar gutljaj.

“Video sam nešto, kad sam ostavio ključeve u podrumu. Izgleda da je to bila odeća. Čini mi se da sam video košulju, farmerke i jednu patiku. Mislim da sam video patiku, Lari.”

Trgovac nekretninama slegnu ramenima, uz osmeh. “Pa?” Veliki komad leda mu pritisnu grudi.

“Glikov klinac je nosio farmerke. Tako je pisalo u Ledžeru. Nosio je farmerke, košulju i patike. Šta ako...”

Lari nije skidao osmeh s lica. Osmeh se zaledio.

Henk nervozno proguta knedlu. “Šta ako su ti ljudi, kupci Marstenove kuće, sredili dečaka?” Eto. Rekao je. Ispio je preostalu tečnost iz čaše.

Lari nastavi, ne skidajući osmeh: “Možda si video i telo.”

“Ne... nisam. Ali...”

“To je posao za policiju”, reče Lari Kroket. Napunio je Henkovu čašu. Ruka mu nije zadrhtala. Bila je mirna i hladna, kao oblutak u smrznutom potoku. “Odmah ću te odvesti do Parkinsa. Ali opet...” Odmahnuo je glavom. “U ovom gradu se dešava mnogo loših stvari. Recimo, ti i konobarica iz Delsa... zove se Džeki, zar ne?”

“O čemu, zaboga, govoriš?” Henk je prebledeo na smrt.

“Siguran sam da bi policija iščačkala nezgodne podatke o tvom nečasnom otpustu iz vojske. Obavi svoju dužnost, Henk. Postupi kako ti savest nalaže.”

“Nisam video telo”, šapnu Henk.

“To je već bolje”, reče Lari, s osmehom na licu. “Možda nisi video nikakvu odeću. Možda su to bile... stare krpe.”

“Krpe”, suvo procedi Henk Piters.

“Naravno da su bile. Znaš kakva su ta stara mesta. Puna su svakakvog đubreta. Možda si video staru košulju, ili komad odeće iskidan u stare krpe.”

“Naravno”, reče Henk. Po drugi put je iskapio čašu. “Sagledavaš to iz dobre perspektive, Lari.”

Kroket poteže buđelar iz zadnjeg džepa. Otvorio ga je i izbrojao pet novčanica od deset dolara na sto.

“Zašto to radiš?”

“Zaboravio sam da ti platim za posao koji si prošlog meseca obavio kod Brenana. Trebalo bi da me podsetiš na takve stvari, Henk. Znaš koliko sam zaboravan.”

“Ali...”

“Znaš”, prekinuo ga je Lari, uz onaj isti osmeh, “sedim ovde s tobom. Ti mi nešto pričaš, a je već sutra ujutru ne mogu da se setim nijedne reči. Zar nisam vredan sažaljenja?”

“Nego šta si” prošapta Henk. Drhtavom rukom je pokupio novčanice. Gurnuo ih je u gornji džep teksas jakne, kao da hoće da ih se što pre oslobodi. Zamalo što nije prevrnuo stolicu. “Slušaj, moram da idem, Lari. Ja... nisam... moram da idem.”

“Ponesi flašu”, ponudio ga je Lari. Henk je već stigao do vrata. Izašao je, bez osvrtanja.

Seo je i nasuo još jedno piće. Ruka mu je i dalje bila mirna. Nije zaključao kancelariju. Popio je viski i nasu još jednu turu. Mislio je na ugovor s đavolom. Telefon je zazvonio. Podigao je slušalicu. “Stvar je rešena”, reče Lari Kroket.

Slušao je još malo i prekinuo vezu. Nasuo je još jedno piće.

7

Henk Piters se rano ujutru prenuo iz mučnog sna. Sanjao je krupne pacove. Gmizali su iz otvorenog groba, u kom počiva pozelenelo, istrulelo telo Hjubija Marstena, s debelim parčetom konopljanog užeta oko vrata. Piters se podigao na laktove. Teško je disao. Znoj mu je curio niz gole grudi. Vrisnuo je kad ga je žena dotakla po ruci.

8

Poljoprivredna apoteka Milta Krosena nalazila se na uglu Džointer avenije i Ulice Rejlroud. Matori dokoličari su seu njoj skupljali kad bi ih kiša poterala iz parka. Bili su redovni gosti, tokom dugih zima.

Strejker se dovezao u pakardu iz trideset devete ili četrdesete. Kiša je rominjala. Milt i Pet Midler su vodili besciljnu raspravu. Nikako da se slože da li je cura Fredija Overloka, Džudi, pobegla 1957. ili 1958. godine. Složili su se da je pobegla sa prodavcem seckalica za salatu iz Jarmuta, kao i da taj nitkov nije vredeo ni pišljiva boba, baš kao ni ona. Sporili su se oko svega ostalog.

Priča je prestala kad je Strejker ušao u radnju.

Osmotrio je meštane. Milta i Peta Midlera, Džoa Krejna, Vinija Apšoua i Klajda Korlisa. Počastio ih je neiskrenim osmehom. “Dobar dan, gospodo”, rekao je.

Milt Krosen ustade. Pomalo snebivljivo je namestio kecelju. “Mogu li da vam pomognem?”

“Kako da ne”, reče Strejker. “Treba mi nešto mesa, molim vas.” Kupio je biftek, rebarca, hamburgere i pola kila teleće jetre. Kupio je i nešto praškaste robe – brašna, šećera, pasulja – i nekoliko vekni hleba.

Kupovao je u potpunoj tišini. Društvo iz radnje je sedelo oko velike “perl kineo” peći, koju je Miltov otac preinačio na motorno ulje. Mudro su gledali put neba i krajičkom oka motrili stranca.

Strejker je platio gotovinom kad je Milt spakovao kupljenu robu u veliku kartonsku kutiju. Izmirio je račun dvadeseticom i deseticom. Podigao je kutiju, gurnuo je ispod ruke i ponovo rastegao usne u tvrdi, bešćutni osmeh.

“Želim vam svako dobro, gospodo”, rekao je i otišao.

Džo Krejn namrvi nešto kikirikija preko kukuruza. Klajd Korlis se nagnu i isprazni puna usta pljuvačke u pljuvaonicu pored peći. Vini Apšou izvadi staru mašinicu za zavijanje cigareta iz jakne. Istrese malo duvana u nju i namesti cigaret papir artritičnim prstima.

Gledali su kako stranac podiže kutiju u kamionet. Znali su da je teška najmanje petnaest kilograma. Videli su kako je stranac gura pod ruku, kao da je perjani jastuk. Seo je za volan i krenuo niz Džointer aveniju. Kola su grabila uzbrdo. Skrenula su levo, na Bruks roud i nestala. Pojavila su se, nešto kasnije, iza drveća. Iz daljine su ličila na dečju igračku. Nestala su s vidika, kad su skrenula na prilazni put, pred Marstenovom kućom.

“Čudan svat”, reče Vini. Nabio je cigaretu usta. Iščupao je nekoliko niti duvana s kraja i izvadio kuhinjsku šibicu iz jakne.

“Mora da je jedan od vlasnika radnje”, reče Džo Krejn.

“I Marstenove kuće”, napomenu Vini.

Klajd Korlis ispusti moćan prdež.

Pet Midler je s velikim zanimanjem opipavao žulj na dlanu.

Prošlo je pet minuta.

“Misliš da će da naprave nešto?”, reče Klajd, ne obraćajući se nikom ponaosob.

“Možda”, reče Vini. “Možda će leti napraviti dobar pazar. Ko bi ga znao, u današnje vreme.”

Podiže se žamor. Podsećao je na uzdah opšteg odobravanja.

“Jak neki čova”, reče Džo.

“Jesje”, složio se Vini. “To je bio pakard iz trideset devete, bez trunke rđe.”

“Iz četrdesete”, reče Klajd.

“Onaj iz četrdesete nije imao zadnji spojler”, reče Vini. “Strančev je iz trideset devete.”

“Varaš se”, reče Klajd.

Prošlo je pet minuta. Milt je proučavao strančevu dvadeseticu.

“Neobična novčanica, Milte?”, pitao je Pet. “Taj čova ti je uvalio lažnu novčanicu?”

“S novcem je sve u redu, ali pogledajte.” Milt pruži banknotu preko tezge. Svi su zurili u novčanicu. Bila je mnogo veća od običnih.

Pet je prinese svetlu. Proučavao je i polako okrenuo. “Ovo je serija E dvadeset, zar ne, Milte?”

“Da”, reče Milt. “Prestali su da ih štampaju pre četrdeset pet-pedeset godina. Mislim da se za nju može dobiti dosta novaca u Arkejd Koinu u Portlandu.”

Pet pruži novčanicu ostalima. Svi su je ispitali, izbliza ili izdaleka, u zavisnosti od vida. Džo Krejn je vratio Miltu. On je gurnu ispod gotovine, među čekove i kupone.

“Čudan neki čova”, mozgao je Klajd.

“Auh”, reče Vini. Nastavio je posle kraće pauze. “To je auto iz trideset devete. Moj polubrat Vik je vozio takav. Bio je to njegov prvi automobil. Kupio ga je polovnog, 1944. godine. Jednog jutra je ispustio ulje. Motor je propao.”

“Verujem da je model iz četrdesete”, reče Klajd, “zato što se sećam momka koji je pleo stolice od trske kod Alfreda. Dolazio je kod nas kući, i...”

Počela je rasprava. Brže je napredovala u tišini, nego u periodima govorancija, kao dopisna šahovska partija. Činilo im se da vreme ne prolazi, i da svaki dan traje čitavu večnost. Vini Apšou poče da zavija drugu cigaru, šarmantnom, artritičnom sporošću.

9

Ben je pisao, kad je čuo kucanje na vratima. Označio je gde je stao pre nego što je ustao da otvori vrata. Prestao je da piše nešto posle tri po podne, u sredu dvadeset četvrtog septembra. Kiša je osujetila sve planove za nastavak potrage za Ralfijem Glikom. Potraga se većini činila bespredmetnom. Glikov dečak je nestao... bez traga.

Otvorio je vrata da bi se suočio s Parkinsom Gilespijem. Čuvar reda je pušio cigaretu. U jednoj ruci je držao džepnu knjigu. Ben, ne bez izvesnog čuđenja, vide da je to Bantamovo izdanje Konvejeve kćeri.

“Uđite”, rekao je. “Napolju je vlažno.”

“Nije to ništa”, reče Parkins i uđe unutra. “Tipično septembarsko vreme. Uvek nosim kaljače. Neki ljudi mi se smeju, ali ja nisam bolovao od gripa još od Sen Loa u Francuskoj, davne 1944. godine.”

“Ostavite kaput na krevetu. Žao mi je, što nisam u mogućnosti da vam ponudim kafu.”

“Bojim se da ga ne pokvasim”, reče Parkins i otrese pepeo u Benovu korpu za đubre. “Upravo sam popio nekoliko Polininih kafa u Sjajnom baru.”

“Šta mogu da učinim za vas?”

“Pa, moja žena čita ovo...” Pružio mu je knjigu. “Čula je da ste u gradu, ali je stidljiva po prirodi. Nada se da mi mogli da je potpišete, ili nešto slično.”

Ben uze knjigu. “Žena vam je umrla pre četrnaest-petnaest godina, ako Vizel Krejg govori istinu.”

“Zaista?” Parkins nije delovao iznenađeno. “Taj Vizel baš voli da priča. Jednog dana će toliko otvoriti usta, da će upasti u njih.”

Ben je ćutao.

“Možete li je potpisati za mene?”

“Sa zadovoljstvom.” Podigao je olovku sa stola. Otvorio je knjigu na praznoj stranici (“Sirov odrezak života!” – klivlendski Plejn diler),i napisao: Najlepše želje šerifu Gilespiju, od Bena Mirsa, 24/9/75. Vratio je potpisanu knjigu.

“Cenim vaš gest”, reče Parkins. Nije se potrudio da pročita Benovo pisanije. Nagnuo se i smrvio pikavac o ivicu korpe za đubre. “To je jedina potpisana knjiga koju imam.”

“Da li ste došli da me pohvalite?”, pitao ga je Ben uz osmeh.

“Prilično ste oštroumni”, reče Parkins. “Pomislih da ne bi bilo loše da svratim i postavim par pitanja. Čekao sam da Noli ode negde. On je dobar momak, ali i on voli da priča. Bogo moj, kako samo te glasine putuju.”

“Šta biste hteli da znate?”

“Uglavnom gde ste bili prošle srede uveče.”

“Mislite na veče kad je Ralfi Glik nestao?”

“Jašta.”

“Da li sam među osumnjičenima?”

“Niste, gospodine. Nema osumnjičenih. Ovakve stvari prevazilaze moje sposobnosti. Hvatam nesavesne vozače oko Delsa i jurim klince iz parka pre nego što se pobiju. Sad znate čime se bavim. Ponekad se zainteresujem za nešto drugo.”

“Šta ako odbijem da vam odgovorim.”

Parkins slegnu ramenima i izvadi cigarete. “To je vaša stvar”

“Večerao sam sa Suzan Norton i njenim roditeljima. Igrao sam badminton s njenim ocem.”

“Kladim se da vas je dobio. Uvek odere Nolija. Siroti Noli stalno govori koliko bi voleo da bar jednom dobije Bila Nortona. Kad ste otišli?”

Ben se nasmeja. Nije zvučao bogzna kako veselo. “Vi nimalo ne okolišate, zar ne?”

“Znate”, nastavi Parkins, “stalno izbegavate moja pitanja. Da sam ja jedan od onih njujorških detektiva kakvi se mogu videti na televiziji, mogao bih pretpostaviti da želite nešto da sakrijete.”

“Nemam šta da krijem”, reče Ben. “Dosadilo mi je da izigravam stranca u gradu, da me pokazuju prstom na ulici i da se gurkaju u biblioteci. Sad me vi spopadate s gomilom pitanja da biste saznali da li čuvam skalp Ralfa Glika u ormanu.”

“Verujte mi da ne mislim tako.” Posmatrao je Bena preko cigarete, oštrim pogledom. “Pokušavam da raščistim neke stvari. Da sumnjam u vas, bili biste u buvari.”

“Dobro”, reče Ben. “Napustio sam dom Nortonovih u sedam i petnaest. Prošetao sam se do Skuljard Hila. Vratio sam se ovamo kad se smrklo. Pisao sam još dva sata i otišao u krevet.”

“Kad ste se vratili?”

“U osam i petnaest, rekao bih. Otprilike.”

“To vas ne čini dovoljno čistim. Da li ste videli nekog?”

“Nisam”, reče Ben. “Nikoga.”

Parkins nešto progunđa i priđe pisaćoj mašini. “O čemu pišete?”

“To se vas prokleto ne tiče”, reče Ben, nešto nervoznijim glasom. “Molim vas da se držite dalje od tog materijala. Izuzev ako nemate nalog za pretres, naravno.”

“Malo ste preosetljivi, pogotovo za čoveka koji piše delo namenjeno širokoj čitalačkoj publici.”

“Lično ću vam poslati četiri primerka, kad triput pregledam rukopis, unesem uredničke ispravke, pregledam knjigu pre štampanja i kad sve bude gotovo. Potpisaću ih. U ovom trenutku su to lični papiri.”

Parkins se odmakao od stola, uz osmeh. “Dobro. Sumnjam da je reč o potpisanom priznanju.”

Ben mu je uzvratio osmeh. “Mark Tven je rekao da je roman priznanje svih zločina, koje daje potpuno nevin čovek.”

Parkins ispusti dim i priđe vratima. “Neću zalud gaziti po vašem tepihu, gospodine Mirse. Zahvaljujem se na vašem vremenu. Samo da znate, mislim da nikad niste videli Glikovog dečaka. Posao me tera da se raspitujem o svakakvim stvarima.

Ben klimnu. “Razumem.”

“Siguran sam da znate kako stoje stvari u mestima poput Salemova, Milbridža, Gilforda ili bilo koje druge usrane palanke. Smatraju vas strancem, dok u njemu ne provedete dvadeset godina.”

“Znam. Žao mi je ako sam bio grub prema vama. Ali posle nedelju dana potrage, bez ikakvog rezultata...” Ben odmahnu glavom.

“Jašta”, reče Parkins. “Teško njegovoj majci. Sirota žena. Čuvajte se.”

“Naravno”, reče Ben.

“Nema ljutnje?”

“Nema.” Zastao je. “Da li biste mi nešto rekli?”

“Hoću, ako mogu.”

“Gde ste nabavili tu knjigu? Zaista me zanima.”

Parkins Gilespi se nasmejao. “Pa, neki tip u Kamberlendu ima stovarište polovnog nameštaja. Sekapersa, ako me razumete. Zove se Gendron. Prodaje džepne knjige za deset centi komad. Ima još pet ovakvih.”

Ben zabaci glavu i prsnu u smeh. Parkins Gilespi izađe iz piščeve sobe. Smešio se i pušio. Ben priđe prozoru. Gledao je kako čuvar reda izlazi iz pansiona i prelazi ulicu. Izbegavao je barice. Imao je crne kaljače.

10

Parkins na trenutak zastade pred izlogom nove radnje. Kad je ovo mesto bilo perionica, niste mogli videti ništa izuzev debelih žena koje su gurale kolica ili uzimale sitninu iz aparata na zidu. Većina je žvakala žvake. Ličile su na krave na paši. Mesto je posle posete majstora za enterijer iz Portlanda izgledalo znatno drugačije.

Montirali su platformu iza izloga, pokrivenu dubokim, mekim tepihom, svetlozelene boje. Namestili su skrivene sijalice. Bacale su meku svetlost na tri predmeta u izlogu: sat, kolovrat i staromodni kredenac od trešnjevog drveta. Pred svakim komadom nameštaja behu slikarske nogare, s malom etiketom. Dobri bože, da li će ijedna osoba zdrave pameti platiti 600$ za kolovrat, kad u Veli hausu mogu da kupe “singericu” za 48,95$?

Parkins uzdahnu i priđe vratima. Pokucao je.

Vrata su se otvorila već sledećeg sekunda, kao da je noyi vlasnik čekao iza njih.

“Inspektore!”, reče Strejker s usiljenim osmehom. “Lepo od vas što ste navratili!”

“]a sam obični čuvar reda”, reče Parkins. Zapalio je “pal mal” i ušao unutra. “Parkins Gilespi. Drago mi je što smo se upoznali.” Pružio je ruku. Strejker je stisnuo strahovito snažnom i veoma suvom rukom.

“Ričard Troket Strejker”, predstavio se ćelavko.

“Pretpostavljao sam da ste to vi”, reče Parkins i baci pogled na unutrašnjost. Pod se nije video od tepiha. Krečenje zidova nije bilo gotovo. Prijao mu je miris sveže boje, ali se ispod njega osećao neki drugi, neprijatni vonj. Parkins nije mogao da dokona o čemu je reč; posvetio se Strejkeru.

“Šta mogu da uradim za vas, po ovako lepom danu?”, pitao je Strejker.

Parkins pogleda u izlog. Kiša je neumorno padala.

“Ništa, rekao bih. Došao sam da se pozdravim s vama, da vam manje-više poželim dobrodošlicu u gradu.”

“Izuzetno ste pažljivi. Hoćete li kafu? Malo šerija? Imam i jedno i drugo u kancelariji.”

“Ne hvala, nemam vremena. Da li je gospodin Barlou u blizini?”

“Gospodin Barlou je u Njujorku. Otišao je u nabavku. Ne očekujem ga pre desetog oktobra.”

“To znači da ćete otvoriti radnju, bez njega”, reče Parkins. Strejker ne očekuje navalu mušterija, ako je suditi po cenama u izlogu. “Kako se zove gospodin Barlou?”

Strejker se nanovo i jednako usiljeno nasmeja. “Da li se raspitujete iz službenih razloga, pozorniče?”

“Jok. Iz radoznalosti.”

“Moj partner se zove Kurt Barlou”, reče Strejker. “Sarađivali smo u Londonu i Hamburgu. Ovo”, širokim pokretom ruke je pokazao na radnju, “jeste naša zaslužena penzija. Mesto je skromno, ali ukusno uređeno. Bićemo zadovoljni ako pokrijemo osnovne životne troškove. Obojica volimo stare stvari, lepe stvari. Nadamo se da ćemo izaći na dobar glas u oblasti... možda i u čitavoj, divnoj Novoj Engleskoj. Mislite li da je to moguće, pozorniče Gilespi?”

“Pretpostavljam da je sve moguće”, reče Parkins. Osvrnuo se oko sebe, tražeći pepeljaru. Nije video nijednu. Otresao je pepeo u džep. “Bilo kako bilo, nadam se da ćete imati mnogo sreće. Recite gospodinu Barlouu, kad ga vidite, da bih rado popričao s njim.”

“Hoću”, reče Strejker. “On voli društvo.”

“Baš fino”, reče Gilespi. Prišao je vratima. Zastao je. Osvrnuo se i obratio Strejkeru, koji ga je znatiželjno posmatrao. “Uzgred budi rečeno, kako vam se dopada stara kuća?”

“Zahteva ozbiljan trud”, reče Strejker. “Imamo vremena.”

“Pretpostavljam da je tako”, složio se Parkins. “Verovatno ne viđate mnogo klinčadije oko nje.”

Strejker podignu obrve. “Klinčadije?”

“Dece”, strpljivo će Parkins. “Znate kako nekad znaju da se okome na došljake. Gađaju ih kamenjem, pozvone na vrata pa pobegnu... svašta rade.”

“Nema ih”, reče Strejker. “Nema dece.”

“Izgleda da nam je jedno nestalo.”

“Zaista?”

“Tako je”, reče Parkins uviđavnim tonom, “da, tako je. Preovlađuje mišljenje da ga nećemo naći... živog.”

“Kakva šteta”, učtivo, ali pomalo hladno napomenu Strejker.

“Jeste. Ako išta vidite...”

“Podrazumeva se da ću vam to smesta preneti.” Počastio ga je ledenim osmehom.

“Fino”, reče Parkins. Otvorio je vrata i bacio rezignirani pogled na jaku kišu. “Recite gospodinu Barlouu da jedva čekam da ga vidim.”

“Budite sigurni da hoću, pozorniče Gilespi. Čao.”

Parkins ga je začuđeno pogledao. “Čou?”

Strejker razvuče usne u još širi osmeh. “Do viđenja, pozorniče Gilespi. To je poznati italijanski pozdrav. Znači – do viđenja.”

“O? Pa, čovek svakog dana nauči nešto novo. Do viđenja.” Zakoračio je na kišu i zatvorio vrata za sobom. “Ta reč mi nije poznata, jok, bratac.” Cigareta mu se ovlažila. Bacio je.

Strejker je posmatrao pozornika kroz staklo na izlogu. Prestao je da se osmehuje.

11

Parkins se vratio u kancelariju u gradskoj kući. Povikao je: “Noli? Gde si, Noli?”

Nije bilo odgovora. Parkins klimnu glavom. Noli je dobar, ali malo ograničen momak. Skinuo je kabanicu, otkopčao kaljače i seo za sto. Potražio je telefonski broj u portlandskom imeniku i pozvao željeni broj. Odgovorili su posle prvog zvona.

“FBI, Portland. Agent Hanrahan.”

“Ovde Parkins Gilespi. Šerif u Jerusalemovu. Imamo slučaj nestalog dečaka.”

“Znam”, hitro odvrati Hanrahan. “Ralf Glik. Devetogodišnjak, visok sto trideset centimetara, crna kosa, plave oči. Da li su otmičari ostavili pismo?”

“Nemamo ništa slično. Možete li proveriti neke tipove, za mene?”

Hanrahan odgovori potvrdno.

“Prvi je Bendžamin Mirs. M-I-R-S. Pisac. Napisao je knjigu Konvejeva kći. Druga dvojica su zajedno, ko vreća i zakrpa. Kurt Barlou. B-A-R-L-O-U. Drugi je...”

“Da li se Kurt piše sa c ili k?” pitao ga je Hanrahan.

“Nemam pojma.”

“Dobro. Nastavi.”

Parkins ga posluša. Znojio se. Osećao se ništavno kad god bi govorio s pravim predstavnicima zakona. “Drugi tip je Ričard Troket Strejker. Sa dva t na kraju. Troket. Strejker se piše, onako kako se izgovara. Taj tip i Barlou posluju s nameštajem i antikvitetima. Upravo su otvorili radnju u gradu. Strejker tvrdi da je Barlou uNjujorku, gde nabavlja robu. Kaže da su radili u Londonu i Hamburgu. To je otprilike sve.”

“Misliš da ti ljudi imaju neke veze s Glikovim slučajem?”

“Trenutno i ne znam da li imamo slučaj. Došli su u grad, neposredno pre dečakovog nestanka.”

“Mislite li da postoje veze između Mirsa i ove dvojice?”

Parkins se nalegao na naslon stolice i bacio pogled kroz prozor. “To je”, rekao je, “jedna od stvari koje me zanimaju.”

12

Telefonske žice su čudno brujale u prohladnim danima bez padavina. Kao da su vibrirale od goleme količine tračeva. Brujanje usamljenih glasova što putuju iznad tla proizvodi jedinstven zvuk. Telefonske bandere su sivkaste i ispucale. Zimski mrazevi i slana su ih preobrazili u krive stubove. Nisu imale uspravni, vojnički stav, kao bandere s betonskim temeljom. Podnožja su im se crnela od smole, ako su bile pored puteva s tvrdom podlogom ili su bile prašnjave, pored sporednih, zemljanih puteva. Stari, izbledeli ožiljci kazivali su da su se monteri peli na njih da nešto poprave 1946., 1952. ili 1969. godine. Ptice – vrane, vrapci, crvendaći, lastavice – skupljale su se na bučnim žicama. Sedele su u tihim jatima. Možda su osluškivale strani, ljudski govor preko kandži. Ako i jesu, njihove sklopljene oči nisu svedočile o tome. Grad je imao osećaj, ali ne za istoriju, već za vreme. Izgledalo je da telefonske bandere to znaju. Ako biste položili ruku na njih, osetili biste vibraciju žica, duboko u drvetu, kao da se zvuk, zatočen u njima, bori da izađe.

“...platio je starom dvadeseticom, Mejbel, jednom od onih velikih. Klajd kaže da nije video takvu još od navale na Gejtsovu banku i štedionicu tridesete godine. Bio je...”

“...da, on je posebna sorta, Evi. Dvogledom sam ga pratila, dok je terao kolica iza kuće. Pitam se da li je gore sam, ili...”

“...Kroket možda zna, ali taj ništa neće da kaže. Ćuti kao zaliven. Uvek je bio...”

“...pisac kod Eve. Pitam se da li Flojd Tibits zna da je...”

“...provodi prokleto mnogo vremena u biblioteci. Loreta Starčer kaže da nikad nije videla čoveka koji zna toliko...”

“...rekao je da se zove...”

“...da, Strejker. Gospodin R. T. Strejker. Mama Kenija Denlesa kaže da je obišla novu prodavnicu u centru i da je videla originalni Debirsov kredenac u izlogu. Traže osam stotina dolara za njega. Zamislite samo? Rekla sam joj...”

“...neobično je to, on dolazi, a Glikov dečačić...”

“...ne misliš valjda...”

“...ne, ali je čudno. Sem toga, da li još čuvaš onaj recept za...”

Žice su brujale. I brujale. I brujale.

13

9/23/75

Ime: Glik, Danijel Fransis

Adresa: RFD #1, Brok roud, Jerusalemovo, Mejn 04270

Godine: 12; Pol: Muški; Rasa: bela

Primljen: 22/9/75; U pratnji: Entonija H. Glika (oca)

Simptomi: Šok, gubitak sećanja (delimični), mučnina, nezainteresovanost za hranu, zatvor, opšta slabost Pregledi (u priloženom izveštaju)

16777216. Tuberkulozni pečati na koži: Neg.

16777217. Tuberkulozni ispljuvak i urin: Neg.

16777218. Dijabetes: Neg.

16777219. Bela krvna zrnca: Neg.

16777220. Crvena krvna zrnca: 45% hemo.

16777221. Uzorak srži: Neg.

16777222. Rendgen grudnog koša: Neg.

Moguća dijagnoza: Pernikuozna anemija, primarna ili sekundarna: prethodni pregled je pokazao 86% hemoglobina. Sekundarna anemija nije verovatna; nema istorije čireva, hemoroida, krvavih čireva. Diferencijalni pregled ćelija neg. Najverovatnije primarna anemija, kombinovana s psihičkim šokom. Preporučujem barijumsku enemu i rendgen zbog mogućeg unutrašnjeg krvarenja. Otac tvrdi da dečak nije imao zdravstvenih problema. Preporučujem svakodnevno uzimanje vitamina B₁₂ (pogledajte priloženi izveštaj).

Otpust, posle eventualnih dodatnih pregleda.

G. M. Gorbi

Dežurni lekar.

14

Sestraje, u jedan sat ujutru, dvadeset četvrtog septembra, u bolničku sobu Denija Glika da bi mu dala lek. Zastala je na vratima, natuštena čela. Krevet je bio prazan.

Pogled joj je skliznuo s kreveta, na gomilu belih čaršava nedaleko od postelje. “Deni?”, rekla je.

Prišla mu je. Sigurno je izgubio svest na putu do toaleta.

Nežno ga je okrenula. Prvo što je pomislila, pre nego što je shvatila da je mrtav, bilo je da terapija vitaminom B₁₂ pomaže, izgledao je bolje nego kad je primljen.

Tad je napipala hladno meso i odsustvo pokreta u bledoplavim venama ispod prstiju. Pojurila je do sobe za bolničarke da bi prijavila smrt na odeljenju.

Peto poglavlje
Ben (II)

1

Ben je dvadeset petog septembra ponovo večerao kod Nortonovih. Bio je četvrtak uveče. Poslužen je tradicionalni obrok – pasulj s kobasicama. Bil Norton je pekao kobasice na roštilju u dvorištu, dok je En kuvala pasulj od devet ujutru. Obedovali su na stolu za piknik. Posle jela su sedeli i pušili. Uglas su raspravljali o slabim igrama Bostona u ovoj sezoni.

U vazduhu se primećivala suptilna promena. Još je bilo ugodno, čak i u kratkim rukavima, ali s nagoveštajem hladnoće. Jesen je uzimala maha, tek što nije stigla. Zarumeneo se divovski, drevni javor ispred pansiona Eve Miler.

U Benovim odnosima s Nortonovima nije bilo promene. Suzan je prema njemu gajila iskrenu, čistu i prirodnu naklonost. Mnogo mu se sviđala. Osećao je da se sve više dopada Bilu. Ta simpatija bila je zauzdana nesvesnim tabuom s kakvim se susreću svi očevi, svesni da imaju posla s muškarcem, zainteresovanim za njihovu kćer, umesto za njih. Ako ti se drugi muškarac sviđa, nastupaš iskreno, govoriš slobodno, raspravljaš o ženskinjama uz pivo i kenjaš o politici. Koliko god bio potencijalno naklonjen drugom muškarcu, nemoguće je otvoriti se potpuno pred onim koji razmišlja da se pozabavi onom stvarčicom među nogama tvoje ćerkice. Ben pomisli da posle venčanja mogućnost postaje izvesnost. Pitao se da li se možeš iskreno sprijateljiti s čovekom koji iz noći u noć tuca tvoju kćer? Tu mora biti nekog morala, ali je on Benu izmicao.

En Norton je i dalje bila hladna. Suzan mu je ispričala nešto o sinoćnoj raspravi o Flojdu Tibitsu. Flojd je bio poznata veličina; bio je gospodin Pouzdani. Ben Mirs se pojavio niotkuda. Možda će jednako brzo i nenadano iščeznuti. Odjezdiće u nepoznatom pravcu, s kćerkinim srcem u džepu. Suzanina mati je gajila instinktivno nepoverenje prema kreativnom muškarcu, tako karakteristično za palanke (Edvard Arlington Robinson i Šervud Anderson bi ga odmah prepoznali). Ben je sumnjao da je duboko u sebi verovala u maksimu: ili pederi ili razvratnici. Mislila je na ubilačke, samoubilačke ili manijakalne tipove koji devojkama šalju levo uvo poštom. Benovo učešće u potrazi za Ralfijem Glikom, kao da je povećalo njene sumnje, umesto da ih suzbije. Pridobijanje njenog srca je smatrao nemogućim zadatkom. Pitao se da li zna za posetu Parkinsa Gilespija.

Lenjo je prežvakavao slične misli, kad mu se En obratila. “Strašna je ta stvar s Glikovim dečakom.”

“S Ralfijem? Svakako”, rekao je Bil.

“Ne, već s onim starijim. Mrtav je.”

Ben se zapanjio. “Ko? Deni?”

“Umro je rano jutros.” Iznenadila se što muškarci još nisu čuli za to. Čitav grad je brujao o tragediji.

“Čula sam kako govore o tome kod Milta”, reče Suzan. Potražila je Benovu ruku pod stolom. Nežno je stisnuo. “Kako su Glikovi to podneli?”

“Isto kao što bih i ja”, jednostavno odvrati En. “Poludeli su.”

Kako bi moglo biti drukčije, pomisli Ben. Pre deset dana su živeli na uobičajen, rutinski način. Porodica im je, u međuvremenu, skrhana. Zazeblo ga je oko srca.

“Misliš li da će se mlađi dečkić ikad pojaviti živ?”, Bil upita Bena.

“Ne”, reče Ben. “Mislim da je i on mrtav.”

“Baš kao pre dve godine u Hjustonu”, reče Suzan. “Jedan deo mene se nada da ga neće naći, ako je ubijen. Ko bi mogao uraditi tako nešto malom, bespomoćnom dečačiću...”

“Pretpostavljam da policija traga za njim”, reče Ben. “Privodi i saslušava registrovane seksualne prekršitelje.”

“Nadam se da će ga obesiti za palčeve kad ga pronađu”, reče Bil Norton. “Da li si za jednu partiju badmintona, Bene?”

Ben ustade. “Ne hvala. Nemam nikakve šanse protiv tebe. Mogu samo da izigravam sparing partnera. Zahvaljujem se na divnom obroku, ali večeras moram da radim.”

En Norton ćutke podiže obrvu.

Bil ustade. “Kako napreduje nova knjiga?”

“Dobro”, lakonski odvrati Ben. “Hoćeš li da se prošetaš sa mnom nizbrdo i popiješ nešto kod Spensera, Suzan?”

“Ne znam”, hitro se umeša En, “kako bih se osećala posle svega što se desilo Ralfiju Gliku, ako...”

“Mama, porasla sam”, usprotivila se Suzan. “Put niz Brok Hil je dobro osvetljen.”

“Podrazumeva se da ću te otpratiti do kuće”, reče Ben, pomalo zvaničnim tonom. Ostavio je kola kod Eve. Odustao je od vožnje, zbog uživanja u predivnoj večeri.

“Ništa im neće faliti”, reče Bil. “Preterano se brineš, majčice.”

“Pretpostavljam da imaš pravo. Mladi su najpametniji, zar ne?” Kiselo se osmehnula domaćica.

“Sačekaj da uzmem jaknu”, promrmlja Suzan i požuri u kuću. Nosila je crvenu haljinu do iznad kolena. Otkrivala je dosta toga, dok se žurila uza stepenice. Ben je posmatrao, znajući da ga En motri krajičkom oka. Domaćin je gasio ugljevlje na roštilju.

“Koliko dugo ćeš ostati u Salemovu, Bene?”, pitala je En, s učtivim interesovanjem.

“Dok ne završim knjigu”, rekao je. “Posle toga, moram poći. Jutra su ovde divna. Vazduh ima sladak ukus.” Osmehnuo se, gledajući je u oči. “Možda ću se zadržati i posle toga.”

Uzvratila je osmehom. “Ovdašnje zime su hladne. Užasno su hladne, Bene.”

Suzan je silazila niza stepenice sa jaknom svetle boje, prebačenom preko ramena. “Da li si spreman? Popiću čokoladu, iako sam čula da nije dobra za ten.”

“Siguran sam da neće naškoditi tvom tenu”, rekao je, pre nego što se obratio gospodinu i gospođi Norton. “Hvala vam, još jednom.”

“Navrati kad god hoćeš”, reče Bil. “Dođi sutra uveče, ako želiš, sa šest konzervi piva. Smejaćemo se na račun prokletog Jastrzemskog.”

“To zvuči kao dobra zabava”, reče Ben, “šta ćemo posle drugog pogotka?”

Domaćinov srčani i srdačni smeh ih je pratio dok su se udaljavali.

2

“Neću da idem kod Spensera”, rekla je, dok su se spuštali nizbrdo. “Hajdemo u park.”

“Dobro, ali šta ćemo s pljačkašima, gospođice?”, pitao je. Govorio je napadnim naglaskom, kakvim se priča u Bronksu.

“Svi pljačkaši u Jerusalemovu moraju da se vrate kući do sedam. To je lokalni propis. Sad je osam i pet.” Tama ih je prekrila, dok su odmicali nizbrdo. Senke su im se razlivale i iščezavala pod uličnim svetlima.

“Imate obzirne pljačkaše”, rekao je. “Niko ne posećuje park kad se smrkne?”

“Klinci ponekad potraže utočište u parku, kad nemaju pare za autobioskop”, rekla je i namignula. “Savetujem ti da pogledaš u stranu, ako vidiš neko komešanje u žbunju.”

Ušli su u park sa zapadne strane, okrenute gradskoj kući. Delovao je senovito i nestvarno. Betonske staze su krivudale pod bogatim, zelenim krošnjama. Jezerce se blago svetlucalo pod zvezdanim nebom. Možda je nekog i bilo u parku, ali Ben nikog nije video.

Prošli su pored spomenika palim borcima, s dugim spiskom imena. Najstarija imena su pripadala izginulim u ratu za nezavisnost, a najmlađa poginulim u Vijetnamu. Urezana su ispod izginulih u ratu 1812. godine. Šest imena je urezano tokom najnovijeg sukoba. Novi urezi u bronzi su sijali kao sveže rane. Pomislio je: Ovaj grad ima pogrešno ime. Trebalo bi da se zove Vreme. Pogledao je preko ramena ka Marstenovoj kući, kao da je to prirodan nastavak prethodne misli. Nije se videla od velike gradske kuće.

Namrštila se, kad je shvatila gde gleda. Raširili su jakne po travi i seli (dogovorili su se, bez reči, da zaobiđu klupe). Rekla je: “Mama mi reče da te je Parkins Gilespi posetio. Verovatno misli da je novi dečak u školi ukrao novac za užinu, tako nešto.”

“Upečatljiv tip”, reče Ben.

“Mama misli da ti je suđeno i presuđeno.” Izgovorila je to nehajnim tonom. Nehajnost izvetre, ostavljajući za sobom ozbiljno interesovanje.

“Tvoja majka me ne ceni mnogo, zar ne?”

“Tako je”, reče Suzan. Držala ga je za ruku. “Zamrzela te je na prvi pogled. Veoma mi je žao zbog toga.”

“Nije važno”, rekao je. “Ne mogu reći da nemam nikakvog uspeha u tvojoj porodici.”

“Misliš na tatu?” Osmehnula se. “Taj zna da prepozna valjane ljude.” Osmeh izblede. “Bene, o čemu pišeš?”

“Teško je reći.” Skinuo je mokasine i zario nožne prst u vlažnu travu.

“Menjaš temu.”

“Ne, ne izbegavam priču o knjizi.” Na sopstveno iznenađenje shvatio je da je to istina. Uvek je mislio da je književnost u nastanku dete, slabunjavo dete, koje mora biti maženo i paženo. Moglo bi nastradati, ako često ide iz ruke u ruku. Mirandi nije rekao ni reč o Konvejevoj kćeri ili Vazdušnom plesu, iako je bila neobično radoznala u pogledu obe knjige. Sa Suzan je bilo drugačije. Miranda ga je zasipala otvorenim pitanjima. Razgovor s njom je podsećao na ispitivanje.

“Pusti me da razmislim. Hoću da ti sve lepo objasnim” rekao je.

“Možeš li me poljubiti dok razmišljaš?”, pitala ga je. Opružila se po travi. Bio je izuzetno svestan njene kratke suknje. Otkrivala je tako mnogo.

“Bojim se da bi to omelo proces razmišljanja”, tiho je rekao. “Hajde da vidimo.”

Poljubio je. Uhvatio je oko struka. Željno je dočekala njegove usne. Milovala ga je po ruci. Trenutak kasnije je prvi put osetio njen jezik. Pozdravio ga je svojim. Promeškoljila se da bi mu strastvenije uzvratila poljubac. Osluškivao je izluđujuće, tiho šuškanje pamučne haljine.

Kliznuo je dlanom nagore. Gurnula mu je meku i punu dojku u šaku. Po drugi put od upoznavanja se osetio kao srednjoškolac. Pred zanesenim šesnaestogodišnjakom se pružao autoput sa šest traka, bez ijednog vozila.

“Bene?”

“Da.”

“Vodi ljubav sa mnom? Hoćeš li?”

“Da”, rekao je. “Hoću.”

“Ovde, na travi”, rekla je.

“Da.”

Posmatrala ga je, raširenih očiju, u tami. Rekla je: “Postaraj se da mi bude prijatno.”

“Pokušaću.”

“Polako”, rekla je. “Polako. Polako. Tu...”

Postali su senke u tami.

“Tu”, rekao je. “O, Suzan.”

3

Besciljno su šetali parkom. Zatim su krenuli ka Ulici Brok.

“Da li ti je žao?”, pitao je.

Pogledala ga je. Osmehnula se, bez trunke izveštačenosti. “Nije. Drago mi je.”

“Fino.”

Ćutke su se šetali, držeći se za ruke.

“Knjiga?”, pitala ga je. “Hteo si da mi kažeš nešto o njoj pre nego što sam te na sladak način prekinula.”

“Knjiga se bavi Marstenovom kućom”, počeo je tihim glasom. “Nisam to nameravao. Hteo sam da napišem knjigu o gradu. Sad mislim da sam se zavaravao. Istraživao sam Hjubija Marstena, znaš. Bio je mafijaš. Transportna kompanija bila je paravan.”

Zabezeknuto ga je posmatrala. “Kako si to otkrio?”

“Nešto sam saznao od bostonske policije, a mnogo više od žene koja se zove Minela Kori, sestre Berdi Marsten. Starica ima sedamdeset devet godina. Ne zna šta je jela za doručak, ali nije zaboravila ništa od onog što se desilo davne 1940. godine”

“Rekla ti je...”

“Ispričala mi je gotovo sve što je znala. Živi u staračkom domu u Nju Hempširu. Mislim da je godinama niko nije slušao. Pitao sam je da li je Hjubert Marsten zaista bio plaćeni ubica u Bostonu. Policija je mislila da jeste. Klimnula je glavom. ’Koliko ljudi je smaknuo?’, pitao sam je. Podigla je ruke i raširila prste u visini očiju. Još jednom ih je stisnula i otvorila pre nego što me je pitala: ’Koliko prstiju ste izbrojali?’”

“Bože moj.”

“Bostonska filijala se 1927. godine duboko uznemirila zbog Hjuberta Marstena”, nastavio je Ben. “Priveden je zbog saslušanja u bostonsku i maldensku policiju. U Bostonu je saslušan zbog pogibije nekog gangstera. Pušten je posle dva sata. U Maldenu nije zaglavio zbog posla. Saslušan je zbog ubistva jedanaestogodišnjeg dečaka. Dečak je rasporen. Iščupana mu je utroba.”

“Bene”, prozborila je vidno zgrožena.

“Marstenovi poslodavci su ga izvukli. Verovatno je znao mesta na kojima je zakopano nekoliko leševa. To je bio njegov kraj u Bostonu. Tiho se povukao u Jerusalemovo, kao penzionisani kamiondžija. Ček mu je pristizao jednom mesečno. Retko je izlazio u grad, bar prema raspoloživim podacima.”

“Kako to misliš?”

“Proveo sam mnogo vremena u biblioteci. Prelistavao sam bajate primerke Ledžera od 1928. do 1930. godine. Četvoro dece je nestalo u tom periodu. To nije neobično, naročito za seoski kraj. Ponekad se izgube i umru u divljini. Ponekad ih zakopaju u šljunkarama. To nije lepo, ali se dešava.”

“Ali, ti ne misliš da se to desilo?”

“Ne znam. Ali znam da nijedno od četvoro dece nije nikad nađeno. Nijedan lovac nije naleteo na skelet 1945. godine, niti je neki preduzimač otkopao nekog od njih, kad je vadio šljunak za cement. Hjubert i Berdi su jedanaest godina živeli u toj kući. Deca su nestala u tom periodu. To je sve što znam. Stalno mislim na dete u Maldenu. Često mislim o njemu. Da li znaš za Prokletstvo kuće na brdu Širli Džekson?”

“Znam.”

Tiho je citirao: “’Šta god da je hodalo u njoj, hodalo je samo.’ Pitala si me o čemu je moja knjiga. U osnovi se bavi zlom, tačnije njegovom posebnom osobinom da se ponovo pojavljuje na istom mestu.”

Uhvatila ga je za ruku. “Ne misliš da je Ralfi Glik...”

“Pao kao žrtva osvetničkog duha Hjuberta Marstena, koji oživljava svake treće godine, za punog meseca?”

“Tako nešto.”

“Ako tražiš ohrabrenje, razgovaraš s pogrešnom osobom. Ne zaboravi, ja sam dečak koji je otvorio vrata na sobi na vrhu stepenica. Video sam ga kako visi s krovne grede.”

“Nisi mi odgovorio.”

“Ne, nisam. Reći ću ti nešto pre nego što ti predočim svoje mišljenje. Nešto što sam čuo od Minele Kori. Rekia mi je da na svetu ima zlih ljudi, istinski zlih ljudi. Ponekad saznamo za njih, ali oni najčešće rade u potpunoj tami. Rekla mi je da je imala nesreću da za života upozna dvojicu takvih. Jedan je bio Adolf Hitler. Drugi je bio njen zet, Hjubert Marsten.” Zastao je. “Rekla mi je da je onog dana kad je Hjubi ustrelio njenu sestru, bila pet stotina kilometara daleko odavde, u Kejp Kodu. Tog leta je radila kao kućepaziteljka, u domu bogate porodice. Mešala je salatu u velikoj drvenoj činiji. Bilo je dva po podne. Iznenadni boljoj je sevnuo u glavi ’kao munja’. Čula je pucanj iz sačmare. Tvrdi da je pala na pod. Podigla se- bila je sama u kući – tek posle dvadeset minuta. Vrisnula je, kad je pogledala drvenu činiju. Bila je puna krvi.”

“Bože”, promrmlja Suzan.

“Trenutak kasnije je sve bilo u redu. Glavobolja je nestala, a u drvenoj činiji nije bilo ničeg izuzev salate. Rekla mi je da je znala – znala je – da je njena sestra mrtva, razneta sačmaricom.”

“Njena priča je nepotkrepljena dokazima?”

“Nepotkrepljena je, nema spora. Ali ta starica nije nikakva promućurna lažljivica. Ona jednostavno nema dovoljno mozga da laže. To me ionako ne brine. Ne brine me mnogo, ako ćemo pošteno. O paranormalnim pojavama je prikupljeno dovoljno podataka. Pristalice razuma se mogu smejati takvim stvarima, ali moraju znati da se smeju na svoj račun. Ideja da je Berdi odaslala vest o svojoj smrti na razdaljini od pet stotina kilometara, nekom vrstom misaonog telegrafa mi se čini verovatnijom od zlog lica -uistinu monstruoznog lica – koje ponekad vidim ispod obrisa te kuće na brdu.”

“Iskreno ću ti odgovoriti, pošto si me pitala šta mislim. Držim da je ljudima lako da prihvate postojanje telepatije ili predskazanja, pošto ih spremnost da u to poveruju ništa ne košta. Takvo ubeđenje ih ne lišava preko potrebnog sna. Ideja da zlo koje ljudi počine opstaje i nakon njih je mnogo zIokobnija.”

Govorio je polako, posmatrajući Marstenovu kuću.

“Mislim da bi ta kuća mogla biti spomenik zlu Hjuberta Marstena, neka vrsta psihičke zvučne kutije. Parapsihološki svetionik, ako baš hoćeš da znaš. Godinama dominira uzvišenjem, čuvajući suštinu Hjubijevog zla, u starim, buđavim kostima.”

“Čuva zlo, s kojim se sad ponovo suočavamo.”

“Još jedno dete je nestalo.” Okrenuo se ka njoj. Obgrlio joj je lice rukama. “Vidiš, na nešto nisam računao, kad sam se vratio ovamo. Mislio sam da je kuća verovatno srušena, ali ni u najsmelijim snovima nisam pretpostavljao da će je neko kupiti. Mislio sam da je iznajmim i... oh, ne znam. Možda sam hteo da se suočim sa zlom i strahovima koje sadrži. Možda sam hteo da izigravam lovca na duhove – odlazi u ime svih svetih, Hjubi. Najverovatnije sam hteo da se napajam atmosferom tog užasnog mesta, ne bih li napisao jezivu knjigu, koja će mi doneti milion dolara. Mislio sam da ću, u svakom slučaju, gospodariti situacijom. To bi značilo da je sve drugačije. Nisam više devetogodišnjak koji vrišteći beži od iluzije, rođene u mom umu. Ali sad...”

“Šta sad, Bene?”

“Sad je nastanjena!”, povikao je i udario pesnicom o dlan. “Više ne gospodarim situacijom. Dečak je nestao, a ja ne znam šta da mislim. Možda to nema nikakve veze s tom zgradom, ali... ne verujem u to.” Poslednje tri reči su izletele u jednakim razmacima.

“Misliš da u njoj obitavaju duhovi? Utvare?”

“Ne mora da znači. Možda je gore neki bezazleni tip koji se u detinjstvu divio kući. Kupio je i... sad je posednut.”

“Znaš li nešto o...”, zabrinuto se oglasila.

“O novom stanaru? Ne znam. Samo pretpostavljam. Ali, ako je u kući, skloniji sam mišljenju da nije posednut, već nešto drugo.”

“Šta?”

Izložio je ideju jednostavnim rečima. “Možda je prizvala drugog zlog čoveka.”

4

En Norton ih je posmatrala s prozora. Zvala je apoteku. Ne,rekla je gospođica Kugan, nevešto krijući likovanje. Nisu ovde. Nisu ni svraćali.

Gde si dosad, Suzan? O, gde si bila?

Obesila je usta. Bila je to ružna, jalova grimasa.

Gubi se, Bene Mirse. Idi i ostavi je na miru.

5

Pustila ga je i rekla: “Učini nešto važno za mene, Bene.”

“Učiniću sve što je u mojoj moći.”

“Ne govori o ovome nikom u gradu. Nikome.”

Kiselo se osmehnuo.”Ne brini. Ne bih voleo da ljudi pomisle da sam podilkanio.”

“Da li zaključavaš sobu, u Evinom pansionu?”

“Ne.”

“Počela sam da se zaključavam.” Pogledala ga je u oči. “Shvati da si pod sumnjom.”

“Da li i ti sumnjaš u mene?”

“Sumnjala bih, da te ne volim.”

Otišla je. Odmicala je žurnim korakom po prilaznom putu. Zurio je u nju zapanjen onim što je rekao i obezružan onim što je čuo.

6

Popeo se u svoju sobu, samo da bi shvatio da ne može da piše, niti da spava. Bio je i suviše uzbuđen da bi radio ili se odmarao. Posle kraćeg oklevanja je zagrejao “sitroen” i krenuo ka Delsu.

Bar je bio prepun, bučan i pun dima. Grupa na probi, kantri i vestern bend Rendžerzi, prašio je obradu “Nikad nisi išla ovim putem”. Bukom su nadoknađivali skromno sviračko umeće. Četrdesetak parova se vrtelo na podijumu za igru. Većina je nosila teksas. Ben ih je posmatrao s blagim čuđenjem. Setio se stiha Edvarda Albija o majmunskim bradavicama.

Građevinci i tekstilci su poseli visoke stolice oko šanka. Pili su iz istih flaša piva. Nosili su gotovo iste radničke čizme s gumenom petom, ukrašene prevrnutom kožom.

Dve-tri konobarice s šljaštećim frizurama i imenima ispisanim zlatnim koncem na belim bluzama (Džeki, Toni, Širli) obilazile su stolove i separee. Del je delio piva iza šanka. Sokoliki čovek s pozadi začešljanom, nauljenom kosom na suprotnom je kraju šanka mešao pića. Sipao je koktele u čašice. Praznio ih je u šejker i dodavao neophodne sastojke, automatskim pokretima.

Ben se zaputio ka baru. Neko ga je pozvao, dok se probijao preko podijuma za igru: “Bene! Hej, ortak! Kako si, čoveče?”

Ben se osvrte i opazi Vizela Krejga. Sedeo je za stolom, blizu bara, u društvu polupopijenog piva.

“Zdravo, Vizele”, rekao je Ben i seo za njegov sto. Laknulo mu je kad je video poznato lice. Vizel mu se dopadao.

“Rešio si da okusiš malo palanačkog noćnog života, ortak?” Vizel se nasmejao i udario pisca po leđima. Ben pomisli da mu je ček od socijalnog stigao; njegov dah je mogao da načini Milvoki čuvenim. [13]

“Naravno”, reče Ben. Izvukao je dolarsku novčanicu na sto, pokriven kružnim otiscima bezbrojnih pivskih čaša. “Kako si?”

“Vrlo dobro. Šta misliš o novom orkestru? Sjajni su, zar ne?”

“Dobri su”, reče Ben. “Ispij to pivo pre nego što izvetri. Naručujem sledeću turu.”

“Čitavo veče čekam da to čujem. Džeki!”, zaurlao je. “Donesi bokalče mom ortaku! ’Badvajzer!'

Džeki donese bokalče na poslužavniku, punom pivom isprskane sitnine. Spustila ga je na sto. Desnica joj je nabrekla kao ruka utreniranog boksera. Pogledalaje dolar, kao novuvrstububašvabe. “Bokalče je dolar i četres’”, rekla je.

Ben položi novu novčanicu na sto. Podigla ih je, istresla šezdeset centi s mokrog poslužavnika i rekla: “Vizele Krejg, kad ćeš prestati da se glasaš kao petao kom zavrću šiju?”

“Divna si, draga moja”, reče Vizel. “Ovo je Ben Mirs. Piše knjige.”

“Fiiino”, dobaci Džeki i nestade u polutami.

Ben nasu sebi čašu piva. Vizel je sledio njegov primer. Napunio je čašu do vrha, izvežbanim pokretom. Izgledalo je da će se pena preliti, ali se u poslednji čas povukla. “Nazdravlje, ortak.”

Ben podiže čašu i otpi gutljaj.

“Pa, kako napreduje pisanje?”

“Prilično dobro, Vizele.”

“Video sam da izlaziš s Nortonovom malom. Ona je prava breskvica, nego šta. Ovde nisi mogao bolje da prođeš.”

“Da, ona je...”

“Mete!”, prodrao se Vizel. Presekao je Bena, koji je zamalo ispustio naočare. Bože, pomislio je. Zaista zvuči kao petao koji se oprašta s ovim svetom.

“Mete Berk!” Vizel široko mahnu. Sedokosi čovek otpozdravi i poče da se probija kroz gužvu. “Moraš da upoznaš ovog tipa”, reče Vizel Benu. “Met Berk je jedan đavolski pametan kurvin sin.”

Približavao im se visoki čovek šezdesetih godina. Nosio je čistu flanelsku košulju, otkopčanu oko grla. Njegova kosa, seda kao Vizelova beše kratko podšišana.

“Zdravo, Vizele”, rekao je.

“Kako si, ortak?”, reče Vizel. “Hteo bih da upoznaš Bena Mirsa. Odseo je kod Eve. Piše knjige, da znaš. Mnogo je dobar momak.” Obratio se Benu. “Ja i Met smo zajedno odrasli, samo što je on steko obrazovanje, a ja izvukao deblji kraj”, zacerekao se Vizel.

Ben ustade i protrese Metovu pruženu ruku. “Kako ste?”

“Dobro. Hvala na pitanju. Pročitao sam jednu od vaših knjiga, gospodine Mirse. Vazdušni ples.”

“Zovite me Ben, molim vas. Nadam se da vam se dopala.”

“Jedno je sigurno, dopala mi se mnogo više nego kritičarima”, reče Met i sede. “Mislim da će s vremenom osvajati sve više poklonika. Kako si, Vizele?”

“Usrano”, reče Vizel. “Kao i uvek. Džeki!”, dreknuo je. “Donesi čašu Metu.”

“Strpi se malo, stari prdežu!”, uzvratila mu je Džeki. Nasmejala je goste za susednim stolovima.

“Divna devojka”, reče Vizel. “Curica Morin Talbot.”

“Tako je”, reče Met. “Išla je kod mene u školu. Generacija sedamdeset prve. Njena majka je išla pedeset prve.

“Met predaje engleski u srednjoj školi”, reče Vizel Benu. “Trebalo bi da imate mnogo zajedničkih tema.”

“Da li si poreklom odavde, Bene?”, pitao ga je Met.

“Ovde sam proveo jedan deo detinjstva. Živeo sam kod tetke Sintije.”

“Sindi Stouvens?”

“Tako je.”

Džeki je donela čistu čašu. Met je napunio pivom. “Svet je doista mali. Tvoja tetka je bila u završnoj godini, kad sam počeo da predajem u Salemovu. Kako je ona?”

“Umrla je 1972. godine.”

“Žao mi je.”

“Imala je laku smrt”, reče Ben i napuni čašu. Ansambl je odsvirao splet pesama. Svirači požuriše ka baru. Razgovor postade nešto tiši.

“Da li ste došli u Jerusalemovo da biste napisali knjigu o nama?”, pitao ga je Met.

U Benovom umu zazvoni zvono za uzbunu.

“Donekle ste u pravu”, rekao je.

“Ovaj grad bi mogao da ponudi dobar materijal za biografa. Vazdušni ples je vrsna knjiga. Tvrdim da se o ovom mestu može napisati dobra knjiga. Nekad sam mislio da ću je ja napisati.”

“Zašto niste?”

Met se osmehnu. Bio je to iskren osmeh, bez trunke gorčine, cinizma ili zlobe. “Falio mi je neophodni sastojak, talenat.”

“Ne verujem ti”, reče Vizel i sasu poslednje ostatke piva iz bokalčeta u svoju čašu. “Stari Met ima tonu talenta. Podučavanje dece je divan posao. Slabo ko ceni učitelje, iako su oni...” Zaljuljao se u stolici, tragajući za odgovarajućim poređenjem. Bio je dobrano pijan. “So sveta”, završio je misao, ispio ostatak piva i ustao. “Izvinite me, al’ idem da piškim.”

Odgegao se. Udarao je u ljude. Glasno ih je prozivao po imenu. Propuštali su ga sa zlovoljnim pogledima ili srdačnim pozdravima. Posmatranje njegovog napredovanja ka muškom toaletu ličilo je na praćenje kugle za fliper koja se odbija na putu ka dirkama u podnožju.

“Nije lako gledati propalog čoveka”, reče Met i podiže prst. Kelnerica se pojavila gotovo istog časa. Oslovila ga je s gospodine Berk. Sticao se utisak da joj ne prija što vidi starog nastavnika engleskog kako pije u društvu ljudi poput Vizela Krejga. Benu se, pak, učinilo da Met izgleda malčice smeteno, kada je Džeki krenula po novo bokalče.

“Vizel mi se sviđa”, reče Ben. “Imam utisak da je nekad dosta obećavao. Šta mu se desilo?”

“Nema tu nikakve priče”, reče Met. “Piće ga je uzelo pod svoje. Svake godine ga je sve više potčinjavalo sebi, da bi u jednom trenutku sasvim zagospodarilo njime. U Drugom svetskom ratu je zaradio srebrnu zvezdu kod Ancija. Cinik bi rekao da bi mu život bio smisleniji, da je tamo poginuo.”

“Ja nisam cinik”, reče Ben. “Ipak mi se dopada. Potrudiću se da ga večeras odvezem kući.”

“To bi bio plemenit postupak. Pokatkad svraćam ovamo da slušam muziku. Volim glasnu muziku. Volim je još više, otkad je sluh počeo da mi slabi. Čuo sam da se zanimate za Marstenovu kuću. Da li je knjiga o njoj?”

Ben blago poskoči. “Ko vam je to rekao?”

Met se osmehnu. “Kako ide ona stara pesma Marvina Geja? Šapnula mi je vinova lozica. To je živopisan, snažan idiom, iako gradi prilično nejasnu sliku. Zamišljate čoveka koji stoji s uvom priljubljenim uz grozd kabernea ili sovinjona... Lupetam. U poslednje vreme često lupetam. Ne mogu da se obuzdam. Rekla mi je osoba koju bi gospoda iz štampe nazvala pouzdanim izvorom- od Lorete Starčer. Ona je bibliotekarka u ovdašnjoj književnoj citadeli. Nekoliko puta ste uzimali stare brojeve kamberlendskog Ledžera, u nastojanju da proniknete u davnašnje događaje. Izdala vam je dve knjige o zločinima, u kojima se spominje ta kuća. Kad smo već kod toga, Lubertova je dobra. Godine 1946. je posetio Salemovo. Snouovo poglavlje je ništavna izmišljotina.”

“Znam”, odgovori Ben.

Kelnerica je donela novo bokalče piva. Benu se nametnula neprijatna slika: Video je ribicu. Plivala je zadovoljno i (kako je mislio) bezbrižno, sred morske trave i planktona. Pravu sliku je dobio tek kad je pogledao iz veće daljina. Plivala je u akvarijumu.

Met isplati kelnericu i reče: “Tamo se desila grozna stvar. Ostavila je neizbrisiv trag u svesti grada. Dobro je znano da se priče o groznim zločinima i ubistvima, s mračnim zadovoljstvom prenose s kolena na koleno, dok učenici gunđaju suočeni s Džordžom Vašingtonom Karverom [14] ili Džonasom Salkom. [15] Mislim da to nije sve. Možda je reč o geografskoj neobičnosti.”

“Tako je”, reče Ben. Kuća ga je iskreno zanimala. Nastavnik je spomenuo ideju, koja se šunjala njegovom podsvešću, otkad se vratio u grad, a možda i pre toga. “Stoji na tom brdu, dominira gradićem kao – kao neka vrsta mračnog idola.” Zacerekao se da bi napomeni dao bezazlen prizvuk. Nije mu prijalo što je rekao nešto tako duboko pred strancem. Nepromišljeno je otvorio prozor u svoju dušu. Iznenadni radoznali pogled Meta Berka nije popravio piščevo raspoloženje.

“Oprostite?”

“Lepo ste to rekli. Marstenova kuća nas motri gotovo pedeset godina. Nisu joj promakle male pikanterije, gresi i laži. Zbilja liči na idola.”

“Možda opaža i dobre stvari”, napomenu Ben.

“U učmalim palankama ima malo dobra. Najčešće se srećemo s ravnodušnošću, prošaranom nesvesno ili još gore svesno počinjenim zlom. Verujem da je Tomas Vulf napisao nekoliko kila književnosti na tu temu.”

“Mislio sam da niste cinik.”

“Vi ste to rekli, a ne ja.” Met se osmehnu i nasuo pivo iz bokala. Muzičari su napuštali položaje oko bara. Bili su upadljivi zahvaljujući jednoobraznim crvenim košuljama, šljaštećim sakoima ; kaubojskim maramama vezanim oko vrata. Vodeći vokal dohvati gitaru i poče da štimuje žice.

“Mislim da niste odgovorili na moje pitanje. Da li je vaša knjiga o Marstenovoj kući?”

“Pretpostavljam da jeste, na određeni način.”

“Oprostite na mojoj navalentnosti.”

“Nije važno”, reče Ben. Pomisao na Suzan ga je uznemirila. “Zašto se Vizel toliko zadržao? Đavolski dugo ga nema.”

“Zamolio bih vas za prilično veliku uslugu, iako smo se tek upoznali. Neću vam zameriti, ako me odbijete.”

“Kako da ne, samo vi pitajte”, reče Ben.

“Držim čas kreativnog pisanja”, reč Met, “pametnoj deci. Najveći broj je iz jedanaestog i dvanaestog razreda. Hteo bih da im predstavim nekog ko pisanjem zarađuje hleb nasušni. Nekog ko, kako da vam kažem, ko preobražava reči u živo tkivo.”

“Prihvatam sa zadovoljstvom', reče Ben. Bio je apsurdno polaskan. “Koliko traje čas?”

“Pedeset minuta.”

“Pa, ne mogu ih mnogo namučiti za pedesetak minuta.”

“Ne bojte se. Niste dosadniji od mene”, reče Met. “Siguran sam da im neće biti dosadno. Da li vam sledeća nedelja odgovara?”

“Naravno. Recite mi dan i sat.”

“Utorak? Četvrti čas, od jedanaest do dvanaest? Niko vam neće zviždati, ali sam siguran da ćete čuti krčanje iz mnogih stomaka.”

“Zapušiću uši.”

“Met se nasmeja. “Mnogo ste me obradovali. Srešćemo se u kancelariji, ako vam to odgovara.”

“Sjajno. Da li...”

“Gospodine Berk?” Bila je to Džeki, cura s razvijenim bicepsima. “Vizel se onesvestio u muškom toaletu. Da li biste...”

“O? Dobri bože, naravno. Bene, da li bi...”

“Naravski.”

Ustali su i krenuli preko sale. Bend je započeo svirku. Nešto o novim klincima u Muskogiju, koji poštuju dekana.

Toalet je zaudarao na pišaćku i hlor. Obeznanjeni Vizel je sedeo naslonjen na zid, između dva pisoara. Tip u vojničkoj uniformi se olakšavao. Mlaz je žuborio nekih pet centimetara od Vizelovog desnog uva.

Pijanac je dremao otvorenih ustiju. Ben pomisli da izgleda neverovatno staro, staro i opustošeno hladnim, bezličnim silama koje ne znaju za milost. Zapljusnu ga jasna svest o sopstvenom rastakanju, procesu koji napreduje iz dana u dan. Šokantna i neočekivana spoznaja mu se nije javila prvi put. Sažaljenje mu se pope uz grlo, kao bistra crna voda. Žalio je Vizela koliko i samog sebe.

“Slušaj”, progovori Met, “možeš li da podvučeš ruku pod njega, kad gospodin završi s pražnjenjem bešike?”

“Mogu”, reče Ben. Posmatrao je čoveka u vojničkoj uniformi. Opuštenim pokretima je tresao alatku. “Požuri malo, ako možeš, prijatelju?”

“Zašto? Njemu se nigde ne žuri.”

Konačno je zatvorio rajsferšlus. Sklonio se. Mogli su da priđu Vizelu.

Ben mu je gurnuo ruku iza leđa. Podigao ga je, vukući ga ispod pazuha. Nakratko se oslonio butinama o pločice na zidu. Podrhtavale su, u skladu s muziciranjem orkestra. Obeznanjeni Vizel se oklembesio u njegovim rukama, kao poluprazni džak žita. Met gurnu glavu ispod pijančeve ruke i obavi ruku oko njegovog struka. Izneli su ga iz toaleta.

“Eno Vizela”, reče neko. Zaori se smeh.

“Del ga nije zaustavio” reče Met, okraćala daha. “Iako dobro zna kako se ovo završava.”

Izašli su u foaje. Stigli su do drvenog stepeništa koja vode do parkirališta.

“Polako”, stenjao je Ben. “Pazi da ga ne ispustiš.”

Spustili su se niza stepenice. Vizelove obamrle noge lupkale su po stepenicima kao drveni blokovi.

“’Sitroen’... tamo u poslednjem redu.”

Odneli su ga do automobila. Vazduh je bio znatno hladniji. Lišće će sutra ujutru biti krvavo od rose. Vizel muklo prostenja. Glava mu se slabašno trgla na vrhu kičmenog stuba.

“Možeš li da ga smestiš u postelju kad se vratiš do Eve?”, pitao ga je Met.

“Mislim da mogu.”

“Dobro. Pogledaj gore. Videćeš krov Marstenove kuće iznad krošnji.”

Ben je poslušao učitelja. Met je imao pravo; šiljati krov je virio iznad tamnih borova na horizontu. Oštri uglovi, ljudskih ruku delo, zamračili su zvezde i obod vidljivog sveta.

Ben otvori vrata i reče. “Ovamo. Zaneću ga.”

Preuzeo je punu Vizelovu težinu na sebe. Uspeo je da ga preciznim pokretom smesti na suvozačko sedište i zatvori vrata. Pijanac priljubi lice uz prozor. Izgledao je spljošteno i groteskno. “Utorak, u jedanaest?”

“Biću tamo.”

“Hvala. Hvala ti što si mi pomogao oko Vizela.” Pružio je ruku. Ben je srdačno prodrmao.

Startovao je auto i krenuo ka gradu. Neonska firma drumske krčme se ubrzo izgubila iz vida. Vozio je po pustom i mračnom putu, po ukletom putu, pomisli Ben.

Trgnuo se kad je Vizel zafrktao i zakrkljao pored njega. “Sitroen” se opasno zaneo na drumu.

Bože, zašto mi je to palo napamet?

Nije bilo odgovora.

7

Otvorio je trouglasto prozorče da bi hladna vazdušna struja direktno tukla u Vizela. Pijanac je, zahvaljujući njoj, pred vrata Evinog pansiona stigao u polusvesnom stanju.

Ben ga je, saplićući se, poneo uza stepenice na zadnjoj verandi. Ušli su u kuhinju, blago osvetljenu žarom iz peći. Vizel prostenja i promrmlja grlenim glasom: “Ona je divna devojka, Džek, i udata žena, oni znaju... znaju...”

Senka se izdvoji iz tame. Bila je to Eva. Ugledao je golemu ženu u kućnoj haljini, s kosom u papilotnama i mrežicom. Tanki sloj kreme za lice je dodatno isticao bledi ten.

“Ede”, rekla je. “O, Ede... ne prestaješ, zar ne?”

Malčice je podigao kapke, na zvuk njenog glasa. Blagi osmeh oplemeni njegove crte. “Samo guram, guram, guram”, procedio je. “Ko to zna bolje od tebe?”

“Možete li da ga odnesete u njegovu sobu?”, zamolila je Bena.

“Hoću, ne brinite.”

Poduhvatio je Vizela nešto jače. Uspeo je da ga odnese uza stepenice, do njegove sobe. Vrata su bila otključana. Uneo ga je unutra. Ostao je bez ono malo svesti čim ga je spustio na krevet. Odmah je pao u dubok san.

Benu se nije žurilo. Osvrnuo se oko sebe. Bila je to čista, gotovo sterilna soba. Sve je bilo na svom mestu, kao u vojničkoj baraci. Čuo je Evin glas iza sebe kad je počeo da mu skida cipele. “Pustite to, gospodine Mirse. Idite na spavanje, ako hoćete.”

“Ali moram da ga...”

“Ja ću ga razodenuti.” Njeno ozbiljno lice je odisalo dostojanstvenom i odmerenom tugom. “Skinuću ga i istrljati alkoholom. Tako će se ujutru probuditi s blažim mamurlukom. Činila sam to i ranije. Često.”

“Dobro”, reče Ben. Polako se svukao. Pomislio je na tuš, ali se predomislio. Uvukao se u krevet. Ležao je na leđima i posmatrao tavanicu. Dugo nije mogao da zaspi.

Šesto poglavlje
Salemovo (II)

1

Jesen i proleće su stizali u Jerusalemovo istom brzinom kao izlazak i zalazak sunca u tropima. Demarkaciona linija je ponekad znala biti veoma tanka. Velike promene bi se dogodile za jedan dan. Proleće nije najprijatnije godišnje doba u Novoj Engleskoj – prekratko je i nestalno. Uvek je spremno da podivlja bez ikakve najave. Uprkos tome, bilo je aprilskih dana koji su ostajali u sećanju dugo nakon što bi se zaboravio dodir žene ili pritisak bebinih bezubih usta na bradavici. Sunce se, sredinom maja, rađalo nametljivo i moćno iz jutarnje izmaglice. Sijalo je na poslednjem stepeniku u sedam ujutru, dok ste držali poslužavnik s doručkom u ruci. Znali ste da će sva rosa ispariti s trave do osam, da će se prašina na sporednim drumovima slegnuti pet minuta nakon prolaska automobila, da će do jedan po podne na trećem spratu fabrike biti četrdeset stepeni i da će vam niz ruke liti znoj, klizav kao ulje. Košulja će vam se zalepiti za leđa, kao da ste u julu.

Ali kad stigne jesen i opali leto po podmukloj guzici, kao što uvek čini jednog dana oko polovine septembra, ono ostaje s vama kao stari prijatelj koji vam je nedostajao. Raskomoti se svuda oko vas. Proteže se u vašoj omiljenoj fotelji. Pripali staru lulu i ispuni popodne pričama o mestima na kojima je bio i stvarima koje je radio od kad se niste videli.

Ostaje s vama čitavog oktobra i istina retko, dobrano zađe u novembar. Jesen iz dana u dan donosi čisto i tamno plavo nebo, po kom mirno brode oblaci slični drevnim jedrenjacima. Uvek plove u pravcu zapad-istok. Vetar počinje da duva tokom dana. Vazduh ni sekundu ne miruje. Požuruje vas dok hodate drumovima, stresajući požutelo lišće. Nosi ga u nepredvidivim, divljim kovitlacima. Pobuđuje bol na najskrovitijim mestima, dubljim od koštane srži. Možda dodiruje nešto drevno u ljudskoj duši, duboko zapretenu rasnu memoriju koja govori: Seli se ili umri – seli se ili umri. I u rođenoj kući iza debelih zidova, čujete kako udara u drvo i staklo i bestelesnim prstima podiže strehe. Natera vas da pre ili kasnije ostaviti započeti posao i izađete napolje. Navodi vas da sredinom popodneva sedite na tremu ispred kuće ili u dvorištu i posmatrati senke oblaka kako grabe preko Grifinovih pašnjaka uz Skuljard Hil, smenu svetla i tame. Videćete pogansku travu najžilaviji, najštetniji i najlepši oblik novoengleske flore, kako se povija na vetru kao brojna, tiha pastva. Ako nema automobila ili aviona i ako nijedan ujka Džon nije u šumama zapadno od grada u lovu na fazane, čućete drugi zvuk, zvuk života koji se približava kraju ciklusa i čeka na opelo u obliku prvog zimskog snega.

2

Dvadeset osmi septembar je te godine bio prvi dan jeseni (prave jeseni, a ne kalendarske). Tog dana je Deni Glik sahranjen na groblju Harmoni Hil.

Crkvena služba je održana u prisustvu najuže porodice, ali je opelo na groblju bilo otvoreno za sve ožalošćene. Prisustvovao mu je dobar deo grada – školski drugovi, radoznalci i stariji ljudi, koji su prisustvo na pogrebima shvatali kao obavezu. To je bilo u skladu sa staračkim dobom koje je plelo sve gušći pokrov oko njih.

Duga kolona vozila je lagano odmicala Barns roudom. Gubila su se iz vida i ponovo pojavljivali iza sledećeg brda. Sva kola su uključila farove, uprkos obdanici. Pogrebna kola Karla Formana, puna cveća su išla na početku kolone. Za njima se kotrljao “merkjuri” Tonija Glika iz 1965. Istruleli auspuh je krkljao i kašljao. Iz njih su se, u četiri automobila, vozili rođaci s obe strane porodičnog stabla. Jedna grupa je doputovala iz daleke Tulse u Oklahomi. U dugoj koloni upaljenih farova su se vozili Mark Petri (dečak kod kog su dečaci krenuli u noći Ralfijevog nestanka) s ocem i majkom; Riči Bodin s porodicom; Mejbel Verc u autu s gospodinom Vilijamom Nortonom i njegovom gospođom (sedela je na zadnjem sedištu sa štapom među nadutim nogama; neprestano je govorila o pogrebima koje je pohodila od tridesetih godina naovamo); Lester Daram i njegova žena, Harijet; Pol Mejberi i njegova supruga, Glenis; Pet Midler, Džo Krejn, Vini Apšou i Klajd Korlis, vozili su se u autu Milta Krosena (Milt je otvorio hladnjak s pivom pre polaska, popili su po limenku oko peći, u tužnom raspoloženju); Eva Miler se vozila s najboljim prijateljicama i neudatim damama Loretom Starčer i Rodom Karls; Parkins Gilespi i njegov zamenik, Noli Gardner, vozili su se u policijskom autu Jerusalemova (Parkinsonovom fordu s nalepljenim policijskim svetlom); Lorens Kroket se vozio sa svojom ženom nezdravog, žućkastog tena; Čarls Rods, ogorčeni vozač autobusa, iz principa je išao na sve sahrane; u koloni je bila i porodica Čarlsa Grifina, uključujući ženu i oba sina, Hala i Džeka, jedinom decom koja su ostala kod kuće s roditeljima.

Majk Rajerson i Rojal Snou su rano ujutru iskopali raku. Prekrili su otkopanu zemlju, trakama veštačke trave. Majk je zapalio plamen nezaborava, na kom su Glikovi insistirali. Činilo mu se da Rojal nije sasvim pri sebi. Obično je sipao pošalice i masne viceve o poslu (pevušio bi napuklim, prozuklim tenorom: “Obmotaju te u veliki beli čaršav, da bi te gurnuli dva metra...”), ovog jutra je bio neobično tih, pokisao. Majk je to pripisao mamurluku. On i njegov mišićavi ortak, Piters su sigurno cevčili u Delsu, do kasno u noć.

Pre pet minuta je otvorio teška grobljanska vrata od kovanog gvožđa. Učinio je to, čim je čuo zvuk motora, dva kilometra udaljenih Karlovih pogrebnih kola. Bacio je pogled na visoke gvozdene šiljke. To je uvek činio, otkad je na njima našao Doka. Otvorio je vrata i odšetao do novoiskopane rake. Otac Donald Kalahan, sveštenik jerusalemovske parohije, čekao je kraj groba. Prebacio je haljetak preko ramena. Držao je molitvenik, otvoren na stranici za dečju pogrebnu službu. Majkje znao da je ovo treći zastanak. Prvi je bio u kući preminulih, drugi u katoličkoj crkvici Svetog Andrije. Poslednja stanica je na Harmoni Hilu, mole se svi putnici da izađu napolje.

S izvesnom zebnjom je posmatrao sjajnu, plastičnu travu. Pitao se zašto ona mora biti neizostavni deo svakog pogreba. Izgledala je kao ono što jeste, jeftina imitacija života, raspoređena sa zadatkom da maskira krupne, smeđe komade iskopane zemlje.

“Stižu, oče”, rekao je.

Kalahan je bio visok čovek, prodornih plavih očiju i zdravog tena. Kosa mu je posedela. Dobila je dostojanstvenu, čeličnu nijansu. Rajerson nije bio u crkvi od šesnaeste godine. Katolički sveštenik mu se najviše sviđao od svih lokalnih vračeva. Džon Grogins, metodistički pastor, bio je licemerni stari nitkov. Piterson iz crkve Svetaca sudnjeg dana i sledbenika krsta bio je lud kao medved zaglavljen u medonosnom drvetu. Piterson se, pre četiri godine, na sahrani jednog od crkvenih poslužitelja, bacio na zemlju i zakotrljao. Kalahan je bio pristojna osoba za jednog papoljupca. Njegove pogrebne službe behu odreda mirne, utešne i kratke. Majk je posmatrao Kalahanove brojene crvene, ispucale vene na obrazima i oko nosa. Sumnjao je da nisu stečene molitvom. Ko može da ga krivi ako ponekad previše popije? Svi znamo kakav je današnji svet. Pravo je čudo kako svi sveštenici ne zaglave u ludari.

“Hvala ti, Majk”, reče sveštenik i podiže pogled ka sjajnom nebu. “Predstoji nam tegobno iskustvo.”

“Pretpostavljam. Koliko će trajati?”

“Najviše deset minuta. Ne želim da produžujem roditeljsku agoniju. Najgore ih tek čeka.”

“U redu”, reče Majk i pođe ka zadnjem delu groblja. Preskočiće kameni zid i otići u šumu. Tamo će pojesti ručak. Znao je, iz dugog iskustva, da ožalošćena porodica i prijatelji na trećem, poslednjem zastanku, ne žele da gledaju zaludnog kopača grobova u prljavoj odeći zavrnutih rukava. To je narušavalo sjajnu, religioznu sliku besmrtnosti i bisernih vrata.

Zastao je kod zadnjeg zida. Savio se da bi proučio stari, nagnuti spomenik. Podigao ga je i obrisao prljavštinu sa duboko urezanih slova. Zapljusnu ga blagi talas zebnje.

HJUBERT BERKLI MARSTEN

šesti oktobar, 1889.

dvanaesti avgust, 1939.

Anđeo smrti što stražari

s bronzanom lampom iza zlatnih vrata

odvede tebe u mračne Vode

Ispod toga, nazreo je drugi natpis, gotovo izbrisan trideset šest leta dugim smenama vrućine i mraza:

Hvala bogu što ovde mirno leži

Majk Rajerson je zašao u šumu. Hitao je ka potočiću pored kog će pojesti okasneli ručak. Koračao je obuzet blagom nelagodnošću, neobjašnjivog porekla.

3

Drug oca Kalahana mu je, prvih dana bogoslovske škole, uručio bogohulnu poruku izvezenu na tkanini. Tada ga je slatko nasmejala. Odonda je prošlo mnogo godina. Poruka mu se činila sve manje bogohulnom: Bože, podari mi SPOKOJSTVO da prihvatim ono što ne mogu promeniti, HRABROST da promenim ono što mogu i SREĆU da ih često ne pobrkam. Poruka je bila izvezena staroengleskim slovima sa izlazećim suncem u pozadini.

Sećanje na stari kredo je oživelo, dok je stajao pred ožalošćenima, na pogrebu Denija Glika.

Nosači kovčega, dva ujaka i dva rođaka preminulog dečaka, spustiše mrtvački sanduk na tle. Mardžori Glik u crnom kaputu, pod šeširom s crnim velom je tražila utehu u zaštitničkom zagrljaju svog oca. Lice joj se jedva naziralo ispod vela. Stiskala je crnu torbicu, kao da je pojas za spasavanja. Toni Glik je stajao nešto dalje od nje, odsutnog, začuđenog izraza lica. Nekoliko puta tokom crkvene službe se obazreo oko sebe, kao da želi da se uveri da je okružen ožalošćenim mnoštvom. Izgledao je kao čoveka koji misli da sanja.

Crkva ne može da prekine taj san, pomisli Kalahan. Ni sve spokojstvo, hrabrost i sreća ovog sveta ne mogu to učiniti. Otac preminulog dečaka je sjeban.

Poprskao je kovčeg i raku svetom vodicom. Posvetio ih je za vjeki vjekov.

“Pomolimo se”, rekao je. Reči su, kao uvek, melodično tekle iz njegovih usta, u svetlosti i senci, bilo da je bio trezan ili pijan. Ožalošćeni skrušeno pognuše glavu.

“Gospode bože, kroz tvoju milost će oni koji su živeli u veri pronaći večni mir. Blagoslovi ovaj grob i pošalji anđele svoje da nad njim bdiju. Sahranjujemo Danijela Glika. Poželi mu dobrodošlicu kraj prestola svojeg, nekblažen večno uživa u društvu svih svetih. Molimo te preko Gospoda našeg Isusa Hrista. Amin.”

“Amin”, odgovori pastva. Vetar odnese iskidanu reč. Toni Glik se unezvereno osvrtao oko sebe. Njegova supruga je brisala oči “klineksom”.

“Sahranjujemo telo ovog deteta, svesni nesavršenosti ljudske, s gorljivom verom u Isusa Hrista. Verujemo u Boga, koji daruje život svim stvorenjima. Molimo se da uzdigne ovo smrtno telo u društvo svetih.”

Okretao je stranice molitvenika. Žena u trećem redu, improvizovane potkovice, okrenute grobu gorko zarida. Ptičica zapeva negde u šumi.

“Pomolimo se Gospodu Isusu Hristu za našeg brata Danijela Glika”, reče otac Kalahan. “On nam poručuje: ’Ja sam uskrsnuće i večni život. Onog ko u mene veruje očekuje život posle smrti, svako ko u mene veruje neće iskusiti večnu smrt’ Gospode, oplakao si smrt Lazara, prijatelja svojega: uteši nas u našem bolu. Molimo te s tvrdom verom.”

“Gospode, počuj našu molitvu”, odgovoriše katolici.

“Podizao si mrtve; podaj bratu našem Danijelu večni život. Molimo te s tvrdom verom.”

“Gospode, počuj našu molitvu”, odgovorili su. Nešto sevnu u očima Tonija Glika; možda je to bilo otkrovenje.

“Naš brat Danijel je očišćen krštenjem; podaj mu mesto među svim svetim. Molimo te s tvrdom verom.”

“Gospode, počuj našu molitvu “

“Hranio se tvojim telom i krvlju; podaj mu mesto za stolom u kraljevstvu nebeskom. Molimo te s tvrdom verom.”

“Gospode, počuj našu molitvu.”

Mardžori Glik poče da se ljulja napred nazad, jecajući.

“Uteši nas u našem bolu, zbog smrti našeg brata; nek nam vera posluži kao uteha i nada u život večni. Molimo te s tvrdom verom.”

“Gospode, počuj našu molitvu.”

Zatvorio je molitvenik. “Pomolimo se, onako kako nas je učio gospod naš”, rekao je. “Oče naš koji si na nebesima...”

“Ne!”, vrisnuo je Toni Glik i krenuo napred. “Nećeš bacati zemlju na mog dečaka!”

Ruke posegnuše k njemu, namerne da ga zadrže. Odgurnuo ih je. Ljuljao se na ivici rake. Lažna trava se izgužva i popusti pod njim. Pao je u rupu i bubnuo o kovčeg. Bio je to strašan, zlokoban zvuk.

“Deni, izlazi odatle!”, urliknuo je.

“O, bože”, reče Mejbel Verc i pritisnu crnu svilenu maramu za pogrebe o usne. Posmatrala je tužni prizor radoznalim, sjajnim očima. Pohranjivala je priče, kao što veverice čuvaju orahe za zimu.

“Deni, prekini s tim izmotavanjem!”

Otac Kalahan klimnu dvojici nosača kovčega. Oni poslušno stupiše napred. Ispostavilo se da su još trojica, među kojima su bili Parkins Gilespi i Noli Gardner, morali da pripomognu pre nego što je Glik izvađen iz groba. Bacakao se, vrištao i urlao.

“Deni, odmah da si prestao s izmotavanjem! Prestrašio si mamu! Izbubecaću te po guzici kad te uhvatim! Pustite me! Pustite me... Hoću mog dečaka... pustite me, ništarije... o, bože...”

“Oče naš koji si na nebesima...”, poče Kalahan. Pridružiše mu se i drugi glasovi. Reči poleteše ka ravnodušnom nebu.

“...da se sveti ime tvoje. Da dođe carstvo tvoje...”

“Deni, dolazi ovamo. Čuješ li me? Čuješ lime?”

“...na zemlji, kao na nebu. Hleb naš nasušni daj nam danas i oprosti nam...”

“Dennniiiii...”

“...dugove naše, kao što i mi opraštamo...”

“Nije on mrtav, nije on mrtav, pustite me bedni nitkovi...”

“...i ne uvedi nas u iskušenje, no izbavi nas od zloga. Kroz Hrista Gospoda, amin.”

“Nije on mrtav”, grcao je Toni Glik. “Ne može biti. Ima samo jebenih dvanaest godina.” Gorko je zaplakao. Zateturao se napred, otimajući se rođacima i prijateljima. Izobličeno lice mu se blistalo od suza. Pao je na kolena pred Kalahanom. Stiskao je sveštenikove pantalone blatnjavim rukama. “Molim vas, vratite mi mog dečaka. Molim vas, ne igrajte se sa mnom.”

Kalahan obgrli nesrećnikovo lice dlanovima. “Pomolimo se”, rekao je. Osećao je Glikove iskidane jecaje pod rukama.

“Gospode, uteši ovog čoveka i njegovu suprugu u njihovom bolu. Očistio si ovo dete u vodama krštenja, podarivši mu novi život. Dopusti nam da mu se jednog dana pridružimo i doveka uživamo u rajskom blaženstvu. Molimo te u ime Isusovo, amin.” Podigao je glavu taman da vidi kako se Mardžori Glik onesvestila.

4

Majk Rajerson se, kad su svi otišli, vratio iz šume i seo narub otkopane rake. Žvakao je drugu polovinu sendviča i čekao povratak Rojala Snoua.

Dečak je sahranjen u četiri. Bilo je skoro pet po podne. Senke su se izdužile. Sunce je več zalazilo za najviše hrastove na zapadu. Prokleti Rojal je obećao da će se vratiti najkasnije u četvrt do pet. Gde je pobogu taj čovek?

Jeo je najomiljeniji sendvič, sa salamom i sirom. Svaki sendvič koji bi napravio automatski bi postajao najomiljeniji. To je jedna od prednosti samačkog života. Završio je s jelom i prosuo pregršt poslednjih mrvica hleba po kovčegu.

Neko ga posmatra.

Bio je siguran u to. Pretraživao je groblje razrogačenim očima.

“Rojale? Je 1’ si stigo, Rojale?”

Tišina. Vetar je uzdisao među drvećem. Lišće je tajanstveno šuštalo. Video je nadgrobni spomenik Hjuberta Marstena, u nepostojanim senima brestova, pokraj kamenog zida. Setio se Vinovog psa, nabodenog na šiljak od kovanog gvožđa na glavnoj kapiji.

Oči. Tupe i bezosećajne. Posmatraju ga.

Valjda neću omrknuti na groblju.

Skočio je, kao da je neko glasno progovorio.

“Proklet da si, Rojale.” Govorio je glasno, ali tiho. Znao je da Rojal nije u blizini i da neće doći. Nema druge do da sam zatrpa raku. To nije mali posao za jednog čoveka.

Možda će omrknuti.

Bacio se na posao. Nije pokušavao da pronikne u razloge straha koji ga je obuzeo, niti se trudio da shvati šta mu toliko smeta u poslu koji nikad ranije nije bio problematičan.

Radio je brzim, ekonomičnim pokretima. Sklonio je trake lažne trave sa iskopane zemlje. Uredno ih je savio. Prebacio ih je preko ramena i odneo u kamion, parkiran kraj ograde. Grozni utisak da ga neko posmatra, nestade čim je zakoračio van granica groblja.

Smestio je travu u zadnji deo kamiončeta i uzeo lopatu. Pošao je nazad i zastao. Oklevao je. Zurio je u otvorenu raku. Činilo mu se da mu se podsmeva.

Osećaj da ga neko posmatra je nestao čim je ispustio iz vida kovčeg ugnežden na dnu rupe. U glavi mu je osvanula slika Denija Glika. Ležao je na satenskom jastučiću, otvorenih očiju. Ne – to je bilo glupo. Zatvorili su mu oči. Često je gledao Karla Formana kako to radi. Naravno da ih lepimo, reče mu Karl jednom prilikom. Ne želimo da leš namigne ožalošćenima, zar nel

Bacio je punu lopatu zemlje preko kovčega. Trgnuo se kad je zemlja bubnula po čvrstom, sjajnom poklopcu od mahagonija. Uspravio se i odsutnim pogledom prešao preko cvetnih aranžmana. Prokleto razbacivanje. Sutra će latice ležati svuda okolo, kao crvene i žute pahulje. Nikad neće shvatiti čemu sve to. Ako ste se nameračili da potrošite novac, zašto ga ne uplatite na račun Društva za borbu protiv raka ili Marš sitnine [16] ili Damsku pomoć [17] ? Tako bi bar bio valjano potrošen.

Bacio je još jednu lopatu. Ponovo je stao.

Kovčeg je takođe bio bacanje para. Upravo zatrpava lep kovčeg od mahagonija, vredan najmanje hiljadu dolara. Glikovi nisu ništa bogatiji od ostalih, a ko pametan plaća pogrebno osiguranje za decu? Mora da su do guše u dugovima i sve zbog sanduka kog će uskoro zatrpati.

Sagnuo se, da bi ponovo zahvatio zemlju lopatom. Oklevajući je bacio preko kovčega. Ponovo taj grozni zvuk. Vrh kovčega se gotovo nije video od zemlje. Sjajni mahagoni je tek ponegde svetlucao, kao da mu nešto prebacuje.

Prestani da zuriš u mene.

Opet je napunio lopatu, s malo zemlje. Bacio je u raku.

Bup.

Senke su se osetno izdužile. Zastao je, podigao pogled i ugledao Marstenovu kuću, s navučenim kapcima. Sunce je od sabajle tuklo po istočnoj strani zgradurine. Baš ta strana je gledala na groblje, na kom je Dok...

Naterao je sebe da još jednom napuni lopatu i baci zemlju u rupu.

Bup.

Nešto zemlje pade sa strane i zape u bronzane šarke. Ako ih neko otvori, čuće se gadna škripa, kao pri otvaranju grobnice.

Prestani da me gledaš, prokletstvo.

Sagnuo se da bi još jednom napunio lopatu, ali je zastao u pola pokreta. Pomisao mu se najedanput učini previše teška. Jednom je čitao – u Nejšenel inkvajeru ili negde drugde – o nekom teksaškom naftašu koji je u testamentu naznačio da želi da bude sahranjen u glanc novom “kadilak kupe de vilu”. Poslušali su ga. Iskopali su rupčagu rovokopačem i spustili auto dizalicom. Ljudi po čitavoj zemlji voze krntije koje se kotrljaju pomoću štapa i kanapa, a jedna od tih bogatih svinja je sahranjena za volanom novog novcatog automobila sa punom opremom vrednom jebenih deset hiljada dolara.

Trgnuo se i ustuknuo za korak. Zbunjeno je tresao glavom. Umalo što nije, ili je, ako ćemo pošteno, upravo pao u trans. Utisak da ga neko posmatra je sad bio mnogo jači. Zagledao se u nebo, uznemiren saznanjem da se dobrano zatamnilo. Samo se najviši sprat Marstenove kuće kupao pod sunčevim zracima. Ručni sat je pokazivao šest i deset. Hriste, za sat vremena je ubacio samo nekoliko lopata zemlje u rupu!

Vratio se na posao. Pokušavao je da ne razmišlja ni o čemu. Bup i bup i bup. Zvuk zemlje što udara o drvo je sad bio prigušen. Pokrio je vrh kovčega. Zemlja je padala sa strane u smeđim vodopadima. Uskoro će stići do katanca.

Prestao je posle par lopata.

Do katanca?

Zašto bi iko, za ime božje, stavio katanac na kovčeg? Da li su mislili da će neko pokušati da se uvuče unutra? Mora da je to u pitanju. Sigurno nisu mislili da bi neko pokušao da izađe napolje...

“Prestani da buljiš u mene”, reče Majk Rajerson veoma glasno. Srce mu je pošlo uz grlo. Suočio se s neobjašnjivim nagonom da pobegne odavde, pravo u grad. Ovladao je sobom po cenu najvećeg napora volje. Takvi naleti panike pokatkad spopadaju sve radnike na grobljima. Ovo liči na jebeni horor film. Mora da zatrpa dvanaestogodišnjaka, koji leži širom otvorenih očiju...

“Prekini, Hrista mu!”, zavapio je i cimnuo glavu da bi pogledao na Marstenovu kuću. Sad je samo krov bio okupan suncem. Bilo je šest i petnaest.

Počeo je da radi nešto brže. Savijao se i lopatao. Pokušavao je da isprazni um. Osećaj da ga neko posmatra je jačao, umesto da kopni. Svaka lopata bila je znatno teža od prethodne. Vrh kovčega je sad bio pokriven, ali se njegov obris i dalje nazirao ispod nabačene zemlje.

Setio se katoličke molitve za mrtve, bez ikakvog vidljivog razloga. Slušao je Kalahana, dok je večerao pored potočića. Čuo je popa i vrištanje nesrećnog oca.

Pomolimo se gospodu Isusu Hristu za našeg brata Danijela Glika, on nam poručuje...

(O moj bože, smiluj mi se u ovom času...)

Zastao je i tupim pogledom osmotrio raku. Bila je duboka, veoma duboka. Već su je ispunile guste i žive senke nadolazeće noći. Još je duboka. Neće uspeti da je ispuni pre mraka. Nikako.

Ja sam uskrsnuće i večni život. Onog ko u mene veruje očekuje život posle smrti...

(Gospodaru muva, smiluj mi se u ovom času.)

Da, oči su mu otvorene. Otud taj utisak da ga neko posmatra. Karl nije stavio dovoljno lepka. Otvorila su se kao roletne. Glikov klinac bulji u njega. Mora nešto da preduzme.

... svako ko u mene veruje neće iskusiti večnu smrt...

(Donosim ti ukvareno meso i smrdljivu strvinu)

Izbaci zemlju iz rake. To bi trebalo da radiš. Izbaci je i slomi katanac. Otvori kovčeg i zatvori te grozne, otvorene oči. Nema pogrebnički lepak, ali ima dva novčića od četvrt dolara u džepu. To će biti dovoljno. Srebro. Da, dečaku treba srebro.

Sunce je sad prešlo preko vrha Marstenove kuće. Jedva je dodirivao vrh najviših smrča na zapadu grada. Činilo mu se da kuća zuri u njega, uprkos zatvorenim kapcima.

Podizao si mrtve, podaj bratu našem Danijelu večni život.

(Prinosim ti žrtvu. Prinosim tije levom rukom.)

Majk Rajerson najedanput skoči u raku i poče da kopa ludačkim pokretima. Bacao je prljavštinu napolje. Iz rake se diže smeđi oblak, kao od eksplozije. Oštrica lopate udari o drvo. Skinuo je poslednje ostatke zemlje sa stranica i kleknuo na kovčeg. Neumorno je udarao po bronzanom katancu.

Žabe počeše da skaču kraj potoka. Leganj mračnjak je pevao u senkama. Negde u blizini, veći broj kozodoja ispusti vrišteći zov.

Šest sati i pedeset minuta.

Šta to činim? Zapitao se. Šta za, ime božje, ja to činim?

Kleknuo je na vrh kovčega i pokušao da razmisli o tome... ali mu nešto u pozadini uma nije dalo. Nepoznata sila ga je gonila da požuri, sunce zalazi...

Samo da ne omrknem.

Podigao je lopatu iznad ramena. Zamahnuo je i udario po katancu. Popustio je. Slomio se.

Poslednji tračak razuma ga natera da podigne glavu. Lice mu se nije videlo od prljavštine i znoja. Isticali su se samo dva bela kruga, izbuljene oči.

Venera je sijala na nebu.

Ispentrao se iz rake. Opružio se svom dužinom i posegnuo za poklopcem kovčega. Uhvatio ga je za ivicu i podigao. Poklopac se otvorio. Šarke su škripnule, u skladu s njegovim predviđanjima. Ispočetka je video samo ružičasti saten, a zatim i tamnu ruku (Deni Glik je sahranjen u odelu za pričest), a zatim... zatim lice.

Majku zastade dah u grlu.

Oči behu otvorene, baš kao što je zamišljao. Bile su širom otvorene i nimalo staklaste. Iskrile su gnusnim životom, pod poslednjim svetlom dana. Na tom licu nije bilo samrtničkog grča; obrazi behu rumeni; sticao se utisak da dečak puca od zdravlja.

Pokušao je da skrene pogled s tih blistavih, ledenih očiju, ali nije mogao.

Promrmljao je: “Isuse...”

Poslednji odsečak sunčevog koluta nestade s horizonta.

5

Mark Petri je u svojoj sobi radio na modelu Frankenštajnovog čudovišta. Slušao je razgovor roditelja u dnevnoj sobi u prizemlju. Njegova soba bila je na drugom spratu seoske kuće koju su kupili na Južnoj Džointer aveniji. Iako je kuća zagrevana savremenom peći na tečna goriva, stara grejna instalacija je i dalje sezala do drugog sprata. Kuća je prvobitno zagrevana toplotom kuhinjskom peći. Topao vazduh iz peći nije dao da na drugom spratu bude suviše hladno. Žena prvobitnog vlasnika kuće, strogog baptiste koji je u njoj stanovao od 1873. do 1896. godine, i pored grejanja je na spavanje išla s vrelom ciglom zamotanom u flanel. Sad su drevne instalacije služile drugoj svrsi. Izvanredno su provodile zvuk.

Iako su roditelji sedeli u prizemlju, čuo ih je kao da razgovaraju ispred njegovih vrata.

Kad ga je otac jednom uhvatio da prisluškuje na vratima stare kuće – Mark je tad imao oko šest godina – rekao mu je staru englesku poslovicu: Ne prislanjaj uvo na ključaonicu ako nećeš da se naljutiš. To znači da moraš da budeš spreman da čuješ nešto o sebi, nešto što ti se neće svideti.

Pa, postoji još jedna poslovica. Opreznost je majka sigurnosti.

Mark Petri je s dvanaest godina bio nešto mršaviji i krhkiji od imaginarnog prosečnog vršnjaka. Kretao se elegantno i lako, što nije čest slučaj s dečacima njegovih godina koji su se najvećma sastojali od kolena, laktova i zapeklih posekotina. Imao je svetao, gotovo mlečni ten. Crte lica koje će kasnije smatrati orlovskim, sad su delovale blago ženstveno. Zbog njih je imao problema još pre incidenta s Ričijem Bodinom u školskom dvorištu. Odlučio je da se sam izbori s njim. Analizirao je problem. Najveći broj siledžija, zaključio je, jesu krupni, ružni i nespretni momci. Ljudi ih se plaše zato što su kadri da ih povrede. Bore se prljavo. Stoga, ako se ne plašite malo bola i ako ste spremni da se borite prljavo, možete pobediti siledžiju. Borba s Ričijem Bodinom bila je prva praktična potvrda te teorije. Sukob sa siledžijom u osnovnoj školi Kiteri završio se nerešenim ishodom (pokazalo se da je to bila neka vrsta pobede; okrvavljeni ali neporaženi kiterijski siledžija je okupljenima u školskom dvorištu dao do znanje da su on i Mark Petri prijatelji. Mark mu nije protivrečio, iako je mislio da je kiterijski siledžija glupo govance. Znao je kad valja ćutati.) U sukobu sa siledžijama, priča nije ni od kakve koristi. Svi bodini ovog sveta razumeju samo jezik bola. Mark je pretpostavio da je ovaj svet baš zbog toga zajebano mesto. Tog dana su ga ranije poslali kući. Otac je bio veoma ljut na njega, sve dok Mark, spreman da primi pokoji ritalni udarac umotanim novinama, nije rekao da je Hitler u srcu bio isti kao Riči Bodin. Otac se glasno nasmejao, a mama zacerekala. Izbegao je kaznu.

Sad je Džun Petri govorila: “Misliš li da ga je ovo potreslo, Henri?”

“Teško... je reći.” Mark je znao da otac pravi pauzu, da bi zapalio lulu. “Ima lice prokletog pokeraša.”

“Tiha voda, breg roni.” Ućutala se. Majka je uvek govorila da tiha voda roni ili da najduži put počinje prvim korakom. Voleo je roditelje svim srcem, ali su nekad zvučali ozbiljno i dosadno kao knjige u starom delu biblioteke... i jednako prašnjavo.

“Pošli su Marku u posetu”, progovorila je. “Hteli su da se igraju vozićima... jedan je mrtav, drugi je nestao! Ne zavaravaj se, Henri. On sigurno nešto oseća.”

“On stoji s obe noge na zemlji”, rekao je gospodin Petri. “Siguran sam da gospodari emocijama, ma kakve one bile.”

Mark zalepi levu ruku Frankenštajnovog čudovišta za otvor u ramenu. Bio je to Aurorin model obojen bojom koja svetli u mraku, baš kao plastični Isus kog je dobio zato što je naučio napamet sto devetnaesti psalm u nedeljnoj školi u Kiteriju.

“Ponekad pomislim da je trebalo da imamo još jedno”, reče njegov otac. “To bi, između ostalog, bilo bolje za Marka.”

Njegova majka progovori vragolastim tonom: “Ne možeš da kažeš da do toga nije došlo zato što se nismo trudili, dragi.”

Otac je nešto progunđao.

Usledila je duža pauza. Znao je da njegov otac prelistava Vol strit džurnal, dok majka drži u krilu neki roman Džejn Ostin ili Henrija Džejmsa. Čita ih po ko zna koji put. Mark nije mogao da shvati zašto bi neko pročitao istu knjigu više puta, kad zna kako će se završiti.

“Misliš li da je bezbedno puštati ga u šumu iza kuće?”, pitala je mama. “Čula sam kako negde u gradu ima živog peska...”

“To je kilometrima odavde.”

Marku je malčice laknulo. Zalepio je drugu monstrumovu ruku. Imao je pun sto Aurorinih horor monstruma. Raspoređivao ih je kao glumce na steni. Menjao je postavku, posle pojave svakog novog aktera. Bio je to impresivan prizor. Deni i Ralfi su hteli da ih vide, one noći kad se... ko zna šta dogodilo.

“Mislim da može”, rekao je njegov otac. “Ali ne kad padne mrak, naravno.”

“Pa, nadam se da neće imati noćnih mora, zbog te grozne sahrane.”

“Možda.” Još jedna duga pauza. Šta će sad majka reći?. Verovatno, dete je otac čoveka. Ili, brzanova majka ne plače. Mark zalepi monstruma za postolje, grobnu humku s nagnutim nadgrobnim spomenikom u pozadini. “Znam da smo usred života, u smrti, ali me i pored toga opsedaju noćne more.

“Zaista?”

“Taj gospodin Forman je pravi umetnik, ma kako jezivo to zvučalo. Stvarno mi se činilo da dečak spava. Mislila sam da će svakog časa otvoriti oči, zevnuti i... ne znam zašto su ti ljudi mučili sami sebe, insistirajući na otvorenom kovčegu tokom službe. To je... jeretički.”

“Pa, sad je gotovo.”

“Da, pretpostavljam da jeste. On je dobar dečak, zar ne, Henri?”

“Mark? Najbolji je.”

Mark se nasmeja.

“Ima li ičeg na televiziji?”

“Pogledaću.”

Mark prestade da ih sluša. Iz iskustva je znao da je gotovo s ozbiljnim razgovorom. Postavio je model na prozorski okvir da se osuši i stvrdne. Majka će ga za petnaest minuta pozvati da se spremi na spavanje. Uzeo je pidžamu s najviše police ormana i počeo da se skida.

Majka se, treba reći, uzalud brinula za njegovo psihičko zdravlje. On nije bio nežna biljčica. I zašto bi? Na mnogo načina je uprkos elegantnim i ekonomičnim kretnjama bio tipičan dečak. Rastao je u skladnoj porodici više srednje klase, u usponu. Njegovi roditelji su se voleli, na svoj, civilizovan način. Mark nije doživeo veću traumu u životu. Nekoliko školskih tuča ga nije uplašilo. Dobro se slagao s vršnjacima. Uopšteno govoreći, želeo je isto što i oni.

Ako ga je išta razlikovalo od njih, bio je to zavidna količina samokontrole i distanca s koje je sagledavao stvari. Te osobine nisu bile rezultat vaspitanja; izgleda da se rodio s njima. Kad je njegov pas Čoper stradao pod točkovima automobila, insistirao je da s majkom ode do veterinara. Kad je veterinar rekao: “Pas mora da se uspava, dečače. Razumeš li zašto?”, Mark je rekao: “Nećete ga uspavati. Usmrtićete ga gasom, zar ne?” Veterinar je dao potvrdan odgovor. Mark mu je rekao da čini šta mora, ali je pre toga poljubio Čopera. Bilo mu je žao, ali nije zaplakao. Savladao je suze. Majka je plakala, ali je Čoper posle tri dana za nju postao deo nejasne prošlosti. Mark ga nikad nije zaboravio. Cenio je odsustvo suza. Plakanje je obično pišanje, kojim se emocije prosipaju po tlu.

Šokirao ga je nestanak Ralfija Glika. Denijeva smrt bila je novi šok, ali se nije uplašio. Čuo je kako stariji ljudi u prodavnici pričaju da se neki seksualni perverznjak najverovatnije dokopao Ralfija. Mark je znao šta su perverznjaci. Urade ti nešto zbog čega svrše. Zadave te kad završe s tobom (u stripovima je onaj kog dave uvek govorio arrgggh)i zakopaju u šljunkari ili ispod daščanog poda napuštene kolibe. Ako bi mu seksualni perverznjak ponudio slatkiše, šutnuo bi ga u jajca i pobegao kao vetar.

“Mark?”, majčin glas je dolutao na sprat.

“Ja sam”, rekao je, pre nego što se nasmejao.

“Ne zaboravi da opereš uši.”

“Neću.”

Sišao je dole da ih poljubi za laku noć. Kretao se spretno i elegantno. Bacio je pogled iza sebe na sto sa monstrumima: Drakula je zevao, pokazujući očnjake. Nadnosio se nad devojkom koja je ležala na tlu, dok je Ludi Doktor istezao damu na spravi za mučenje, a Mister Hajd se šunjao za starcem koji je išao kući.

Da li razume smrt? Naravno. To je kad te se monstrumi dočepaju.

6

Roj Makdugal se u pola devet uveče zaustavio ispred svoje prikolice. Dvaput je produvao motor starog forda pre nego što ga je ugasio. Karburator je bio dobrano zapušen, a pokazivači pravca nisu radili. Registracija je isticala sledećeg meseca. Jadna kola, jadan život. Dete je vrištalo, a Sendi urlala na njega. Sjajan brak.

Izašao je iz kola. Sapleo se o kamen koji je prošlog leta navukao s gomilom drugih da bi napravio stazu od prilaznog puta do praga.

“Sranje”, promrmljao je. Besno je posmatrao kamen, trljajući potkolenicu.

Bio je prilično pijan. Izašao je s posla u tri po podne. Odonda je pio u Delsu s Henkom Pitersom i Badijem Mejberijem. Henk je nedavno dobio dosta novca. Činilo se da je spreman da ga propije, ma odakle dolazio. Znao je šta Sendi misli o njegovim pajtašima. Pa, nek se duri koliko hoće. Odriče mužu pravo na nekoliko piva subotom i nedeljom, iako pet dana lomi kičmu na prokletom beraču – a ponekad radi i tokom vikenda. Ko je ona da mu popuje? Provodi čitav dan u kući. Nema šta da radi, sem da čisti, kenja gluposti s poštarem i pazi da dete ne otpuzi u rernu. U poslednje vreme nije mnogo pazila na njega. Prokleti dečak je onomad pao sa stočića za presvlačenje.

Gde si ti bila?

Držala sam ga, Roje. Izmigoljio mi se.

Izmigoljio se, pazi bogati.

Stajao je pred vratima, kipteći od besa. Noga ga je bolela od udarca. Žena ga uopšte ne razume. Šta ona radi, dok se on znoji da bi umilostivio kurčevitog nadzornika? Čita sentimentalne časopise, jede čokoladne poslastice, gledajući sapunice na televiziji. Toroče s prijateljicama telefonom i jede čokoladne poslastice. Stalno jede čokoladne poslastice. Salo joj se skuplja na dupetu, kao i na licu. Uskoro ih neće razlikovati.

Otvorio je vrata i ušao u kuću.

Zatekao je živopisnu i upečatljivu scenu. Presekla je pivska isparenja kao hladna obloga: gola beba je vrištala, krv joj je tekla iz nosa; Sendi je držala. Bluza bez rukava joj se crvenela od krvi. Posmatrala ga je preko ramena, s mešavinom straha i iznenađenja. Pelena je ležala na podu.

“Šta se ovde dešava?”, lagano je upitao Roj.

“Ništa, Roje. On je samo...”

“Udarila si ga”, rekao je ravnim glasom. “Udarila si ga zato što je bio nemiran dok si mu oblačila pelenu.”

“Nisam”, hitro je reagovala. “Prevrnuo se i pao na nos, to je sve. To je sve.”

“Trebalo bi da ubijem boga u tebi”, rekao je.

“Roje, samo je udario nos...”

Ramena mu se obesiše. “Šta ima za večeru?”

“Hamburgeri. Zagoreli”, rekla je svađalačkim tonom. Izvadila je donji deo bluze iz farmerki da bi obrisala Rendijev nos. Roj je video bogat sloj celulita. Nije smršala posle porođaja. Baš je briga. “Ućutkaj ga.”

“On nije...”

“Ućutkajga!”,povika Roj. Nanovo je rasplakao Rendija. Bebin plač se preobrazio u prigušeno jecanje.

“Daću mu flašicu”, reče Sendi i ustade.

“Donesi mi večeru.” Skinuo je teksas jaknu. “Hriste, kakav je ovo nered. Šta radiš po čitav dan, zadovoljavaš se?”

“Roje!”, brecnula se. Zvučala je povređeno. Ludački izliv besa na bebu koja nije htela da bude mirna dok je pričvršćivala pelenu postade nejasno, daleko sećanje, nešto što se moglo dogoditi u jednoj od popodnevnih epizoda “Medicinskog centra”.

“Donesi mi večeru i sredi ovaj rusvaj.”

“Dobro. Dobro, naravno.” Izvadila je flašicu iz frižidera i spustila Rendija u ograđeni prostor za igru. Beba je apatično sisala. Pogledom je prelazila s majke na oca, u malim isprekidanim krugovima.

“Roje?”

“Hmmm? Šta je.”

“Gotovo je.”

“Šta je gotovo?”

“Znaš ti šta je. Hoćeš li? Večeras?”

“Naravno”, rekao je. “Naravno.” Po ko zna koji put je pomislio: Zar ovo nije jadan život. Nikakav život.

7

Noli Gardner je slušao rokenrol muziku na WLOB radiju i pucketao prstima kad je telefon zazvonio. Parkins spusti časopis s ukrštenicama i reče: “Smanji to malo, molim te?”

“Naravno, Park”, Noli utiša radio i produži da pucketa prstima.

“Halo?”, reče Parkins.

“Pozornik Gilespi?”

“Da.”

“Agent Tom Hanrahan, gospodine. Imam informacije koje ste tražili.”

“Lepo od vas što ste se tako brzo javili.”

“Nemamo bogzna šta.”

“Nije važno”, reče Parkins. “Šta imate?”

“Ben Mirs je procesiran posle saobraćajne nesreće sa smrtnim ishodom u Njujorku, maja 1973. godine. Nikakva optužnica nije podignuta protiv njega. Motocikl je uništen. Poginula je njegova supruga, Miranda. Svedoci kažu da je vozio polako. Nije imao alkohola u krvi. Izgleda da je naleteo na vlažno mesto na kolovozu. Ima levičarska politička opredeljenja. Učestvovao je u maršu mira u Prinstonu 1966. godine. Govorio je na antiratnom mitingu u Bruklinu 1967. godine. Marširao je na Vašington 1968 i 1970. godine. Privođen je za vreme marša mira u San Francisku novembra 1971. godine. To je sve što imamo o njemu.”

“Još nešto?”

“Kurt Barlou, to je Kurt s k. On je Britanac. Britansko državljanstvo je stekao naturalizacijom, a ne rođenjem. Rođen je u Nemačkoj. Pobegao je u Englesku 1938. godine, navodno od Gestapoa. Nemamo podatke o njegovom rođenju. Pretpostavljamo da ima sedamdesetak godina. Rođen je pod imenom Brajhen. Od 1945. godine se bavi izvozno-uvoznim poslovima u Londonu. Ne pojavljuje se u javnosti. Strejker je njegov partner od kraja rata. Nastupa kao predstavnik kompanije.”

“Imate li još nešto?”

“Strejker je Britanac po rođenju. Ima pedeset osam godina. Njegov otac je imao radionicu nameštaja u Mančesteru. Izgleda da je sinu zaveštao lepu sumu novca. Strejker je pametno iskoristio nasledstvo. Obojica su pre osamnaest meseci zatražili vize za duži boravak u Sjedinjenim Državama. To je sve što imamo o njima. Sumnjamo da je reč o pederskom paru, naravno.”

“Dobro”, reče Parkins i uzdahnu. “To sam i ja mislio.”

“Ako želite još podataka o trgovačkom paru, kontaktiraćemo OKI [18] i Skotland jard.”

“Ne, ovo je sasvim dovoljno.”

“Uzgred budi rečeno, nismo pronašli vezu između Mirsa i druge dvojice. Izuzetno dobro je skrivena, ako postoji.”

“U redu. Hvala.”

“Zato smo ovde. Javite se ako vam zatreba bilo kakva pomoć.”

“Hoću. Hvala vam.”

Spustio je slušalicu. Zamišljeno se zagledao u nju.

“Ko je to bio?”, pitao je Noli i pojačao radio.

“Sjajni kafe. Nemaju šunke s raženim hlebom. Nemaju ništa izuzev sira i salate s jajima.”

“Imam nešto džema od ribizli u fioci, ako hoćeš.”

“Ne, hvala”, reče Parkins i uzdahnu.

8

Deponija se još pušila.

Dad Rodžers je koračao po rubu oprljenog smeća. Upijao je mirise spaljenih otpadaka. Pri svakom koraku je kršio staklene boce i podizao oblačiće crne prašine. Gomila uglja je tinjala negde na smrdljivoj pustolini. Vetar je povremeno raspirivao. Podsećala ga je na orijaško crveno oko, što se otvara i zatvara... oko diva. Povremeno bi odjeknula prigušena eksplozija, znak da je vatra stigla do bočice spreja ili sijalice. Gomila pacova je izmilela iz đubreta kad je jutros zapalio deponiju. Nikad ih nije bilo toliko. Upucao je više od trideset. Vratio je vreli pištolj u futrolu. Izbušio je nekoliko krupnih kopilana. Neki su imali šezdesetak centimetara, s kraja na kraj. Neobično je kako njihov broj svake godine raste ili opada. Izgleda da je to povezano s vremenskim prilikama. Moraće da razbaca otrovne mamce, ako se još nekoliko puta pojave u ovolikom broju. To nije činio još od 1964. godine.

Eno ga jedan. Šunja se ispod improvizovane protivpožarne prepreke, žutih nogara za sečenje drveta. Hitac podiže prašinu ispred pacova. Isprljao mu je krzno. Uzdigao se na zadnje noge, umesto da pobegne i zagledao u njega. Vatra je bojila pacovske očice crvenom bojom. Isuse, neki od njih su veoma hrabri!

“Do viđenjca, gospodine pacove”, reče Dad i pažljivo nanišani.

Bum. Pacov se prevrnu i trznu nožicama.

Prišao je pacovčini. Prevrnuo ga je teškom čizmom. Pacov ga je poslednjom snagom ugrizao za đon. Slabine su se jedva vidljivo dizale i spuštale.

“Kopile”, tiho reče Dad, pre nego što mu je smrskao glavu.

Čučnuo je da bi bolje osmotrio pacova. Uhvatio je sebe kako razmišlja o Ruti Kroket, koja ne nosi brus. Kad god obuče uski vuneni džemper, jasno joj se vide bradavice, nadražene trljanjem o vunu. Kad bi samo mogao da, makar i na tren, dohvati te sise i da ih malčice protrlja. Kurvica bi eksplodirala kao raketa...

Dohvatio je pacova za rep. Zamahnuo je lešinom, kao da maše klatnom. “Šta bi radila kad bi pronašla starog gospodina Reta u pernici, Ruti?” Igra rečima [19] mu se učinila neodoljivo smešnom. Zacerekao se. Iskrivljena glava mu se klimala i tresla od smeha.

Bacio je pacova u đubre. Zamah ga je naterao da se okrene. Opazio je visoku, izuzetno tanku siluetu, pedesetak koraka u desno.

Dad obrisa ruke o zelene pantalone i pođe ka neznancu.

“Deponija je zatvorena, gospodine.”

Čovek se okrenuo ka njemu. Crveni odsjaj umiruće vatre otkri zamišljeno lice, istaknutih jagodica. Imao je sedu kosu, prošaranu upečatljivim, gvozdeno sivim pramenovima. Tip ih je češljao unazad sa visokog, bledog čela, kao oni pederi, koncertni pijanisti. U očima mu se ogledao crveni žar zapaljenog đubrišta. Dadu se zbog tog učinilo da su podlivene krvlju.

“Da li je?”, ljubazno ga je pitao nepoznati. U savršeno izgovorenim rečima se nazirao trag stranog akcenta. Tip je mogao biti žabar ili bohunk. [20] “Došao sam da posmatram vatru. Divna je.”

“Jeste”, reče Dad. “Da li ste iz ovih krajeva?”

“Nedavno sam se doselio u vaš divni grad. Ubijate li mnogo pacova?”

“Poprilično. Ovde ima milion kurvinih sinova. Da niste vi kupili Marstenovu kuću?”

“Grabljivci” reče nepoznati i prekrsti ruke na leđima. Dad se iznenadio kad je video da je tip obučen u trodelno odelo, sako i sve ostalo. “Volim noćne grabljivce. Pacove... sove... vukove. Ima li vukova u ovom kraju?”

“Jok”, reče Dad. “Neki tip u Daramu je pre dve godine upucao kojota. Čuo sam za čopor divljih pasa koji juri jelene...”

“Psi”, ponovi stranac i prezrivo odmahnu rukom. “Životinje niže vrste, što drhte i urlaju čim čuju nepoznate korake. Ne znaju ništa osim da reže i laju. Treba ih sve pobiti, kažem ja. Sve do jednog!”

“Pa, nikad nisam razmišljao na takav način”, reče Dad i ustuknu za korak. “Lepo je kad se neko pojavi i kad možeš da pucaš na njega. Deponija se ipak nedeljom zatvara u šest, a sad je pola devet...”

“Naravno.”

Stanac očigledno nije imao nameru da ode. Dad pomisli da je u nečemu pretekao sugrađane. Svi su se pitali ko je Strejkerov partner. On je saznao pre svih, s verovatnim izuzetkom Larija Kroketa, koji je znao da drži jezik za zubima. Kad sledeći put ode do grada da bi kupio municiju od ukrućenog Džordža Midlera, nehajno će napomenuti: Pre neko veče sam upoznao onog tipa. Fin neki čovek. Imao je slab bohunški naglasak.

“Ima li duhova u toj staroj kući?”, pitao je, kad je shvatio da se starkelji ne diže sidro.

“Duhova!” Neznanac se nasmejao. Bilo je nečeg izuzetno uznemirujućeg u tom osmehu. “Ne; nema duhova.” Blago je naglasio poslednju reč, kao da tamo ima nečeg još goreg.

“Pa... kasno je i... vreme je da pođete, gospodine...?”

“Ali, ja uživam u razgovoru s vama”, reče starkelja. Prvi put se okrenuo ka Dadu i pogledao upravnika deponije u oči. Imao je široko razmaknute oči, pune tinjajuće vatre. Dad nije mogao da skrene pogled iako je znao da nepristojno zuri u neznanca. “Nadam se da nemate ništa protiv da još malo porazgovaramo?”

“Nemam, rekao bih da nemam”, reče Dad. Činilo mu se da govori iz velike daljine. Strančeve oči su se širile, rasle. Postale su mračne jame, oivičene vatrom, jame u koje ste mogli upasti i udaviti se.

“Hvala vam”, rekao je. “Recite mi... da li vam grba smeta u poslu?”

“Ne”, odgovori Dad. Samom sebi je zvučao daleko. Pomislio je: nek sam proklet ako me ovaj ne hipnotiše. Baš kao onaj tip na topšamskom vašaru... kako se ono zvaše? Gospodin Mefisto. Uspavao bi ljude. Naterao bi ih da rade svakakve smešne stvari – kvocali su kao kokoške, trčali su okolo kao psi i govorili šta im se desilo na rođendanskoj zabavi upriličenoj povodom šestog rođendana. Hipnotisao je starog Redžija Sojera. Bogo, kako smo se smejali...

“Da li ti prouzrokuje probleme na drugim poljima?”

“Ne... ali...” Fascinirano je gledao u neznančeve oči.

“Hajde, hajde”, starkelja je sad govorio toplim, blagim glasom. “Devojke ti se smeju, zar ne? Ne znaju da si ti moćan muškarac. Ne znaju koliko si jak.”

“Tako je”, prošapta Dad. “Smeju se. Ona se smeje.”

“Ko je ona?”

“Ruti Kroket. Ona... ona...” Misao odleprša. Nije pokušao da je zaustavi. Nije bila važna. Ništa nije bilo važno izuzev mira, hladnog i savršenog mira.

“Pretpostavljam da se šali na tvoj račun? Cereka se? Gurka prijatelje kad prođeš?”

“Tako je...”

“Ti je ipak želiš. Siguran sam u to.”

Bilo je nečeg... prijatnog u ovom. Činilo mu se da slatki glasovi izdaleka izgovaraju ružne reči. Srebrni zvončići... bela lica... glas Ruti Kroket. Mogao je da je vidi, skupila je sisice. Podigle su se u V izrezu vnnenog džempera. Posmatrao je zrele polulopte. Šaputala je: Poljubi ih, Dade... grizni ih... sisaj ih...

Činilo mu se da se davi. Davio se u starčevim crvenilom obrubljenim očima.

Stranac mu je prišao bliže. Dad razumede sve. Pozdravio ga je. Osetio je bol, sladak kao srebro, zelen kao mirna duboka voda.

9

Ruka mu se tresla. Oborio je flašu na tepih, umesto da je uhvati. Gledao je kako dobar viski natapa zelenu prostirku.

“Sranje!”, reče otac Donald Kalahan. Pokušao je da je podigne pre nego što se sve prospe. U njoj nije bilo mnogo viskija. Spustio je flašu na sto (podalje od ivice) i oteturao do kuhinje da bi uzeo krpu ispod sudopere i bocu sredstva za čišćenje. Neće dozvoliti da gospođa Kerles pronađe baricu prosutog viskija ispod njegovog radnog stola. Nije mogao da podnese njene tople sažaljive poglede, u dugim mučnim jutrima, kad se osećao tako loše...

To se zove mamurluk, čoveče.

Da, mamurluk, baš tako. Krajnje je vreme za malo istine, pobogu. Spoznaj istinu, pa će to ona osloboditi. Bori se za nju.

Našao je bočicu nekog “i-vapa”. Ime sredstva za čišćenje je tako ličilo na zvuk glasnog podrigivanja (“I-vap!”, ote se starom pijancu, istovremeno se israo i izrigao). Odneo je alat u radnu sobu. Ljuljao se malo, gotovo neprimetno. Gledaj ovo, micijajče, hodaću duž bele linije sve do semafora.

Kalahan je napunio poštovanja vrednih pedeset tri godine. Imao je srebrnu kosu i plave oči (sad prošarane sitnim, crvenim pukotinama), okružene irskim borama, snažne usne i još snažniju bradu s rupicom. Ponekad bi se ujutru pogledao u ogledalo i pomislio da će u šezdesetoj dići ruke od svešteničkog poziva, otići u Holivud i početi da igra Spensera Trejsija.

“Oče Flanegane, gde si kad si mi najpotrebniji?”, promrmljao je i kleknuo kraj mrlje. Zažmirio je i pročitao uputstvo na boci. Nakapao je dva zatvarača “i-vapa” na mrlju. Ona namah postade bela. Pojavili su se i mehurići. Kalahan se malo uplašio od burne reakcije. Ponovo je pročitao uputstvo.

“Za najžilavije mrlje”, čitao je naglas bogatim, melodičnim glasom koji mu je obezbedio popularnost u parohiji, izmorenoj beskonačnim cvokotavim, zamornim govorancijama sirotog, starog oca Hjuma: “Pustite da tečnost deluje sedam do deset minuta.”

Prišao je prozoru radne sobe, s pogledom na Ulicu brestova i crkvu Svetog Andrije, na drugoj strani.

Dobro, dobro, mislio je. Šta je tu je. Ponovo sam se napio u nedelju uveče.

Blagoslovi me, oče, zbog grehova mojih.

Ako ideš polagano i ako nastaviš da radiš (otac Kalahan je u dugim, samotnim noćima radio na Beleškama. Sedam godina je radio na knjizi o katoličkoj crkvi u Novoj Engleskoj. Pokatkad bi posumnjao da će ikad biti napisana. Ako ćemo pošteno, rad na Beleškama se poklapa s pojavom njegovog problema s alkoholom. Postanje 1:1, “U početku beše viski, a otac Kalahan reče, neka budu Beleške.”), možda ćeš zaboraviti na sve veći problem s alkoholom. Možda ćeš istrenirati ruku, da podiže sve lakšu flašu.

Prošao je najmanje jedan dan od poslednje ispovesti.

Nije bilo više od pola dvanaest. Pogledao je kroz prozor i nije video ništa izuzev monolitne tame, narušene slabašnim krugom uličnog svetla ispred crkve. Fred Aster će svakog trenutka doskakutati ispod bandere, vitlajući štapom. Doći će i Džindžer Rodžers. Odigraće valcer na melodiju “Spopao me prokleti, stari, kosmički, ’i-vap’ bluz”.

Naslonio je čelo na staklo. Dozvolio je da se zgodno lice, koje je, bar u nekoj meri, bilo njegovo prokletstvo, izbrazda linijama ravnodušnog beznađa.

Ja sam pijanica i nikakav sveštenik, oče.

Zatvorio je oči da bi video tamu ispovedaonice, da bi prstima uma dodirnuo okvir i mrežastu pregradu iza koje su se taložile tajne ljudskog srca. Namirisao je lak i stari pliš sa klupa za klečanje i znoj starca. Usta mu se ispuniše kiselom pljuvačkom.

Blagoslovi me, oče.

(Razlupao sam bratovljeva kola, udario sam suprugu, gvirkao sam kroz prozor gospođe Sojer dok se presvlačila, lagao sam, varao sam, imao sam požudne misli, ja sam, ja sam, ja sam)

zbog grehova mojih.

Otvorio je oči. Fred Aster još nije došao. Možda će se pojaviti tačno u ponoć. Grad je spavao. Izuzev...

Podigao je pogled. Da, tamo su svetla upaljena.

Mislio je na Bouijevu curu – ne, sad se zvala Makdugal, sad je Makdugalova – koja mu je slabašnim glasićem saopštila da je udarila bebu. Kad je pitao koliko često je to činila, osetio je (gotovo da je čuo) kako joj se okreću točkići u glavi, praveći pet od dvanaest udaraca i deset od stotinu. Ništavno ljudsko biće. Krstio je bebu imenom Rendal Fratus Makdugal. Začet je na zadnjem sedištu automobila Rojsa Makdugala, verovatno tokom drugog filma u autobioskopu. Malo vrišteće stvorenje. Pitao se da li je znala ili pretpostavljala da bi rado pružio ruke kroz prozorče i uhvatio za nemirnu uzdrhtalu dušu i da bi je stiskao dok ne vrisne. Šest snažnih udaraca u glavu i šutki u dupe tvoja su pokora. Pođi svojim putem i prestani da grešiš.

“Budalaština”, rekao je.

U ispovedanju nije bilo samo budalaština. Nije mu zbog njih bilo muka. Nisu ga one gurale ka sve brojnijem klubu, Udruženja katoličkih sveštenika ljubitelja kapljice i vitezova “džonija vokera”. Mrvio ga je, mrtvi, nepokolebljivi motor crkve, koji je kupio sve sitne grehe na svom beskrajnom putu ka nebu. Mučilo ga je ritualno priznavanje zla od strane crkve, usmerene ka društvenom zlu, pokajanje izgovoreno nad brojanicama, starijih dama čiji roditelji zbore evropskim jezicima. Mučilo ga je prisustvo istinskog zla u ispovedima, zla stvarnog kao miris starog pliša. To bezumno, idiotsko zlo nije imalo milosti ili sažaljenja. Pesnica na bebinom licu, oštrica noža na automobilskoj gumi, kafanska tuča, utiskivanje žileta u jabuke namenjene darovanju za Noć veštica, stalni, nerazumni atributi koje ljudski um, u svojim lavirintima zavojima i zakucima neprestano sipa. Gospodo, to ćemo ispraviti boljim zatvorima. Boljim policajcima. Boljim državnim socijalnim službama. Boljom kontrolom rađanja. Boljim sterilizacionim tehnikama. Boljim pobačajima. Gospodo, ako iščupamo ovaj fetus iz utrobe, krvavu zbrku ruku i nogu, nikad neće porasti da pretuče staricu na smrt čekićem. Moje dame, ako vežemo ovog čoveka za električnu stolicu i ako ga ispečemo kao svinjski odrezak u mikrotalasnoj pećnici, on neće dobiti priliku da muči dečake do smrti. Zemljaci, ako izglasamo ovaj eugenični zakon, garantujem vam da nikada više...

Sranje.

Istina o njegovom problemu mu je bila sve jasnija. Ima tome već tri godine. Bila je sve preglednija, kao nefokusirana filmska slika, koja svakim potezom operatera postaje sve oštrija. Čeznuo je za izazovom. Mlađi sveštenici su imali svoje: rasna diskriminacija, oslobođenje žena, čak i gejeva; siromaštvo, ludilo, zločin. Onespokojavali su ga. Dobro se osećao samo u društvu sveštenika, militantnih protivnika rata u Vijetnamu. Delio je njihov društveni cilj. Taj cilj je sad izgubio na aktuelnosti. Sedeli su i raspravljali o marševima i mitinzima, kao što stari bračni parovi govore o medenom mesecu i prvim putovanjima vozom. Kalahan nije pripadao novom, niti starom sveštenstvu. Našao se u ulozi tradicionaliste, koji više ne veruje osnovnim postulatima. Hteo je da vodi diviziju ili armiju, ali ko bi sačinjavao njeno ljudstvo? Bog, pravda, dobrota, različita imena za istu stvar – u bitku sa ZLOM. Hteo je sporna pitanja i borbene linije. Nije mu teško padalo da stoji na hladnoći ispred supermarketa i deli letke o bojkotu zeiene salate ili grožđa. Hteo je da vidi ZLO, lišeno plaštova obmane. Hteo je da vidi svaku crtu njegovog lica. Hteo je da se nađe oči u oči sa ZLOM, baš kao Muhamed Ali sa Džoom Frejzerom, kao Seltiksi protiv Niksa, Jakov protiv anđela. Hteo je čistu borbu, nezamućenu politikom koja je jahala na leđima svakog društvenog problema, kao deformisani sijamski blizanac. Hteo je sve to, otkad je postao sveštenik. Čuo je taj zov u četrnaestoj godini. Obuzeo ga je religiozni žar nakon čitanja priče o Svetom Stefanu, prvom hrišćanskom mučeniku, kamenovanom do smrti, onom koji je video Hrista, trenutak pre nego što je ispustio dušu. Nebesa su bila bleda atrakcija u poređenju s borbom – i verovatnom pogibijom – u službi Gospoda.

Ali, avaj, bitaka nije bilo. Bilo je samo čarki, s neodređenim ishodom. ZLO nije imalo jedno već mnogo lica. Sva su bila bešćutna i bezumna. Počesto im je po bradi curila pljuvačka. U stvari, bio je prinuđen da donese zaključak da na svetu nema ZLA, već samo zla – ili možda (zla). U takvim trenucima je sumnjao da je Hitler bio samo ogorčeni birokrata, a satana mentalni invalid s rudimentarnim smislom za humor – od onih koji misle da je hranjenje galebova hlebom s petardama, urnebesna zabava.

Velike društvene, moralne i duhovne bitke ovog vremena su se svodile na Sendi Makdugal, majku koja udara svoju bebicu daleko od radoznalih očiju. To dete će porasti i tući svoje dete, iza četiri zida. To će se nastaviti bez kraja i konca, aleluja i puter od kikirikija sa ljuspicama. Zdravo Marijo, milosti puna, pomozi mi da pogodim ko će biti pobednik u ovoj autotrci.

Nisu to bile budalaštine, već užasavajuće pojave koje razaraju svaku smislenu definiciju života, ili možda nebesa. Šta nas tamo čeka? Ulazak u crkvenu lutriju, zabavni park s mnoštvom atrakcija i nebeskim autopistama?

Pogledao je na zidni sat. Šest minuta posle ponoći, a od Freda Astera i Džindžer Rodžers ni traga ni glasa. Nema ni Mikija Runija. “I-vap” je imao dovoljno vremena da prodre u sve pore prostirke. Sad će ga usisati. Gospođa Kerles ga neće prostreliti sažaljivim pogledom. Život će se nastaviti. Amin.

Sedmo poglavlje
Met

1

Met odšeta do kancelarije u utorak, posle trećeg časa. Ben Mirs ga je čekao.

“Zdravo”, reča Met. “Poranio si.”

Ben ustade i prodrma učitelju ruku. “To je porodično prokletstvo. Misliš da me tvoji klinci neće pojesti?”

“Siguran sam”, odvrati Met. “Hajdemo.”

Učitelj pokaza blago iznenađenje. Ben je odenuo lep sportski sako i par sivih dvostruko štepanih pantalona. Obuo je dobre, ne mnogo nošene cipele. Met je i ranije dovodio ljude od pera na časove. Obično su se odevali nehajno ili otkačeno. Pre godinu dana je, posle čitalačkog časa na Portlandskom univerzitetu, zamolio dobro poznatu pesnikinju da ih sutradan obiđe i s učenicima popriča o poeziji. Pojavila se u tesnim pantalonicama do ispod kolena i visokim petama. Kasnije se pitao da li je to bio podsvesni način da saopšti: Pogledajte me, pobedila sam sistem u njegovoj igri. Odlazim i dolazim kao vetar.

Sad je gajio još veće poštovanje prema Benu. Posle trideset i više godina podučavanja došao je do zaključka da niko nije pobedio sistem ili dobio igru. Samo su budale u to verovale.

“Lepa zgrada”, reče Ben, dok su odmicali hodnikom. “Đavolski se razlikuje od one u koju sam ja išao. Tamo je većina prozora ličila na puškarnice.”

“Pogrešio si čim si otvorio usta” poklopi ga Met. “Ne smeš je zvati zgradom. Ovo je ’fabrika’. Školske table su ’vizuelna pomagala’. Klinci su ’homogeno srednjetinejdžersko obrazovno učeničko telo’.”

“Blago njima”, reče Ben, cereći se.

“Baš tako, zar ne? Da li si pohađao fakultet, Bene?”

“Oprobao sam se na istoriji umetnosti. Procenio sam da svi igraju intelektualnu igru tipa osvoji zastavu – i da su svi pozvani da pronađu i naoštre sekiru, da bi postali poznati i voljeni. Ukratko, zbrisao sam. Tovario sam gajbe ’koka-kole’ na šlepere kad sam prodao Konvejevu kći.”

“Ispričaj to klincima. To će ih zanimati.”

“Voliš da predaješ?”, reče Ben.

“Naravno da volim. Protraćio bih četrdeset godina života da ne volim.”

Oglasilo se zvono. Orilo se po hodniku. Bio bi prazan da nije bilo zaludnog učenika koji je lagano prošao ispod velikog natpisa “Stolarska radionica.”

“Ima li ovde droge?”, pitao je Ben.

“Ima svakakvih. Kao i u svakoj američkoj školi. Piće je ipak najprisutnije.”

“Nije marihuana?”

“Mislim da gandža nije problem. Upravnik se složio sa mnom u nezvaničnom razgovoru, posle nekoliko tura “džim bima”. Slučajno znam da naš savetnik za izbor zanimanja, jedan od najboljih u svom poslu, zavije poneku pre polaska u bioskop. I ja sam probao. Nije loša, ali mi stvara stomačnu kiselinu.”

“Probao si je?”

“Pssst”, reče Met. “Veliki brat sve čuje. Sem toga, ovo je moja odaja.”

“O, bože.”

“Ne budi nervozan', reče Met pre nego što ga je uveo u učionicu. “Dobro jutro, narode”, rekao je dvadesetorici učenika. Radoznalo su posmatrali Bena. “Ovo je gospodin Ben Mirs.”

2

Ben pomisli da je pogrešio kuću.

Kad ga je Met Berk pozvao na večeru, bio je prilično siguran da mu je rekao kako stanuje u sivoj kućici, posle one od crvene cigle, ali je iz nje treštao rokenrol.

Udario je po izglačanom bronzanom zvekiru. Udario je još jednom, zato što nije bilo odgovora. Muzika se utišala. Neko je povikao: “Otvoreno je! Ulazi!” Prepoznao je Metov glas.

Poslušao je domaćina. Radoznalo se osvrtao oko sebe. Ulazna vrata su vodila u malu dnevnu sobu s nameštajem iz perioda Rane američke svaštare. Prostorijom je dominirao neverovatno stari “motorola” televizor. Muzika je dopirala iz KLH zvučnog sistema s četiri zvučnika.

Met izađe iz kuhinje. Nosio je crveno-belu kecelju. Miris sosa je lebdeo oko njega.

“Izvini zbog buke”, reče Met. “Izgleda da sam malčice nagluv.”

“Dobra muzika.”

“Badi Holi me je navukao na rokenrol. Divna muzika. Da li si gladan?”

“Još pitaš”, odgovori Ben. “Ponovo ti se zahvaljujem na pozivu. Od povratka u Salemovo često jedem van kuće, češće nego u poslednjih pet godina.”

“Ovo je prijateljski nastrojen gradić. Nadam se da ti neće smetati da jedeš u kuhinji. Trgovac antiknim nameštajem mi je pre nekoliko meseci ponudio dvesta zelembaća za trpezarijski sto. Nisam stigao da kupim novi.”

“Ne smeta mi. Ja sam kuhinjski klopač, potomak duge loze kuhinjskih klopača.”

Kuhinja je bila spartanski uredna. Na šporetčiću s četiri ringle krčkala se šerpa sa špageti sosom i cediljka sa vrelim špagetima. Na stočiću za sklapanje bili su raspareni tanjiri i čaše, s veselim junacima crtanih filmova – čaše za žele, pomisli zapanjeni Ben. Pogled na njih je otklonio poslednju psihološku prepreku, glasić koji ga je podsećao da je u gostima kod nepoznatog čoveka. U Metovom domu se osećao kao kod kuće.

“Imam burbon, viski i votku ispod sudopere”, reče Met i pokaza na kuhinjski element. “Imam neke koktele u frižideru. Bojim se da nemam ništa otmeno.”

“Zadovoljiću se burbonom i česmovačom.”

“Posluži se. Ja ću da iznesem hranu.”

Ben progovori, mešajući piće: “Sviđaju mi se tvoji klinci. Postavljaju dobra pitanja. Teška, ali dobra.”

“Kao ono, odakle crpiš ideje?”, reče Met, oponašajući seksi glasić Ruti Kroket.

“Ona je dobro parče.”

“Nego šta je. U frižideru pored kompota od ananasa je boca ’lansera’. Naručio sam je za ovu priliku.”

“Slušaj, nisi morao...”

“Ma hajde, Bene. Ne viđamo autore bestselera u Salemovu svakog dana.”

“Ipak je reč o preteranoj ekstravaganciji.”

Ben ispi ostatak pića i uze tanjir špageta od Meta. Nalio je sos preko njih i počeo da vrti viljušku u kašici. “Fantastične su”, rekao je. “Mama mia.”

“Nego šta su”, odvrati Met.

Ben spusti pogled na tanjir. Ispraznio ga je zapanjujućom brzinom. Obrisao je usta s blagom grižom savesti.

“Hoćeš li još?”

“Pola tanjira će biti dovoljno.”

Met mu je doneo pun tanjir. “Ako ti ne pojedeš, poješće je moj mačak. Jadna životinja. Nagurao je deset kila. Šetka se samo do hranilice.”

“Gospode, kako sam ga promašio?”

Met se osmehnu. “Muva se tu negde. Da li je tvoja nova knjiga roman?”

“Reč je o maštariji”, reče Ben. “Da budem najiskreniji, pišem zbog para. Umetnost je divna stvar, ali bih voleo da bar jednom izvučem veliki broj iz šešira.”

“Kakvi su izgledi?”

“Zanemarljivf, reče Ben.

“Hajdemo u dnevnu sobu”, predloži Met. “Stolice su klimave, ali su mnogo udobnije od ovih užasa u kuhinji. Da li si se dobro najeo?”

“Da li papa nosi visoki šešir?”

Met je u dnevnoj sobi izneo gomilu albuma. Bacio se na posao, pripaljivanja velike, kalabaš lule. Podigao je glavu i pogledao Bena, pošto je uspeo u svom naumu (sedeo je usred oblaka dima).

“Ne”, rekao je. “Ne možeš je videti odavde.”

Ben se hitro osvrnuo oko sebe. “O čemu govoriš?”

“O Marstenovoj kući. Kladim se u pet centi da za njom tragaš pogledom.”

Ben se nervozno nasmeja. “Ne prihvatam opkladu.”

“Da li je radnja tvoje knjige smeštena u gradu poput Salemova?”

“Tiče se grada i njegovih stanovnika.” Ben klimnu. “Bavi se nizom ubistava sa seksualnom pozadinom i sakaćenjem. Počeću sa opisom jednog od njih. Prikazaću ga od početka do kraja, ne preskačući nijedan detalj. Utrljaću ga čitaocu u nos. Radio sam na tom delu, kad je Ralfi Glik nestao. To mi je dalo... pa, ideju za gnusni obrt.”

“Zasnovao si radnju na nestancima koji su se tridesetih godina desili u gradu i okolini?”

Ben se zagledao u domaćina. “Znaš za njih?”

“Kako da ne. Dobar broj starijih ljudi zna za njih. U to doba nisam živeo u Salemovu, ali su Mejbel Verc, Glenis Mejberi i Milt Krosen bili tu. Neki su odavno uvideli vezu.”

“Kakvu vezu?”

“Ma hajde, Bene. Veza je prilično očigledna, zar ne?”

“Pretpostavljam da jeste. Kad je u toj kući bilo stanara, četvoro dece je nestalo u periodu od deset godina. Posle trideset šest godina ponovo je zauzeta i Ralfi Glik nestaje bez traga.”

“Zar ne misliš da je reč o podudarnosti?”

“Moguće je”, snebivljivo prozbori Ben. Suzanine oprezne reči upozorenja su mu odzvanjale u ušima. “Reč je o neobičnoj podudarnosti. Čitao sam primerke Ledžera između 1939. i 1970. godine, poređenja radi. U tom periodu je nestalo troje dece. Ispostavilo se da je jedan dečak pobegao od kuće. Pronađen je na radnom mestu u Bostonu. Imao je šesnaest godina. Izgledao je starije. Drugi je mesec dana posle nestanka izvađen iz Androskogina. Treći je pronađen u improvizovanom grobu pored puta 116 u Gejtsu. Očigledno je stradalo u saobraćajnoj nesreći. Svi nestanci su objašnjeni.”

“Možda će i nestanak Glikovog dečaka biti objašnjen.”

“Možda.”

“Izgleda da misliš da neće. Šta znaš o tom tipu, Strejkeru?”

“Ništa”, odgovori Ben. “Nisam siguran, da želim da ga upoznam. Radim na isplativoj knjizi, zasnovanoj na izvesnoj ideji o Marstenovoj kući i njenim stanovnicima. Našao bih se u nebranom grožđu, ako se ispostavi, kao što će sigurno i biti, da je Strejker savršeno normalan poslovan čovek.”

“Mislim da to nije slučaj. Danas je otvorio radnju. Suzi Norton i njena majka su rešile da je obiđu... do đavola, većina palančanki se odlučila da bace pogled na novu radnju. Prema Delu Markiju, pouzdanom izvoru, čak je i Mejbel Verc odgegala do nje. Čovek izgleda prilično upečatljivo. Dendi, elegantnih pokreta i načisto ćelav. Šarmantan muškarac. Čuo sam da je nešto i prodao.”

Ben se naceri. “Divno. Da li je iko video drugi deo tima?”

“On je, navodno, na putovanju radi nabavke.”

“Zašto navodno?”

Met nervozno slegnu ramenima. “Ne znam. Čitava stvar je najverovatnije potpuno normalna, ali me ta kuća čini nervoznim. Imam utisak da su ova dvojica tragala za njom. I sam si rekao da podseća na idola koji vreba na vrhu brda.”

Ben klimnu.

“Ne zaboravi da imamo posla s novim nestankom deteta. Tu je i Ralfijev brat Deni. Izdahnuo je u dvanaestoj. Uzrok smrti pernikuouzna anemija.”

“Šta je tu neobično? To je istina velika tragedija...”

“Moj doktor je mladić koji se zove Džimi Kodi, Bene. Predavao sam mu. Bio je pravi đavo. Izmetnuo se u dobrog doktora. Imaj na umu da je ovo ogovaranje. Rekla-kazala.”

“Dobro.”

“Otišao sam na redovni pregled. Rekao sam mu da je to što se desilo Glikovom dečaku strašno i da su roditelji, nakon nestanka mlađeg sina, još gore podneli novu tragediju. Džimi mi je rekao da se konsultovao s Džordžom Gorbijem po tom pitanju. Dečak je bio anemičan. Rekao mi je da je normalan nivo crvenih krvnih zrnaca kod dečaka Denijevih godina od osamdeset pet do devedeset osam procenata. Denijev je pao na četrdeset pet procenata.”

“Auu”, reče Ben.

“Davali su mu injekcije vitamina B₁₂ i teleću džigericu. Izgledalo je da se dobro oporavlja. Hteli su da ga puste kući. A onda grom iz vedra neba, dečko iznenada umire.”

“Ne bi valjalo da Mejbel Verc čuje tu priču”, reče Ben. “Videće urođenike sa otrovnim duvaljkama u parku.”

“Rekao sam samo tebi. Ne nameravam da govorim o tome. Uzgred, Bene, da sam na tvom mestu, nikom ne bih govorio o sadržaju nove knjige. Ako te Loreta Starčer pita o čemu pišeš, reci joj da pripremaš delo o arhitekturi.”

“Več sam dobio sličan savet.”

“Od Suzan Norton, nesumnjivo.”

Ben pogleda na sat i ustade. “Kad već govorimo o Suzan...”

“Znam da prepoznam udvarača s raširenim perjem”, reče Met. “Kao što to već biva, moram u školu. Iščitavamo treći čin školske predstave, komedije od presudnog društvenog značaja zvane Čarlijevi problemi.”

“Kakvi su to problemi?”

“Bubuljice”, reče Met i razvuče usne u osmeh.

Domaćin ga je ispratio do vrata. Pre toga je obukao izbledelu školsku jaknu. Ben pomisli da je učitelj građen kao ostareli atletski trener, a ne kao profa engleskog. Varljivi utisak je opstajao sve dok ne pogledate njegovo inteligentno, sanjalačko i nekako nevino lice.

“Slušaj”, reče Met, kad su izašli na trem, “šta planiraš za petak uveče?”

“Ne znam”, reče Ben. “Mislio sam da ćemo Suzan i ja otići u bioskop. To je, kako mi se čini, osnovni oblik zabave u ovim krajevima.”

“Imam drugu ideju”, reče Met. “Možda bismo mogli da osnujemo tročlani komitet i da se odvezemo do Marstenove kuće. Tamo bismo se predstavili novim stanarima, u ime čitavog grada, naravno.”

“Naravno”, reče Ben. “To može biti protumačeno kao skromni gest komšijske dobrodošlice, zar ne?”

“Pomalo starinske dobrodošlice”, složio se Met.

“Još večeras ću pomenuti tu ideju Suzan. Mislim da će joj se svideti.”

“Dobro.”

Met mahnu rukom ka Benovom “sitroenu”. Pisac dvaput zasvira, otpozdravljajući. Zadnja svetla ubrzo nestadoše u mraku.

Met ostade na tremu gotovo čitav minut nakon što je zvuk automobilskog motora uminuo. Zabio je ruke u džepove jakne, pogleda uprtog u kuću na brdu.

3

U četvrtak nije bilo proba školske predstave. Met se, oko devet, odvezao do Delsa, da bi popio dva-tri piva. Prepisaće lek samom sebi, kad mu taj prokleti kasapin Džimi Kodi nije ništa prepisao za nesanicu.

Dels je retko bio pun, u noćima bez muzike. Met je zatekao samo trojicu gostiju: Vizel Krejg je cevčio pivo u ćošku; Flojd Tibits, s olujnim oblacima iznad obrva (ove nedelje je tri puta govorio sa Suzanom, dvaput telefonom i jednom licem u lice, u dnevnoj sobi Nortonovih, nijedan razgovor se nije dobro završio); Majk Rajerson je sedeo na najdaljoj visokoj stolici, pored zida.

Met priđe šanku, iza kog je Del Marki glancao čaše i gledao “Ajronsajd”, na portabl televizoru.

“Zdravo, Mete. Kako ide.”

“Onako. Slabo veče.”

Del slegnu ramenima. “Da. U autobioskopu u Gejtsu puštaju par motociklističkih filmova. Ne mogu se takmičiti s takvom ponudom. Čašu ili bokalče?”

“Daj bokalče.”

Del natoči pivo, odseče penu i dodade još pet centimetara. Met je platio piće i posle kraćeg oklevanja prišao Majku. Rajerson je pohađao Metova predavanja, kao većina salemovske mladeži. Učitelj ga je zapamtio po dobru. Ostvario je natprosečne rezultate, uprkos prosečnoj inteligenciji, zato što je vredno radio i uporno postavljao pitanja o stvarima koje nije razumeo, sve dok ih ne bi savladao. Povrh toga je posedovao krepak, prštav smisao za humor i prijatnu dozu individualizma. Te su ga osobine činile ljubimcem odeljenja.

“Zdravo, Majk”, rekao je. “Mogu li da ti se pridružim?”

Majk Rajerson podiže glavu. Meta potrese šok, kakav nastaje pri dodiru gole strujne žice. Prvo je pomislio: Droge. Teške droge.

“Naravno, gospodine Berk. Sedite.” Govorio je tihim, bezvoljnim glasom. Imao je groznu, pastelnobelu put i duboke, mračne senke oko očiju. Same oči behu mu raširene i grozničave. Ruke su mu sporo promicale preko stola, u polutami kafea, kao par bledih duhova. Ispred njega je stajala netaknuta čaša piva.

“Kako si, Majk?” Met nasu pivo u čašu. Upinjao se da kontroliše ruke, da ne bi zadrhtale.

Njegov život je uvek težio zlatnoj sredini, grafikonu sa nevelikim vrhuncima i padovima (čak i su i oni, pre trinaest godina, posle majčine smrti, sveli na nivo pobrđa). Pogađale su ga nesrećne sudbine nekadašnjih đaka. Bili Rojko je nastradao u helikopterskoj nesreći u Vijetnamu, dva meseca pre primirja; Sali Grir, jedna od najpametnijih i najživahnijih devojaka kojoj je ikada predavao, stradala je od ruke pijanog momka, zato što je htela da raskine; Geri Koleman je oslepeo zahvaljujući misterioznoj degeneraciji očnog nerva; Dag, brat Badija Mejberija, jedino dobro dete u tom glupavom klanu, udavio se na plaži kod starog voćnjaka; neku su umrli tihom smrću, od droge. Nisu svi mladi ljudi koji su dolutali do voda Lete [21] odlučili da se okupaju u njima, ali ih je bilo više nego dovoljno. Ta deca su se hranila snovima.

“Kako sam?”, polako prozbori Majk. “Ne znam šta da vam kažem, gospodine Berk. Ne osećam se najbolje.”

“Na kakvom si sranju, Majk?”, pitao ga je ljubaznim glasom.

Majk ga je zbunjeno posmatrao.

“Na kakvim si drogama”, reče Met. “Bensićima [22] ? Crvendaćima [23] ? Koki? Ili...”

“Ne uzimam drogu”, reče Majk. “Verovatno sam bolestan.”

“Da li je to istina?”

“Nikad u životu nisam okusio tešku drogu”, reče Majk. Izgledalo je da ga svaka reč košta ozbiljnog napora. “Uzimao sam samo travu, a ni nju mesecima nisam probao. Bolestan sam... bolestan sam od ponedeljka, rekao bih. U nedelju uveče sam zaspao na Harmoni Hilu. Probudio sam se tek u ponedeljak ujutru.” Lagano je odmahnuo glavom. “Odonda sam ko posran. Čini mi se da mi je svakog dana sve gore.” Uzdahnuo je. Činilo se da ga vazdušna struja trese kao mrtav list na novembarskom javoru.

Met se zabrinuto nagnuo prema nekadašnjem učeniku. “Tvoje nevolje su počele nakon pogreba Denija Glika?”

“}akako.” Majk nastavi. “Vratio sam se da završim posao kad su svi ostali otišli, ali taj jebeni – izvinite na izrazu, gospodine Berk – taj Rojal Snou nije došao. Dugo sam ga čekao. Tada mi je prvi put pozlilo, a sve posle toga je... o, boli me glava. Ne mogu da razmišljam.”

“Čega se sećaš, momče?”

“Čega se sećam?” Majk se zagleda u zlatne dubine pivske čaše. Gledao je kako se mehurići odvajaju od stakla i lebde ka površini, da bi se oslobodili gasa.

“Sećam se pojanja”, rekao je, “najslađeg pojanja kog sam ikada čuo. Osećao sam se kao... kao da se davim. Samo što mi je bilo lepo. Izuzev očiju. Tih očiju.”

Stisnuo je laktove i zadrhtao.

“O čijim očima govoriš?”, pitao ga je Met. Nagnuo se napred.

“Bile su crvene, zastrašujuće crvene.”

“Čije su?”

“Ne sećam se. Nije bilo očiju. Sve sam sanjao.” Odgurnuo je neprijatno sećanja od sebe. Met pomisli da može da vidi misli svog sagovornika. “Ne sećam se nedelje uveče. Probudio sam se u ponedeljak ujutru, na tlu. Bio sam toliko umoran, da isprva nisam mogao da ustanem. Ustao sam, tekkad je sunce izašlo. Bojao sam se opekotina. Zašao sam u šumu, sve do potoka. Umorio sam se. Bio sam strašno umoran. Zaspao sam. Spavao sam sve do... do pet sati.” Pokušao je da se nasmeje. “Probudio sam se, pokriven lišćem. Bilo mi je malo bolje. Ustao sam i otišao do kamiončeta.” Polako je prešao rukom preko lica. “Izgleda da sam još u nedelju završio sa Glikovim dečakom. Čudno je što se ničega ne sećam.”

“Završio si posao?”

“Grob je bio zatrpan, sa Rojalovom pomoći ili bez nje, zemlja utabana i pokrivena travom. Dobar posao. Ne sećam se da sam to učinio. Mora da mi je bilo strašno zlo.”

“Gde si bio u ponedeljak uveče?”

“Kod kuće. Gde bih bio?”

“Kako ti je bilo u utorak ujutru?”

“Nisam ustao u utorak ujutru. Prespavao sam čitav dan. Nisam se budio do utorka uveče.”

“Kako si se tada osećao?”

“Grozno. Noge su mi bile kao od gume. Zamalo što nisam pao, kad sam pokušao da popijem malo vode. Držao sam se za nameštaj na putu do kuhinje. Bio sam slab kao mače.” Namrštio se. “Spremio sam konzervu gulaša za večeru, znaš na koji mislim, onaj marke “dinti mur”, ali nisam mogao da jedem. Sam pogled na njega je izazivao mučninu. Kao kad ti neko ponudi hranu, dok patiš od strahovitog mamurluka.”

“Ništa nisi jeo?”

“Pokušao sam, ali sam odmah povratio. Sad mi je malo bolje. Malo sam se prošetao. Zatim sam se vratio u krevet. Legao sam prestravljen. Baš kao dečačić koji se boji Almagusaluma. [24] Obišao sam celu kuću da bih se uverio da su svi prozori zaključani. Otišao sam na spavanje sa upaljenim svetlom.”

“Kako ti je bilo juče ujutru?”

“Hmmm? Ne... nisam ustao sve do devet uveče.” Ponovo je pokušao da se nasmeje. “Sećam se da mi je palo na pamet da ću, ako tako nastavim, spavati bez prestanka. Ukratko, već nekoliko dana živim kao mrtvac.”

Met ga je tužno posmatrao. Flojd Tibits priđe džuk-boksu. Ubacio je kvoter u mašinu i počeo da lupa po dirkama.

“Najčudnije je”, nastavio je Majk, “što je prozor moje spavaće sobe bio otvoren kad sam ustao. Mora da sam ga sam otvorio. Sanjao sam... neko je bio na prozoru, ustao sam... ustao sam da bih ga pustio unutra. Kao kad ustajete da uvedete starog prijatelja kome je hladno... ili je gladan.”

“Ko je to bio?”

“To je bio samo san, gospodine Berk.”

“Ali, ko se pojavio u tom snu?”

“Ne znam. Pokušao sam da jedem. Povratio sam od same pomisli na to.”

“Šta si radio?”

“Gledao sam televiziju sve do kraja Džonija Karsona. Bilo mi je mnogo bolje. Zatim sam otišao u krevet.”

“Da li si zatvorio prozore?”

“Nisam.”

“Opet si prespavao ceo dan?”

“Probudio sam se u sumrak.”

“Bio si slab?”

“Da.” Prešao je rukom preko lica. “Osećam se tako jadno!”, povikao je slomljenim glasom. “To je samo grip, ili nešto slično, zar ne, gospodine Berk? Nisam stvarno bolestan, je 1’ tako?”

“Ne znam”, reče Met.

“Mislio sam da će me nekoliko piva oraspoložiti, ali ne mogu da pijem. Gucnuo sam ga. Zamalo što se nisam udavio. Prošla nedelja... izgleda kao loš san. Bojim se. Strašno se bojim.” Prineo je tanušne ruke licu. Matu postade jasno da njegov sagovornik plače.

“Majk?”

Nije odgovorio.

“Majk.” Nežno mu je sklonio ruke s lica. “Hoću da večeras dođeš kod mene. Prespavaj u gostinskoj sobi. Je l’ važi?”

“Dobro. Neka bude.” Obrisao je oči rukavom, s letargičnom sporošću.

“Sutra ćemo. zajedno otići kod doktora Kodija.”

“Dobro.”

“Hajdemo. Polazi.”

Hteo je da pozove Bena Mirsa, ali se predomislio.

4

Met pokuca na vrata gostinske sobe. Majk Rajerson reče: “Uđite.”

Met uđe s čistom pidžamom. “Biće ti malo velika.”

“Nema potrebe, gospodine Berk. Spavam u gaćicama.”

Bio je u šortsu. Met je video da mu je čitavo telo užasavajuće bledo. Rebra su mu ružno štrčala.

“Okreni glavu, Majk. Na ovu stranu.”

Majk poslušno okrete glavu.

“Odakle ti te ranice?”

Majk opipa grlo ispod linije vilice. “Ne znam.”

Met se promeškolji i priđe prozoru. Bio je dobro zatvoren. Ipak ga je prodrmao napred-nazad drhtavim rukama. Tama je teško pritiskala staklo. “Zovi me u bilo koje doba noći ako ti nešto zatreba. Bilo šta.Čak i da usniš ružan san. Da li si me razumeo, Majk?”

“Jesam.”

“Najozbiljnije ti kažem. Bilo šta. Moja soba je u hođniku, malo niže.”

“Zvaću vas.”

Oklevao je, pre nego što je izašao, nešto mu je govorilo da nije učinio dovoljno za svog gosta.

5

Nije spavao. Nije zvao Bena Mirsa, zato što je znao da, u ovo doba, svi u Evinom pansionu spavaju. Mesto je bilo puno starijih ljudi. Kad telefon zazvoni u sitne sate, to znači samo jedno – da je neko umro.

Vrpoljio se u postelji, posmatrajući svetlucave kazaljke budilnika. Prevalile su put od jedanaest i trideset do dvanaest. U kući je vladala neprirodna tišina. Možda i zato što su mu se uši navikle da hvataju i najmanje šumove. Živeo je u staroj, čvrsto sagrađenoj kući. Odavno se slegla i utišala. Nije bilo zvukova izuzev otkucaja sata i tihog šapata vetra. U ovo doba noći, radnim danom ni automobili nisu prolazili Tagart strim roudom.

Ono što ti se mota po glavi čisto je ludilo.

Do apsurdnog ubeđenja je došao zaključujući unatraške, korak po korak. Bio je posvećen književnosti, pa nije ni čudo što mu je to prvo palo na pamet, kad mu je Džimi Kodi predstavio slučaj Denija Glika. Smejao se zajedno s Kodijem toj ideji. Možda je ovo kazna za taj smeh.

Ogrebotine? Te ranice nisu ogrebotine. To su ubodi.

Učio je da takve stvari ne postoje, da su pojave iz Kolridžove “Kristabele” ili bajke o zlu Brema Stokera samo tvorevine razgoropađene mašte. Monstrumi postoje. To su ljudi sa prstima na termonuklearnim dugmadima u šest zemalja [25], otmičari, masovne ubice, mučitelji dece. Ali ne i ovo. Tako mora biti. Đavolov znak na ženskoj sisi je samo mladež. Čovek koji se povratio iz mrtvih i stoji pred ženinim vratima u ceremonijalnoj pogrebnoj odeći samo pati od lokomotorne ataksije. Babaroga koja brblja i grebe u ćošku dečje sobe je samo gomila ćebadi. Neki sveštenikje nedavno obznanio da je čak i Bog, taj velepoštovani beli veštac, umro.

Bledje kao kreč.

Nikakav zvuk nije dopirao iz hodnika. Met pomisli: Spava ko zaklan. I zašto da ne? Zašto je pozvao Majka u kuću, ako ne zbog zdravog noćnog sna, narušenog... noćnim morama? Izašao je iz kreveta i upalio lampu. Prišao je prozoru. Odavde je mogao videti vrh krova Marstenove kuće, osvetljen hladnom mesečinom.

Bojim se.

Nije to bio običan strah, već nešto mnogo gore. Bio je na smrt preplašen. Po glavi je vrteo stare lekove za pošast čije ime nije mogao da izgovori: beli luk, pričesni hleb, sveta vodica, raspeće, ruža, tekuća voda. Nije držao svete predmete u kući. Bio je metodist na papiru. Džon Grogins je za njega bio najveći nitkov zapadnog sveta.

Jedini religiozni predmet u kući je bio...

Čuo je reči izgovorene tihim, ali jasnim glasom Majka Rajersona, reči izgovorene u snu.

“Da. Uđi.”

Met ostade bez daha. Vazduh je izleteo iz njega u nečujnom vrisku. Zavrtelo mu se u glavi od straha. Stomak mu se preobrazio u komad olova. Mošnice su mu naprečac presušile. Šta je, za ime božje, pozvano u njegov dom?”

Čuo je škljocaj bravice na prozoru gostinske sobe, a zatim i trenje drveta o drvo, pri podizanju prozora.

Mogao je da sune niza stepenice i zgrabi Bibliju u fioci trpezarijskog ormana. Mogao je da ustrči uza stepenice, bučno otvori vrata gostinske sobe, visoko podigne Bibliju i drekne: U ime Oca, Sina i Svetog Duha, naređujem ti, da se gubiš...

Ali ko je unutra?

Zovi me u bilo koje doba noći, ako ti nešto zatreba.

Ali ne mogu, Majk. Ja sam mator čovek. Bojim se.

Tama napade njegov um. Preobrazila ga je u cirkusku scenu, punu strašnih slika. Igrale su izlazeći i ulazeći u senke. Bela klovnovska lica, goleme oči, oštri zubi, oblici koji klize iz senki, duge bele ruke koje posežu za... za...

Oteo mu se drhtavi jecaj. Pokrio je usta rukama.

Ne mogu. Bojim se.

Ne bi mogao da ustane, čak i kad bi se bronzana kvaka na njegovim vratima tiho zavrtela. Strah ga je paralisao. Najiskrenije je požalio što je te večeri otišao do Delsa.

Bojim se.

Bespomoćno je sedeo na krevetu, lica zarivenog u šake. U teškoj, groznoj tišini svog doma začu tanušni, slatki, zli smeh deteta...

... a zatim i zvuke sisanja.

Drugi deo
Car sladoleda

Pozovite onoga mišićavog koji zavija velike cigarete

i naterajte ga da požuri

U kuhinjskim šoljicama pohotni ugrušci

Pustite cure da dangube u haljinama

kakve su navikle da nose

Momci neka donose cveće u prošlomesečnim novinama

Neka ovo bude konačna scena.

Jedini car je car sladoleda.

Uzmi iz ormana od borovine

bez tri staklene ručice,

Taj čaršav na kom je nekada izvezla tri goluba

i raširi ga kako bi joj prekrio lice.

Ako joj ukočena stopala proviruju,

pokazujući koliko je hladna i nema,

neka ih lampa obasja svetlošću.

Jedini car je car sladoleda.

— Volas Stivens

Ovaj stub ima

Rupu. Vidiš li

Kraljicu mrtvih?

— Jorgos Seferis

Osmo poglavlje
Ben (III)

1

Kucanje je sigurno dugo trajalo. Odjekivalo je avenijama sna, dok je lagano putovao ka budnom stanju. Napolju je bio mrak. Okrenuo se, nameran da uhvati sat i da ga prinese licu. Uspeo je da ga obori na pod. Bio je dezorijentisan i uplašen.

“Ko je to?”, povikao je.

“Eva, gospodine Mirs. Imate telefonski poziv.”

Ustao je, navukao pantalone i otvorio vrata go do pojasa. Eva Miler je nosila belu haljinu. Izgledala je ranjivo i bunovno, kao osoba koja je dve petine u snu. Posmatrali su jedno drugo. Mislio je: Ko se razboleo? Ko je umro?

“Da li je međugradska?”

“Nije, zvao vas je Metju Berk.”

To saznanje mu nije donelo očekivano olakšanje. “Koliko ima sati?”

“Oko četiri ujutru. Gospodin Berk je zvučao veoma uznemireno.”

Ben siđe niza stepenice i podiže slušalicu. “Ben, Mete.”

Met je ubrzano disao. Zvuk njegovog disanja je stizao u oštrim, kratkim intervalima. “Možeš li da dođeš, Bene? Iz ovih stopa?”

“Da, naravno. Šta je bilo? Da li si bolestan?”

“Ne mogu preko telefona. Samo dođi.”

“Stižem za deset minuta.”

“Bene?”

“Da”

“Imaš li raspeće ili medaljon svetog Kristofera [26] ? Nešto slično?”

“Do đavola, nemam. Ja... sam... baptista.”

“Dobro. Dođi brzo.”

Ben prekide vezu i požuri uza stepenice. Eva je stajala, naslonjena na ogradu. Na licu joj se čitala briga i neodlučnost. Htela je da zna šta se događa, ali nije mogla da zabada nos u stanarska posla.

“Da li je gospodin Berk bolestan, gospodine Mirse?”

“Kaže da nije. Samo me je zamolio... da niste kojim slučajem katolik?”

“Moj muž je bio.”

“Imate li raspeće, brojanicu ili medaljon svetog Kristofera?”

“Pa... raspeće mog muža je u spavaćoj sobi... mogla bih...”

“Hoćete li, molim vas?”

Pohitala je niz hodnik. Čupave papuče su klizile po tepihu. Ben uđe u sobu. Obukao je jučerašnju košulju i nazuo mokasine na bose noge. Eva ga je čekala ispred vrata, sa raspećem. Svetlost se odbijala od patiniranog srebra.

“Hvala vam”, rekao je.

“Da li je gospodin Berk tražio da ga ponesete?”

“Jeste.”

Namrštila se. Još malo, pa će sasvim razbuditi. “On nije katolik. Ne verujem da odlazi u crkvu.”

“Nije imao vremena za objašnjenja.”

“Tako dakle.” Klimnula je, pretvarajući se da razume. Dala mu je raspeće. “Molim vas, budite pažljivi s njim. To mi je draga uspomena.”

“Shvatam. Paziću ga.”

“Nadam se da gospodinu Berku ništa ne fali. On je fin čovek.”

Spustio se u prizemlje i izašao na verandu. Nije mogao da drži raspeće i traži ključeve. Obesio ga je oko vrata, da ga ne premešta iz ruke u ruku. Srebro se razbaškarilo po košulji. Ušao je u auto, nesvestan olakšanja.

2

Met je upalio sva svetla u prizemlju. Domaćin je otvorio vrata čim su farovi Benovog automobila osvetlili kuću. Čekao ga je na tremu.

Ben je hitao stazom, spreman na sve i svašta. Prenerazio se, kad je ugledao učitelja. Bio je smrtonosno bled. Usne su mu drhtale. Posmatrao ga je razrogačenim očima. Činilo se da ne trepće.

“Hajdemo u kuhinju”, rekao je.

Ben je ušao. Svetlo u hodniku obasja krst na njegovim grudima.

“Doneo si ga.”

“Pripada Evi Miler. Šta se dešava?”

Met ponovi: “Hajdemo u kuhinju.” Kad su prošli pored stepenica, podigao je glavu i blago ustuknuo.

Na kuhinjskom stolu na kom su jeli špagete behu tri predmeta. Dva su bila krajnje neobična. Šolja kafe, staromodna Biblija s kopčom i revolver kalibra trideset osam.

“Šta je bilo, Mete? Izgledaš grozno.”

“Možda je sve samo san, ali hvala dobrom bogu na tvom prisustvu.” Podigao je revolver. Nervozno ga je prevrtao rukama.

“Objasni mi šta se dešava. Prestani da se igraš s tom stvari. Da li je napunjen?”

Met spusti pištolj na sto i pređe rukom kroz kosu. “Da, napunjen je. Iako mislim da neće biti od velike koristi... ako ga ne uperim u sebe, naravno.” Nasmejao se. Bio je to iskidani, nezdravi zvuk najsličniji lomnjavi stakla.

“Prestani s tim.”

Benov grubi glas odagna tupost iz domaćinovog pogleda. Odmahnuo je glavom, ne kao smeteni ćovek, već kao životinje koje izlaze iz hladne vode.

“Mrtvac je na spratu”, rekao je.

“Ko?”

“Majk Rajerson. Radio je za gradske vlasti, na održavanju zelenih površina.”

“Da li si siguran da je mrtav?”

“Ubeđen sam u to, iako ga nisam video. Nisam se usudio da uđem u sobu. Zato što, na izvestan način, možda nije mrtav.”

“Met, ne govoriš razumno.”

“Misliš da ja to ne znam? Govorim besmislice, po glavi mi se roje najluđe misli. Pozvao sam te, zato što nemam kome da se obratim. Ti si jedini čovek u čitavom Salemovu koji bi mogao... mogao...” Odmahnuo je glavom i nastavio. “Pričali smo o Deniju Gliku.”

“Tako je.”

“I kako je navodno umro od pernikuozne anemije... naši stari bi rekli ’iskopnio je’.”

“Tako je.”

“Majk ga je sahranio. On je pronašao Perintonovog psa, nabodenog na kapije groblja Harmoni Hil. Sinoć sam nabasao na njega u Delsu, i...”

3

“...i nisam smeo da uđem”, završio je. “Nisam. Skoro četiri sata sam sedeo na postelji. Zatim sam se odšunjao u prizemlje, kao lopov, da bih te pozvao telefonom. Šta misliš?”

Ben je skinuo raspeće. Zamišljeno je čačkao prstom po sjajnoj gomilici srebra. Bilo je skoro pet ujutru. Istočno nebo se crvenelo, nagoveštavajući zoru. Fluorescentna šipka iznad njihovih glava odavala je sve bleđu svetlost.

“Mislim da je najbolje da se popnemo u tvoju gostinsku sobu i ispitamo stvar. Ništa drugo mi ne pada na pamet.”

“Svestan sam da moja ispovest, u svetlosti zore, zvuči kao bulažnjenje ludaka.” Nervozno se nasmejao. “Iz sveg srca se nadam da je tako. Nadam se da Majk gore spava kao beba.”

“Pa, hajde da vidimo.”

Met s naporom umiri drhtave usne. “Dobro.” Oborio je pogled na sto i odmah zatim upitno pogledao Bena.

“Shvatam”, reče Ben i obesi raspeće oko Metovog vrata.

“Moram da kažem da se ne osećam nimalo bolje.” Nasmejao se, nešto raspoloženije nego pre. “Misliš da će mi dozvoliti da ga nosim, kad me odvezu u Augustu?”

Ben reče. “Hoćeš li pištolj?”

“Ne, mislim da neću. Gunuću ga za pojas i nehotice razneti jaja.”

Pošli su uza stepenice. Ben je išao prvi. Izlazile su na kratki hodnik, koji se račvao u oba pravca. Na jednom kraju su vrata Metove sobe zjapila otvorena, bledi zraci električne lampe su se prosipali po narandžastoj stazi.

“Tamo je, na suprotnom kraju”, reče Met.

Ben pođe niz hodnik. Zaustavio se pred vratima gostinske sobe. Nije verovao u postojanje Metovih monstruma. I pored toga se suočio s najcrnjim talasom straha koji je dotad iskusio.

Otvorio si vrata. Visioje s krovne grede, iskrivljena, podnadula ipocrnela lica. Otvorioje oči. Mrdale su se u dupljama. VIDEO te je, bilo muje drago što si došao...

Sećanje je oživelo u svakoj pojedinosti. Bio je paralizovan. Namirisao je malter i oštri miris ugneždenih životinja. Učinilo mu se da drvena, lakirana vrata gostinske Meta Berka sobe stoje između njega i svih tajni pakla.

Okrenuo je kvaku i gurnuo vrata ka unutra. Met je bio odmah iza njega. Čvrsto je stiskao Evino raspeće.

Prozor gostinske sobe je gledao na istok. Gornja ivica sunca se uzdigla iznad horizonta. Prvi zraci su sijali kroz prozor. Pozlatili su bezbrojna zrnca prašine na svom putu do belog čaršava, navučenog do grudi Majka Rajersona.

Ben pogleda Meta i klimnu. “Dobro je”, šapnuo je. “Spava.”

Met procedi. “Prozor je otvoren. Bio je zatvoren i zaključan. Pobrinuo sam se za to.”

Benov pogled odluta do gornje ivice besprekorno čistog čaršava. Opazio je smeđu kapljicu osušene krvi na njemu.

“Mislim da ne diše”, reče Met.

Ben načini dva koraka napred i zastade. “Majk? Rajersone! Probudi se, čoveče!”

Nije bilo odgovora. Majkove trepavice su mirno počivale. Kosa mu se rasula po čelu. Prvi zraci sunca su padali po više nego zgodnom mladiću. Ben pomisli da je lep kao grčki bog, s blago rumenim obrazima. Nije bilo ni traga mrtvačkom bledilu, koje je Met spomenuo. Koža je izgledala zdravo.

“Naravno da diše”, rekao je s blagom nervozom. “Samo je zaspao. Majk...” Pružio je ruku i blago prodrmao Rajersona. Majkova levica, popala preko grudi, mlitavo pade pored kreveta. Članci udariše o pod. Učinilo mu se da neko kuca na vrata.

Met priđe krevetu i podiže mlitavu ruku. Prislonio je kažiprst na zglob. “Nema pulsa.”

Htede da je pusti, ali se setio grozne buke pri malopređašnjem udarcu o pod. Vratio je nazad na Rajersonove grudi. Počela je da pada. Vratio je na mesto, s mučnom grimasom na licu.

Ben nije mogao da veruje. On spava. Sigurno. Ima lep ten, opuštene mišiće, poluotvorene usne, kao da diše... nije moguće. Prislonio je zglob na Rajersonovo rame. Koža je bila hladna.

Stavio je ovlažene prste iznad poluotvorenih usana. Ništa. Ni daška.

Razmenio je poglede s Metom.

“Ima li ranice na vratu?”, pitao je Met.

Ben uhvati Rajersona za vilicu. Polako je okrenuo. Suprotni obraz se priljubi uz jastuk. Leva ruka se ponovo pokrenula, a šaka lupila o pod.

Na vratu Majka Rajersona nije bilo ranica.

4

U 5:35 ujutru su sedeli za kuhinjskim stolom. Slušali su mukanje Grifinovih krava. Puštali su ih na istočni pašnjak. Spuštale su se nizbrdo, iza pojasa šipražja i rastinja, koji je skrivao Tagart strim od pogleda.

“Narodne priče govore o nestanku ranica”, oglasio se Met. “Ranice iščezavaju kad žrtva umre.”

“To mi je poznato”, odvrati Ben. Sećao se toga iz Stokerovog Drakule i iz Hamerovih filmova s Kristoferom Lijem.

“Moramo da mu probodemo srce jasenovim kocem.”

“Razmisli o tome”, reče Ben i nasu kafu u šolju. “Kako ćeš to objasniti patologu i poroti. U najboljem slučaju ti sledi zatvor zbog mrcvarenja leša, a najverovatniji duži boravak u dilkarnici.”

“Misliš da sam lud?”, pitao ga je Met.

Ben reče, “Ne”, bez trunke oklevanja.

“Veruješ li mi za ranice?”

“Ne znam. Mislim da moram. Zašto bi me lagao? Ne vidim šta bi time dobio. Pretpostavljam da bi me lagao da si ga ubio.”

“Možda i jesam”, reče Met. Nije skidao pogled s pisca.

“Tri stvari me odvraćaju od tog zaključka. Koji je tvoj motiv? Oprosti, Mete, ali si malo mator za najčešće motive – ljubomoru i pohlepu. Drugo, kakav si metod ubistva odabrao? Ako si ga otrovao, lako je ispustio dušu. Izgleda neverovatno mirno. To eliminiše najveći broj otrova.”

“Šta je treća stvar?”

“Nijedan ubica pri zdravoj pameti ne bi izmislio ovakvu priču da bi prikrio zločin. To bi značilo da je lud.”

“Okreni-obrni, stalno se vraćamo na moje duševno zdravlje”, reče Met. Uzdahnuo je. “Znao sam da će tako biti.”

“Ne mislim da si lud”, reče Ben, blago naglašavajući prvu reč. “Deluješ potpuno razumno.”

“Ali ti nisi doktor, zar ne?”, pitao je Met. “Ludaci ponekad čudesno dobro oponašaju razumne ljude.”

Ben se složio sa učiteljem. “Gde nas to vodi?”

“Nazad na polazište.”

“Ne. Ne možemo to sebi priuštiti, zbog mrtvaca na spratu. Uskoro ćemo biti prinuđeni da objasnimo šta se dogodilo. To će zanimati pozornika, medicinskog veštaka i oblasnog šerifa. Evo šta predlažem, Mete. Reći ćeš da je Majk Rajerson nedelju dana bolovao od nekog virusa, da bi na kraju umro u tvom domu.”

Met je pokazao znake uzbuđenja, prvi put otkad su sišli u prizemlje. “Bene, izložio sam ti njegovu priču! Čuo sam kad je nekog pozvao u moju kuću! Zatim sam čuo... Bože, čuo sam taj smeh!” Ponovo ga je gledao neobičnim, tupim pogledom.

“Dobro”, reče Ben. Ustao je i prišao prozoru. Pokušavao je da sredi misli. Ovo nije mirisalo na dobro. Situacija, baš kao što je rekao Suzan, preti da izmakne kontroli.

Posmatrao je Marstenovu kuću.

“Mete, znaš li šta će ti se dogoditi ako samo pisneš o onom što si meni pričao?”

Učitelj je ćutao.

“Ljudi će se, tebi iza leđa, lupkati po čelu, kad prođeš ulicom. Deca će staviti vampirske zube za Noć veštica. Skakaće pred tebe i urlati Buu! kad budeš prolazio pored žive ograde. Neko će smisliti pesmicu kao Jedan, dva, tri, krvi ću ti se napiti. Čuće je deca u srednjoj školi. Slušaćeš je u školskim hodnicima. Kolege će te čudno gledati. Biće neukusnih telefonskih poziva od ljudi koji će se predstavljati kao Deni Glik ili Majk Rajerson. Tvoj život će postati noćna mora. Za šest meseci će te isterati iz grada.”

“Neće tako biti. Svi me znaju.”

Ben se okrenuo od prozora. “Koga znaju? Čudnog starkelju koji živi sam na Tagart strim roudu. Dovoljno je što znaju da nisi oženjen, pa da pomisle da ti nisu sve koze na broju. Kakve dokaze možeš da ponudiš? Ja sam video telo i ništa osim njega. Čak i da jesam, narod bi rekao da sam stranac. Na kraju će nas proglasiti pederskim parom. Reći će da nas ove perverzne igre uzbuđuju.”

Met ga je posmatrao sa sve većim užasom.

“Jedna reč, Mete. To je sve što je potrebno da upropasti tvoj život u Salemovu.”

“Znači da smo nemoćni.”

“Nikako. Ti imaš izvesnu teoriju o tome ko – ili šta – je ubilo Majka Rajersona. Ta se teorija može prilično lako dokazati ili opovrgnuti. Ja sam u opasnom položaju. Ne verujem da si lud, ali ne mogu da verujem kako se Deni Glik vratio iz mrtvih, da bi nedelju dana sisao krv Majku Rajersonu i da bi ga na kraju ubio. Staviću tu ideju na probu, uz tvoju pomoć.”

“Kako?”

“Pozovi svog doktora. Mislim da se zove Kodi. Zatim pozovi Parkinsa Gilespija. Pusti mašineriju u pogon. Ispričaj svoju priču, ali ne pominji da si išta čuo usred noći. Otišao si u Dels i porazgovarao s Majkom. Rekao ti je da se već nedelju dana loše oseća. Pozvao si ga da prenoći kod tebe. Obišao si ga oko pola četiri ujutru. Nisi mogao da ga probudiš, pa si pozvao mene.”

“To je sve?”

“Tako je. Kad zovneš Kodija, nemoj da kažeš da je mrtav.”

“Da ne kažem da je mrtav...”

“Hriste, otkud znamo da jeste?”, planuo je Ben. “Izmerio si mu puls. Nisi ga pronašao; ja sam pokušao da vidim da li diše, i nisam ništa opazio. Kad bih znao da će me neko smestiti u grob posle takvog ispitivanja, prokleto sam siguran da bih poneo ručak sa sobom. Naročito ako izgledam kao onaj gore.”

“To te brine isto koliko i mene, zar ne?”

“Da, brine me”, priznade Ben. “Liči na prokletu voštanu figuruf

“Dobro”, reče Met. “Govoriš razumno... koliko god je to moguće u ovakvoj situaciji. Verovatno sam zvučao biesavo.”

Ben htede da ga razuveri, ali ga Met prekide. “Ali pretpostavimo... teorije radi... da je moja sumnja tačna? Razmišljaš li, makar i delićem uma, o toj mogućnosti? O mogućnosti da se Majk... vrati?”

“Rekao sam ti da se tvoja teorija može lako dokazati ili opovrgnuti. Nije to ono što me najviše muči.”

“Šta te muči?”

“Polako. Počnimo od početka. Dokazivanje ili opovrgavanje je stvar logike, osnovne logike. Krenućemo od odbacivanja mogućih objašnjenja. Prva mogućnost: Majk je umro zbog bolesti – virusa ili nečeg sličnog. Kako ćeš potvrditi ili odbaciti ovu ideju?”

Met slegnu ramenima. “Medicinskim pregledom, pretpostavljam.”

“Upravo tako. Isti metod će potvrditi ili odbaciti sve mogućnosti prljave igre. Ako ga je neko otrovao, upucao ili naterao da jede parče torte s bodljikavom žicom...”

“Neka ubistva su prošla neprimećena.”

“Nesumnjivo. Ipak bih se kladio na patologe.”

“Šta ako oni presude u korist nepoznatih uzroka ?”

“U tom slučaju”, nastavi Ben, “obići ćemo grob posle sahrane. Videćemo da li će se dići. Ako ustane – što ne mogu zamisliti -znaćemo da si u pravu. Ako ostane gde je, suočićemo se s nečim što me brine.”

“S mojom ludošću?”, reče Met. “Bene, kunem se majčinim imenom da su ranice bile tamo i da sam čuo kako se prozor otvara, i...”

“Verujem ti”, tiho dobaci Ben.

Met ućuta. Izgledao je kao čovek koji se spremao da primi strašan udarac, koji je izostao.

“Zaista?”, rekao je nesigurnim glasom.

“Predstaviću ti to na sledeći način. Odbijam da poverujem da si lud ili da haluciniraš. Jednom sam nešto doživeo... to iskustvo dugujem onoj prokletoj kući na brdu... zbog njega sam veoma sklon da poverujem ljudima čije priče zvuče u potpunosti ludo i nerazumno. Jednog dana ću ti reći šta mi se tamo dogodilo.”

“Šta čekaš?”

“Nemamo vremena. Moraš da pozoveš one ljude. Imam još jedno pitanje. Molim te da dobro razmisliš pre nego što mi odgovoriš. Imaš li neprijatelje?”

“Ne znam nikog ko bi se kvalifikovao za tako nešto.”

“Možda neki bivši učenik? Neko ko te je po zlu zapamtio?”

Met je morao da se nasmeje. Dobro je znao kako utiče na učenike.

“Dobro” reče Ben. “Verovaću ti na reč.” Odmahnuo je glavom. “Situacija mi se uopšte ne dopada. Prvo neko ostavi mrtvog psa na vratima groblja. Zatim Ralfi Glik nestane, njegov brat umire, a za njim i Majk Rajerson. Možda su svi ti događaji povezani. Ali ovo... ne mogu da verujem.

“Nazvaću Kodija kući”, reče Met i ustade. “Parkins je sigurno kod kuće.”

“Obavesti školu. Reci im da ćeš danas odsustvovati iz zdravstvenih razloga.”

“Dobro.” Mat se usiljeno osmehnu. “Biće mi to prvo bolovanje u poslednje tri godine. Redak slučaj.”

Otišao je u dnevnu sobu. Podigao je slušalicu, otkucao je niz cifara i čekao da zvono probudi usnule. Kodijeva žena ga je uputila na prijemno u Kamberlendu. Otkucao je drugi broj i potražio Kodija. Započeo je priču posle kraćeg čekanja.

Prekinuo je vezu i viknuo Benu u kuhinji: “Džimi stiže za jedan sat.”

“Dobro”, reče Ben. “Idem gore.”

“Ništa ne diraj.”

“Neću.”

Stigao je do odmorišta na drugom spratu kad je čuo kako Met govori s Parkinsom Gilespijem. Odgovarao je na pitanja. Reči postadoše nerazgovetni žamor kad je krenuo niz hodnik.

Preplavilo ga je sećanje na poluzaboravljeni, poluizmaštani užas, dok je oklevao na vratima gostinske sobe. Unutrašnjim okom je video samog sebe. Otvorio je vrata i ušao u sobu. Iz dečje perspektive se činila velikom. Telo je ležalo, onako kako su ga ostavili. Leva ruka je visila do poda, levi obraz je pritiskao jastučnicu, na kojoj su se još videle linije iz ormana. Oči su se najedanput otvorile, pune tupog, životinjskog likovanja. Vrata su se s treskom zatvorila. Leva ruka se podiže. Zgrčila se u kandžu, a usne izvitoperile u vučji osmeh. Video je čudesno duge i oštre očnjake...

Zakoračio je napred i gurnuo vrata nervoznim prstima. Donje šarke su blago zaškripale.

Telo je ležalo u položaju u kom su ga ostavili. Leva ruka je pala, levi obraz je bio prislonjen uz jastučnicu...

“Parkins dolazi”, reče Met iz hodnika iza njegovih leđa. Ben je na jedvite jade ugušio krik.

5

Pisac je razmišljao o svrsishodnosti fraze: Pusti mašineriju u pogon. Sve je podsećalo na mašinu, na jedan od komplikovanih nemačkih satnih mehanizama od opruga i poluga za pokretanje figura koje izvode složeni ples.

Parkins Gilespi je stigao prvi. Nosio je zelenu kravatu s upadljivom štipaljkom. Još je imao krmelje u očima. Rekao im je da je obavestio oblasnog medicinskog veštaka.

“Kurvin sin nas neće udostojiti svog prisustva”, reče Parkins. Gurnuo je “pal mal” na kraj usana, “ali će poslati zamenika i još jednog čoveka da ga slikaju. Da li ste dirali leš?”

“Ruka mu je pala s kreveta”, reče Ben. “Pokušao sam da je vratim, ali nije htela da ostane na mestu.”

Pozornik ga je ćutke osmotrio od glave do pete. Ben pomisli na grozni zvuk kuckanja prstiju po drvenom drvenom podu Metove gostinske sobe. Osetio je zametak nervoznog smeha u stomaku. Progutao je vazduh, da bi ga tamo zadržao.

Met je išao prvi uza stepenice. Parkins je nekoliko puta obišao telo. “Znate, da li ste sigurni da je mrtav?”, pitao je. “Da li ste pokušali da ga probudite?”

Nedugo potom je stigao i Džejms Kodi, sa prijemnog u Kamberlendu. Izmenjali su pozdrave (“Drago mi je da te vidim”, reče Parkins Gilespi i zapali novu cigaretu), nakon čega ih je Met poveo uza stepenice. Ispratićemo ga na hvale vredan način, ako budemo dobro svirali instrumente, pomisli Ben. Jezivi smeh mu se peo uz grlo.

Kodi skide čaršav. Mrštio se, posmatrajući telo. Met Berk se oglasio. Iznenadio je Bena svojom pribranošću: “Njegovo stanje me podseća na ono što si rekao o Glikovom dečaku, Džimi.”

“To je bio poverljiv razgovor, gospodine Berk”, napomenu Džimi Kodi. “Ako bi roditelji Denija Glika saznali nešto o tome, mogli bi da me tuže.”

“Da li bi te dobili na sudu?”

“Ne, verovatno ne bi”, reče Džimi i uzdahnu.

“Kakva je to priča o Glikovom dečaku?”, pitao je namrgođeni Parkins.

“Ništa bitno”, reče Džimi. “Ne vidim nikakvu vezu s ovim slučajem.” Upotrebio je stetoskop. Promrmljao je nešto sebi u bradu, podigao mrtvačev kapak i upravio svetlost u staklastu zenicu.

Ben vide kako se zenica sužava. Ote mu se glasno: “Hriste!”

“Zanimljiv refleks, zar ne?”, reče Džimi. Pustio je kapak. Zatvorio se groteskno sporo. Izgledalo je da im leš namiguje. “Dejvid Prajn i Džons Hopkins izveštavaju o sužavanju zenice kod nekih leševe i devet sati nakon smrti.”

“Govori kao naučnik”, progunđa Met. “U školi je stalno dobijao trojke iz pismenih zadataka.”

“Nisi voleo da čitaš o seciranju leševa, staro gunđalo”, reče Džimi odsutnim glasom i izvadi mali čekić. Baš lepo, pomisli Ben. Pazi na ponašanje u bolesničkoj sobi čak i kad je pacijent, kako Parkins kaže, leš. Mračni smeh ožive u njegovom stomaku.

“Da li je mrtav?”, pitao je Parkins i otresao pepeo u praznu vazu za cveće. Met se trgnu.

“O, da”, mrtav je”, oglasi se Džimi. Ustao je, svukao čaršav s Rajersonovih nogu i udario po desnom kolenu. Nožni prsti ostadoše nepomični. Ben opazi da Majk Rajerson ima žuti prsten žuljeva na dnu stopala, na vrhu pete i na gornjem delu stopala. Setio se pesme Volasa Stivensa o mrtvoj ženi. “Nek ovo bude poslednja scena”, pogrešno je recitovao. “Jedini car je car sladoleda.”

Met ga je oštro pogledao, na trenutak je izgledalo da učiteljeva samokontrola popušta.

“Šta je to?”, pitao je Parkins.

“Pesma”, reče Met. “To je pesma o smrti.”

“Meni zvuči više kao reklama za sladoled”, reče Parkins i otrese pepeo u vazu.

6

“Da li me je neko predstavio?”, pitao je Džimi, posmatrajući Bena.

“Jeste, ali na brzinu”, reče Met. “Džimi Kodi, lokalnividar. Ben Mirs, lokalno piskaralo. I obrnuto.”

“Uvek je ovako pametan”, reče Džimi. “Zahvaljujući tome se obogatio.”

Rukovali su se preko leša.

“Pomozite mi da ga prevrnem, gospodine Mirse.”

Ben mu je, pomalo smeteno, pomogao da ga okrene na stomak. Koža je bila neprirodno sveža i gipka, još se nije ohladila. Džimi je posmatrao leđa preminulog. Povukao je bokserice preko butina. “Zašto ste to učinili?”, reče Parkins.

“Pokušavam da odredim vreme smrti pomoću bledila kože”, reče Džimi. “Krv se kreće ka najnižem nivou, kad srce prestane da pumpa, baš kao svaka druga tečnost.”

“Da, nešto kao ona Drano reklama. To je posao patologa, zarne?

“Dobro znate da će on poslati Norberta”, reče Džimi. “Brent Norbert nikad nije imao ništa protiv male pomoći svojih prijatelja.”

“Norbert ne bi bio u stanju da pronađe sopstveno dupe obema rukama i baterijskom lampom”, reče Parkins i izbaci cigaretu kroz otvoreni prozor. “Mreža za komarce ti je pala s prozora, Mete. Video sam je dole na travnjaku kad sam se dovezao.”

“Zaista?”, pitao je Met, pažljivo kontrolisanim glasom.

“Jašta je.”

Kodi izvadi termometar iz torbe. Gurnuo ga je u Rajersonov anus. Postavio je sat na čisti čaršav. Zablistao je na snažnom suncu. Bilo je četvrt do sedam.

“Idem dole”, reče Met, blago prigušenim glasom.

“I ostali bi mogli da mu se pridruže”, reče Džimi. “Ja ću se još malo zadržati. Hoćeš li da pristaviš kafu, gospodine Berk?”

“Naravno.”

Svi su izašli iz gostinske sobe. Ben zatvori vrata za sobom. Doveka će se sećati onog što je video kad je bacio pogled iza sebe: sjajna, suncem okupana soba, čisti prevrnuti čaršav, zlatni ručni sat koji baca svetle pruge po tapetama i Kodi, sa ćubom vatreno crvene kose, sedi pored tela kao lik na bakrorezu.

Met je sipao kafu kad se Brenton Norbert, pomoćnik medicinskog veštaka, dovezao u starom, sivom “dodžu”. Stigao je u pratnji čoveka s kamerom.

“Gde je?”, pitao je Norbert.

Gilespi pokaza palcem prema stepenicama. “Džim Kodi je gore.”

“Dobro je”, odvrati Norbert. “Momak je zasigurno veoma nervozan.” Pošao je uza stepenice, praćen fotografom.

Parking Gilespi nasu krem u kafu. Prestao je tek kad se prelila u tacnu. Isprobao je palcem, obrisao je prst o pantalone, upalio “pal mal” i rekao: “Otkud vi ovde, gospodine Mirse?”

Ben i Met izvedoše dogovorenu predstavu sa igranjem i pevanjem. Nisu izrekli nijednu laž, ali su prećutali sve što bi moglo ukazati na zaveru. Prećutali su dovoljno da se Ben s nelagodnošću zapita da li ispituje učiteljevu bezazlenu, šašavu ideju ili čačka po nečem mnogo ozbiljnijim i mračnijim. Setio se da mu je Met rekao da ga je zvao zato što je bio jedina osoba u Salemovu sposobna da razume takvu priču. Kakve god bile mane Meta Berka, pomisli Ben, nemogućnost da proniče u ličnosti nije jedna od njih. To ga je duboko uznemirilo.

7

Do pola deset je sve bilo gotovo.

Pogrebna kola Karla Formana pokupila su telo Majka Rajersona. Vest o njegovoj smrti se odvezla s njim i prešla u vlasništvo grada. Džimi Kodi se vratio u svoju kancelariju; Norbert i fotograf su otišli u Portland da razgovaraju s oblasnim medicinskim veštakom.

Parkins Gilespi je stajao na tremu i posmatrao pogrebna kola, koja su lagano odmicala drumom. Opušak cigarete mu se zalepio između usana. “Majk ga je vozio toliko puta, kladim se da mu nije bilo ni na kraj pameti da će se uskoro i sam voziti pozadi.” Obratio se Benu. “Nadam se da ne planirate da skoro napustite Salemovo? Voleo bih da svedočite pred istražnom porotom, ako vam to ne smeta.”

“Ne, ne razmišljam o odlasku.”

Pozornik ga odmeri bledoplavim očima. “Proverio sam vas uz pomoć federalaca i odeljenja za istraživanje i prikupljanje podataka Državne policije Mejna u Avgustf, rekao je. “Čisti ste.”

“Baš lepo”, reče Ben, ravnim glasom.

“Čujem da se viđate s curom Bila Nortona.”

“Kriv sam”, reče Ben.

“To je fina devojka”, reče Parkins, bez osmeha. Pogrebna kola su se izgubila iz vida; čak se i zuj motora sveo na brujanje. I ono je ubrzo utihnuo. “Pretpostavljam da se ovih dana ne viđa često s Flojdom Tibitsom.”

“Zar nemaš posla oko papirologije, Park?”, umešao se Met.

Pozornik je uzdahnuo i odbacio opušak. “Naravski da imam. Duplikati, triplikati. Ne buši, heftaj i ne savijaj. Ovaj posao, poslednjih nedelja donosi više nevolja od nezasite, napaljene, bolesne kučke. Možda je ta Marstenova kuća stvarno ukleta.”

Ben i Met zadržaše pokeraške izraze lica.

“Pa, odoh ja.” Pritegao je pantalone i krenuo ka svom automobilu. Obratio im se, kad je otvorio vrata. “Vas dvojica ništa ne prećutkujete, zar ne?”

“Parkinse”, reče Met, “nema šta da se prećuti. Umro je.”

Još neko vreme ih je posmatrao. Blede oči behu oštre i svetlucave ispod zakrivljenih obrva. Uzdahnuo je. “Pretpostavljam da je tako”, rekao je. “Moram priznati da je sve prokleto čudno. Pas, Glikov mališan, zatim njegov stariji brat, a sad i Majk. Dovoljno događaja za čitavu godinu, kad je ova palanka u pitanju. Moja pokojna baba je govorila da stvari dolaze u trojkama, ne u četvorkama.

Ušao je u auto i upalio motor. Krenuo je u rikverc, prilaznim putem. Uskoro je nestao iza brda. Pozdravio ih je kratkim pritiskom na sirenu.

Met ispusti duboki uzdah. “Gotovo je.”

“Jeste”, reče Ben. “I ja sam gotov. A ti?”

“Isto tako. Osećam se... baš otkačeno. Poznata ti je ta reč. Deca je često koriste.”

“Jeste.”

“Imaju još jedan izraz: urađeni. Osećam se kao posle tripa na esidu ili spidu, kad je biti normalan ludo.” Prešao je rukom preko lica. “Bože, sigurno misliš da sam lud. Na dnevnom svetlu sve zvuči kao buncanje ludaka, zar ne?”

“Da i ne”, reče Ben. Oklevajući je spustio ruku na Metovo rame. “Znaš, Gilespi ima pravo. Nešto se dešava. Svakog časa sam sve sigurniji da su neobični događaji povezani s Marstenovom kućom. Njeni stanovnici su jedine pridošlice, osim mene, naravno. Ja znam da ništa nisam učinio. Da li si i dalje raspoložen za noćnu posetu tom mestu, za gest starinske dobrodošlice?”

“Kako hoćeš.”

“Hoću. Dobro se naspavaj. Dogovoriću se sa Suzi. Večeras ćemo te pokupiti.”

“Važi.” Zastao je. “Ima još nešto. Muči me, sve otkad si spomenuo autopsiju.”

“Štajeto?”

“Smeh koji sam čuo – ili mislim da sam ga čuo -bio je dečji smeh. Užasan i bezdušan, ali ipak dečji. Znaš Majkovu priču, zar to ne upućuje na Denija Glika?”

“Da, naravno.”

“Poznaješ li pojedinosti procedure balsamovanja?”

“Ne baš. Iz leša se vadi krv, da bi se zamenila nekom tečnošću. Koristili su formaldehid, ali sam siguran da danas raspolažu sofisticiranijim metodama. Leš se secira.”

“Da li je sve to urađeno Deniju?”, reče Met posmatrajući ga. “Koliko dobro znaš Karla Formana. Možeš li da ga pitaš u poverenju?

“Da, mislim da ću naći načina.”

“Učini to, kako god znaš.”

“Hoću.”

Još neko vreme su posmatrali jedan drugog. Izmenjali su prijateljske ali neodređene poglede. Met je bio nervozan kao svaka razumna osoba primorana da govori nerazumne stvari. Bena je mučila neka vrsta teško objašnjivog straha od sila koje nije mogao razumeti, u dovoljnoj meri da ih objasni.

8

Eva je peglala i gledala Telefonom do para kad je ušao. Glavni dobitak je dostigao četrdeset pet dolara. Voditeljka je izvlačila telefonske brojeve iz velikog staklenog bubnja. “Čula sam”, rekla je, kad je otvorio frižider i uzeo “kokakolu”. “Strašno. Siroti Majk.”

“Grozan događaj.” Posegao je u džep na košulji i izvadio raspeće na tankom lančiću.

“Znaju li od...”

“Ovo nije trenutak”, reče Ben. “Veoma sam umoran, gospođo Miler. Mislim da ću malo odspavati.”

“Samo se vi odmorite. Vaša soba u potkrovlju zna biti vrela, usred dana čak i u ovo doba godine. Uzmite onu u prizemlju, ako želite. Promenila sam posteljinu.”

“Zahvaljujem, ali neću menjati sobu, sad kad sam naučio kako daske škripe na spratu.”

“Znam, ljudi se brzo naviknu na svoj prostor”, rekla je suvoparnim tonom. “Zašto je, za ime sveta, gospodin Berk hteo Ralfovo raspeće?”

Ben zastade nadomak stepenica. “Verovatno je mislio da je Majk Rajerson katolik.”

Eva stavi novu košulju na kraj daske za peglanje. “Morao je znati da nije. Predavao mu je u srednjoj. Znao je da su njegovi roditelji luterani.”

Ben nije imao odgovor na to. Popeo se uza stepenice. Skinuo je odeću i legao u krevet. Ubrzo je utonuo u nemiran san bez snova.

9

Probudio se u četiri i petnaest. Kupao se u znoju. Strgao je gornji deo čaršava. Misli su mu se razbistrile. Događaji od ranog jutra su sad izgledali daleki i nejasni, a maštarije Meta Berka manje onespokojavajuće. Večeras će pokušati da ga odobrovolji i natera da ih zaboravi.

10

Odlučio je da zove Suzan iz poslastičarnice. Reći će joj da se tamo nađu. Prošetaće do parka. Upoznaće je s onim što se dogodilo. Neće ništa preskočiti. Reći će mu šta misli, na putu do Meta. U Metovoj kući će saslušati domaćinovu priču, što će joj omogućiti da donese svoj sud. Zatim će posetiti Marstenovu kuću. Poslednja pomisao izazva treptaj straha u grudima.

Bio je tako zauzet sopstvenim mislima, da nije primetio da neko sedi u njegovom autu, sve dok se vrata nisu otvorila, a krupna prilika izletela napolje. Bio je toliko zatečen, da je nakratko izgubio kontrolu nad telom. Prestravio se, ugledavši nešto što je ličilo na oživljeno strašilo. Zraci popodnevnog sunca osvedeli su neobičnu priliku. Video je i najsitniji detalj: stari “fedora” šešir navučen do ušiju; široke naočari za sunce; stari kaput s podignutom kragnom; teške, industrijske, zelene, gumene rukavice.

“Ko...”, bilo je sve što je Ben stigao da kaže.

Prilika mu se približila. Stiskala je pesnice. Ben prepoznade prodorni miris, kao vonj naftalina. Čuo je ubrzano disanje.

“Ti si kurvin sin koji je ukrao moju devojku”, reče Flojd Tibits, škripavim glasom. “Ubiću te.”

Flojd Tibits je navalio, dok je Ben pokušavao da propusti sve te podatke preko razvodne centrale.

Deveto poglavlje
Suzan (II)

1

Suzan se, nešto posle tri po podne, vratila kući iz Portlanda.

Ušla je u kuću s tri pune smeđe kese iz robne kuće. Prodalaje dve slike za nešto više od osamdeset dolara. Dozvolila je sebi mali odušak u vidu kupovine. Kupila je dve nove haljine i džemper.

“Suzi?” zvala je majka. “Da li si to ti?”

“Došla sam. Kupila...”

“Dođi ovamo, Suzi. Hoću da razgovaram s tobom.”

Smesta je prepoznala ton, iako ga, u ovom obliku, nije čula još od srednjoškolskih dana, kad su svađe o visini suknje i momcima bile deo svakodnevice.

Spustila je kese i ušla u dnevnu sobu. Majka je bila sve hladnija prema Benu Mirsu. Suzana je pretpostavila da će čuti njenu poslednju reč.

Majka je sedela u stolici za ljuljanje, pokraj panoramskog prozora. Plela je. Televizor je bio isključen. To nije nagoveštavalo ništa dobro.

“Pretpostavljam da nisi čula najnovije vesti”, reče gospođa Norton. Igle za pletenje su brzo letele, upredajući zelenu vunicu u uredne redove. Neko će dobiti zimski šal. “Otišla si rano jutros.”

“Najnovije vesti?”

“Majk Rajerson je juče uveče umro u domu Metjua Berka. Šta misliš ko se prvi našao pored samrtnog odra? Niko drugi do tvoj prijatelj pisac, gospodin Mirs!”

“Majk... Ben... šta?”

Gospođa Norton se tužno osmehnu. “Mejbel me je pozvala jutros oko deset. Prenela mi je da je gospodin Berk rekao da se prošle noći sreo s Majkom u taverni Delberta Markija – iako mi nije jasno šta je učitelj tražio u baru – i da ga je odveo kući, zato što Majk nije izgledao dobro. Umro je tokom noći. Niko ne zna šta je gospodin Mirs tamo tražio!”

“Poznaju se”, reče Suzan odsutnim tonom. “U stvari, Ben kaže da se veoma dobro slažu... šta se desilo Majku, mama?”

Gospođa Norton nije htela da skrene s teme. “Neki ljudi smatraju da je život u Salemovu postao previše uzbudljiv otkako se gospodin Ben Mirs pojavio. Misle da je postao nepodnošljivo uzbudljiv.”

“To su gluposti!”, gnevno odvrati Suzan. “Reci mi šta je bilo s...”

“To se još ne zna”, reče gospođa Norton. Okrenula je klupče vunice da bi olabavila nit. “Neki kažu da se razboleo od onog što je ubilo Glikovog dečaka.”

“Ako je to tačno, zašto se niko drugi nije zarazio? Šta je s njegovim roditeljima?”

“Neki mladi ljudi misle da sve znaju”, napomenu gospođa Norton. Igle su letele gore-dole.

Suzan ustade. “Mislim da ću otići do centra, da vidim...”

“Ne žuri, molim te. Imam još nešto da ti kažem.”

Suzan ponovo sede dole. Zadržala je neutralan izraz lica. “Mladi ljudi ponekad ne znaju sve što bi trebalo”, reče En Norton. Govorila je s lažnim razumevanjem i toplinom. Suzan smesta podiže gard.

“Šta na primer, mama?”

“Pa, izgleda da je Ben Mirs pre nekoliko godina doživeo saobraćajnu nesreću. To se desilo odmah po objavljivanju druge knjige. Vozio je motocikl. Pijan. Njegova žena je poginula.”

Suzan ustade. “Ne želim da slušam o tome.”

“Pričam ti za tvoje dobro”, mirno nastavi gospođa Norton.

“Od kog si to čula?”, pitala je Suzan. Nije osećala ništa od starog vrelog i nemoćnog besa, ili nagona da jurne uza stepenice, daleko od majčinog mirnog, sveznajućeg glasa i brizne u plač. Osećala se hladno i daleko, kao da lebdi u prostoru. “Od Mejbel Verc, zar ne?”

“To nije važno. Govorim istinu.”

“I te kako je važno. Pobedili smo u Vijetnamu, a Isus Hrist, svakog dana, tačno u podne, prozuji kroz centar grada u kolicima.”

“Mejbel se učinio poznatim”, reče En Norton, “pa je krenula da lista stare novine, kutiju po kutiju...”

“Hoćeš reći, tabloide pune skandala? One specijalizovane za astrologiju, slike saobraćajnih nesreća i sisate starlete? To je zbilja pouzdan izvor.” Oporo se nasmejala.

“Nema potrebe za ružnim rečima. Priča je bila tamo, crno na belo. Žena – njegova žena, ako je zaista to bila -vozila se na zadnjem sedištu. Okliznuo se i udario u kamion za selidbu. U članku piše da je na licu mesta testiran na prisustvo alkohola. Na... licu... mesta.” Naglasila je poslednje tri reči udarajući iglama za pletenje o naslone stolice za ljuljanje.

“A zašto nije u zatvoru, ako je kriv?”

“Te poznate face znaju uticajne ljude”, rekla je s hladnom sigurnošću. “Postoje načini da se izvučeš iz svake situacije, ako si dovoljno bogat. Vidi iz kakvih nevolja su se izvukli Kenedijevi.”

“Da li je izveden pred sud?”

Rekla sam ti da je morao da...”

“Rekla si majko, ali da li je bio pijan?”

“Rekla sam ti da je bio pijan!” Crvene mrlje joj izbiše po obrazima. “Ne teraju te da duvaš u alkometar ako si trezan! Njegova žena je poginula! Baš kao u slučaju s Čapakvidikom [27] ! Baš tako!”

“Preseliću se u grad”, tiho prozbori Suzan. “Spremala sam se da ti kažem. Trebalo je da se još odavno iselim, mamice. Tako je bolje za sve nas. Razgovarala sam s Babs Grifin. Kaže da postoji lep četvorosobni stan na Sisters lejnu...”

“O, devojka se uvredila!” gospođa Norton je razgovarala sa zamišljenim sagovornikom. “Neko je pokvario divnu sliku o gospodinu Benu glavonji Mirsu. Toliko se naljutila da je spremna da pljuje.” Ova priča je pre nekoliko godina bila izuzetno delotvorna.

“Šta ti je, mamice?”, pitala je Suzan očajničkim glasom. “Nikada nisi... padala ovako nisko...”

En Norton trznu glavom uvis. Ustala je. Pribor za pletenje skliznu s krila. Uhvatila je ćerku za ramena. Dobro je prodrmala.

“Slišaj ti mene! Neću dopustiti da jurcaš okolo kao obična fuksa, sa nekom sekapersom od mladića koji ti puni glavu budalaštinama. Čuješ lime?”

Suzan je ošamarila.

En Norton zažmuri. Zaprepašćeno je otvorila oči. Na trenutak su ukrstile poglede. Bile su šokirane. Slabašni krik zape u Suzaninom grlu.

“Idem na sprat”, rekla je. “Iseliću se najkasnije do utorka.”

“Flojd je svraćao”, reče gospođa Norton, još ukočena od šamara. Otisci kćerkinih prstiju na obrazu su podsećali na znakove uzvika.

“Završila sam s Flojdom”, reče Suzan ravnim glasom. “Nauči da živiš s tim. Ispričaj svojoj divnoj prijateljici Mejbel sve o tome. Dohvati se telefona. Ne znam šta čekaš? Možda ćeš tako lakše poverovati u to.”

“Flojd te voli, Suzan. Ovo će ga... uništiti. Muka ga je naterala da mi otvori dušu. Sve mi je ispričao.” Oči su joj blistale. “Na kraju se slomio i zaplakao kao beba.”

Suzana pomisli da to uopšte ne liči na Flojda. Pitala se da li majka izmišlja. Iz njenih očiju je pročitala da govori istinu.

“Zar mi preporučuješ takvog čoveka, mama? Cmizdravca? Da li si ponesena idejom o plavokosoj unučadi? Pretpostavljam da ti priređujem mnogo nevolja. Nećeš se smiriti dok se ne udam i ne skrasim pored valjanog muškarca s kojim ćeš se ponositi. Očekuješ da ću sviti gnezdo s tipom koji će me napumpati i očas posla preobraziti u matronu. To je tvoja vizija moje budućnosti, zar ne? Dobro, a šta ćemo s mojim željama?”

“Suzan, ti ne znaš šta hoćeš.”

Izgovorila je to s nepokolebljivom ubeđenošću. Suzan se na trenutak našla u iskušenju da joj poveruje. Pred očima joj zatitra slika nje i njene majke. Stajale su na istim mestima kao u stvarnom svetu. Majka je bila pored stolice za ljuljanje, a ona pored vrata. Spajala ih je zelena vunena nit, kanap koji se istanjio i oslabio od bezbrojnih, snažnih potezanja. Slika se preobrazila. Videla je njenu majku s pecaroškim šeširom, s trakom na kojoj je bilo mnogo različitih muva. Očajnički je pokušavala da iz vode izvadi veliku pastrmku s žutom haljinicom. Pokušala je da je izvadi po poslednji put i stavi u pletenu korpu za ulov. Ali, zbog čega? Da bi je preparirala? Da bi je pojela?

“Grešiš, majko. Tačno znam šta hoću. Hoću Bena Mirsa.”

Okrenula se i pošla uza stepenice.

Majka potrča za njom i vrisnu: “Ne možeš da se iseliš! Nemaš para!

“Duguju mi sto dolara. Uštedela sam još trista”, pribrano odvrati Suzana. “Dobiću posao u Spenseru. Gospodin Labri mi ga je ponudio nekoliko puta.”

“Taj samo viri ispod haljine”, reče gospođa Norton. Glas joj se spustio za oktavu niže. Bes je uglavnom napustio. Bila je malčice uplašena.

“Nek gleda”, reče Suzan. “Nosiću duge gaćice.”

“Dušo, nemoj da se ljutiš.” Popela se uz dva stepenika. “Želim samo najbolje za...”

“Poštedi me, majko. Žao mi je što sam te ošamarila. Užasno sam se ponela. Volim te. Odlučila sam da se iselim. Zakasnila sam s tom odlukom. Potrudi se da shvatiš.”

“Razmisli još jednom”, reče gospođa Norton. Zvučala je tužno i uplašeno. “Još mislim da sam imala pravo. Taj Ben Mirs je obična vrdalama, videla sam ljude njegovog kova. Njega zanima samo...”

“Ne. Dosta je bilo.”

Okrenula joj je leđa.

Majka se pope još jedan stepenik i povika za njom: “Flojd je odavde otišao u užasnom stanju. On...”

Suzan zatvori vrata za sobom, tako da nije čula poslednje reči. Ležala je na postelji, donedavno ukrašenoj plišanim igračkama i pudlom s radijom u stomaku. Gledala je u zid, pokušavajući da se oslobodi svih misli. Na zidu je imala nekoliko postera Sijera kluba. Ne tako davno je spavala okružena posterima iz Rolingstouna, Krima i Kroudedija, slikama njenih idola – Džima Morisona, Džona Lenona, Dejva van Ronka i Čaka Berija. Sećanja na te dane su joj opsedale um kao mutne, zabrinjavajuće slike.

Zamišljala je masne novinske naslove, odštampane na jeftinom papiru. RAZUZDANI MLADI PISAC I NJEGOVA MLADA SUPRUGA DOŽIVELI “SUMNJIVU” NESREĆU MOTOCIKLOM, SA SMRTNIM ISHODOM. Tekst ispisan sitnim slovima je vrveo od zlobnih naznaka. Verovatno ga je pratila fotografija, delo lokalnog reportera, i suviše krvava za gradske novine, ali sasvim dobra za Mejbel i njoj slične.

Najgore od svega je što je majci uspelo da joj usadi zrnce sumnje. Glupačo. Misliš da je pre dolaska u Salemovo sedeo u zamrzivaču? Da je isporučen u vakumiranom pakovanju, kao čaše za piće po drumskim svratištima? Glupačo. Seme sumnje je ipak posejano. Zbog njega je osećala nešto više od adolescentskog gneva prema majci, nešto mračno, na granici mržnje.

Potisnula je ružne misli. Odbacila ih je, umesto da ih gurne dublje u sebe. Prebacila je ruku preko lica i utonula u nestalni dremež, prekinut oštrom zvonjavom telefona u prizemlju i majčinim piskavim glasom: “Suzan! Za tebe je!”

Sišla je u prizemlje. Bilo je pola šest. Sunce je klizilo ka zapadu. Gospođa Norton je spremala večeru, u kuhinji. Otac se još nije vratio kući.

“Halo?”

“Suzan?” Bio je to poznat, ali neidentifikovan glas.

“Da, ko je to?”

“Eva Miler, Suzan. Imam loše vesti.”

“Da li se nešto desilo Benu?” Nestalo je sve gorčine iz njenih usta. Uhvatila se za grlo. Gospođa Norton je izašla iz kuhinje. Posmatrala je kćer s varjačom u ruci.

“Znaš, došlo je do tuče. Flojd Tibits je došao ovamo...”

“Flojd!”

Gospođa Norton se trže zbog kćerkinog tona.

“...objasnila sam mu da gospodin Mirs spava. Rekao je da je to u redu, krajnje ljubaznim tonom, kakvim se uvek koristio. Svejedno sam se uznemirila. Nosio je čudnu odeću. Pitala sam ga da li je sve u redu. Nosio je staromodni kaput i neobični šešir. Nije vadio ruke iz džepova. Odlučila sam da ne govorim ništa gospodinu Mirsu kad se probudi. I bez toga se dovoljno potresao...”

“Šta se desilo?” Suzan je gotovo vrištala.

“Flojd ga je pretukao”, reče Eva tužnim glasom. “Napao ga je na parkiralištu ispred pansiona. Šeldon Korson i Ed Krejg su izleteli napolje. Skinuli su ga s Bena.”

“Šta je s Benom. Da li je s njim sve u redu?”

“Mislim da nije.”

“Šta mu je?” Grčevito je stiskala slušalicu.

“Flojd ga je poslednjim udarcem bacio preko onih malih stranih kola. Udario je glavom u njih. Karl Forman ga je odvezao na prijemno u Kamberlendskoj bolnici. Izgubio je svest. To je sve što znam. Ako...”

Prekinula je vezu, otrčala do ormana i skinula kaput s vešalice.

“Suzan, šta je bilo?”

“Tvoj fini dečko, Flojd Tibits”, reče Suzan. Nije ni znala da je počela da plače. “Otpremio je Bena u bolnicu.”

Istrčala je iz kuće, ne čekajući odgovor.

2

U šest i petnaest je stigla u bolnicu. Sela je u neudobnu plastičnu stolicu na rasklapanje. Tupo je zurila u primerak Uredno vođenog domaćinstva. Sama sam, pomislila je. Bilo joj je jako neugodno. Htela je da pozove Meta Berka. Odustala je od tog nauma. Plašila se da će doktor naići dok telefonira.

Kazaljke su prepuzale deset minuta na časovniku u čekaonici. U sedam i deset se na vratima pojavio doktor, s gomilom papira u rukama. Rekao je: “Gospođa Norton?”

“Ja sam. Da li je Ben dobro?”

“Na to pitanja vam sad ne mogu odgovoriti.” Video je zebnju na njenom licu i dodao: “Čini se da jeste. Ipak ćemo ga zadržati još nekoliko dana. Ima mali prelom, nekoliko modrica, kontuzija i veliku modricu na oku.”

“Mogu li da ga vidim?”

“Ne. Večeras nikako. Dobio je sredstva za umirenje.”

“Samo minut? Molim vas? Jedan minut?”

Uzdahnuo je. “Pogledajte ga, ako želite. Verovatno spava. Nemojte govoriti ako vam se ne obrati.”

Odveo je do trećeg sprata, do sobe na kraju hodnika, koji je zaudarao na lekove. Muškarac na susednom krevetu je čitao časopis. Nezainteresovano ih je osmotrio.

Ben je ležao zatvorenih očiju, s čaršavom do brade, bled i nepomičan. Suzan u jednom strašnom trenutku pomisli da je mrtav, da je preminuo dok je ona razgovarala s doktorom u prizemlju. Preplavio je snažni, omamljujući talas olakšanja, kad je opazila lagano, ravnomerno dizanje i spuštanje njegovih grudi. Gutala ga je očima, previđajući ozlede. Njena mati ga je nazvala sekapersom. Sad je videla zašto je stekla takav utisak. Imao je snažne, ali senzibilne crte lica (poželela je neku bolju reč od “senzibilnih”; to je reč koju koristite da opišete lokalnog bibliotekara koji u slobodno vreme piše srceparajuće spenserijanske sonete o zelenkadama; ali druge reči jednostavno nisu odgovarale). Samo je njegova kosa delovala snažno, u tradicionalnom smislu te reči. Činilo joj se da onako crna i bujna, lebdi iznad njegovog lica. Beli zavoj oko leve slepoočnice je predstavljao oštar, neprijatan kontrast.

Volim ga, pomislila je. Oporavi se, Bene. Oporavi se i dovrši knjigu, pa ćemo zajedno napustili Salemovo, ako me želiš. Ova palanka loše utiče na nas.

“Mislim da je najbolje da odete”, reče doktor. “Možda sutra...”

Ben se promeškolji i ispusti prigušen zvuk iz grla. Polako je podigao kapke. Zatvorio ih je i ponovo otvorio. Oči su mu potamnele od sredstava za umirenje, ali se ona ogledala u njima. Uhvatio je za ruku. Suze joj grunuše na oči. Osmehnuo se, stisnuvši je za ruku.

Nadvila se nad njim, kad je opazila da pomera usne.

“Izgleda da u ovom gradu ima pravih ubica?”

“Bene, žao mi je.”

“Mislim da sam mu izbio dva zuba, pre nego što me je patosirao”, prošapta Ben. “Nije loše za pisca.”

“Bene...”

“Mislim da je to dovoljno, gospodine Mirse”, reče doktor. “Pustite modelarski lepak da uhvati.”

Ben molećivo pogleda doktora. “Samo malo.”

Ovaj prevrnu očima. “To je i ona rekla.”

Benovi kapci padoše. Jedva ih je podigao. Promrmljao je nešto nerazumljivo.

Suzan se nagla bliže. “Šta je, dragi?”

“Da li se smrklo?”

“Jeste.”

“Hoću da odeš do...”

“Meta?”

Klimnuo je. “Reci mu... da ga molim da ti sve kaže. Pitaj ga da li... zna oca Kalahana. On će razumeti.”

“Dobro”, reče Suzan. “Preneću mu poruku. Spavaj. Lepo spavaj, Bene.”

“Važi. Volim te.” Dva put je nešto promrmljao pre nego što je zatvorio oči. Dah mu se produbio.

“Šta je rekao?”, pitao je doktor.

Suzan se namrštila. “Zvučalo je kao ’Zaključaj prozore’”, odgovorila je.

3

Zatekla je Evu Miler i Vizela Krejga u čekaonici, kad se vratila da uzme kaput. Eva je nosila stari, topli kaput s krznenim okovratnikom, čuvan za svečane prilike. Vizel je plivao u prevelikoj motociklističkoj jakni. Suzan se obradovala kad ih je videla.

“Kako mu je?”, pitala je Eva.

“Mislim da će se brzo oporaviti”, ponovila je doktorovu dijagnozu. Evi je vidno laknulo.

“Izuzetno mi je drago. Gospodin Mirs je mnogo fin čovek. Dosad se ništa slično nije desilo u mom pansionu. Parkins Gilespi je zatvorio Flojda u ćeliju za pijance, iako nije bio pijan. Bio je nekako... šašav i smeten.”

Suzan odmahnu glavom. “To ne liči na Flojda.”

Zavladala je neprijatna tišina.

“Ben je divan momak”, reče Vizel i potapša Suzan po ruci. “Oporaviće se on, za tili čas. Zapamti šta sam ti rekao.”

“Siguran sam da hoće”, reče Suzan i stisnu starijeg čoveka za ruku. “Evo, da li je otac Kalahan sveštenik u Svetom Andriji?”

“Jeste. Zašto?”

“O... onako. Slušajte, hvala vam što ste došli. Da li biste mogli i sutra da svratite...”

“Svratićemo”, reče Vizel. “Računajte na nas, je li tako, Evo?” Uhvatio je oko struka. Morao je dobro da se protegne, ali je uspeo u svom naumu.

“Da, doći ćemo.”

Zajedno su izašli na bolnički parking. Odvezla se nazad u Jerusalemovo.

4

Met nije odgovorio na njeno kucanje, niti je viknuo Ulazi! kao što je obično činio. Čula je teško prepoznatljivi glas, s druge strane vrata: “Ko je to?”

“Suzi Norton, gospodine Berk.”

Otvorio je vrata. Stresla se od jeze pri pogledu na njega. Izgledao je staro i istrošeno. Shvatila je da učitelj nosi veliko, pozlaćeno raspeće, oko vrata. Bilo je nečeg smešnog u toj jeftinoj i neukusnoj relikviji, prebačenoj preko flanelske košulje. Uspela je da se ne nasmeje.

“Uđi. Gde je Ben?”

Objasnila mu je šta se dogodilo. Zinuo je od čuda. “Znači da je Flojd Tibits, od svih ljudi, odlučio da igra ulogu prevarenog ljubavnika? To nije moglo da se desi u nezgodnije vreme. Majk Rajerson je kasno po podne donet iz Portlanda da bi se pripremio za pokop kod Formana. Pretpostavljam da ćemo morati da odložimo posetu Marstenovoj kući...”

“O kakvoj poseti govorite? Šta se događa, Mete?”

“Da li si raspoložena za kafu?”, pitao je odsutnim tonom.

“Nisam. Hoću da mi objasnite šta se dešava. Ben mi je rekao da znate.”

“Tako znači”, rekao je, “to nije mala stvar. Lako je njemu da kaže da ti sve ispričam. Teže je to učiniti. Potrudiću se.”

“Šta...”

Podigao je ruku. “Moram nešto da vas pitam, Suzan. Da li ste juče posetili novu radnju, s majkom?”

Suzan natušti obrve. “Jesam. Zašto pitate?”

“Šta mislite o tom mestu, i još važnije o osobi koje ga vodi?”

“Mislite na gospodina Strejkera?”

“Da.”

“Pa, prilično je šarmantan”, rekla je. “Uglađen bi bila prava reč. Pohvalio je haljinu Glenis Mejberi. Pocrvenela je kao šiparica. Pitao je gospođu Bodin zašto nosi zavoj na ruci... opekla se vrelim uljem, znate. Dao joj je recept za melem protiv opekotina. Napisao ga je na licu mesta. Kad je Mejbel ušla...” Poslednje sećanje izazva kratki smeh.

“Da?”

“Ponudio joj je stolicu”, reče Suzana. “Nije to bila obična stolica već nešto nalik prestolu, veliki, izrezbareni komad nameštaja od mahagonija. Sam je izneo iz skladišta. Osmehivao se i čavrljao s drugim damama, bez prestanka, iako je stolica imala bar sto pedeset kila. Stavio je nasred izložbenog prostora i dopratio Mejbel do nje. Uhvatio je pod ruku, znate. Kikotala se. Ko je video Mejbel kako se kikoće, taj je video sve. Poslužio nas je kafom. Bila je to veoma jaka i dobra kafa.”

“Da li vam se dopao?”, pitao je Met. Pažljivo je posmatrao.

“To znači da ovo ima veze s onim što treba da mi kažete, zar ne?”, pitala je.

“Možda.”

“U redu. Upoznaću vas s mojom, ženskom reakcijom. Jeste i nije. Pretpostavljam da me blago privlači, na izvestan, puten način. On je stariji muškarac, veoma urban, veoma šarmantan, veoma uglađen. Jasno vam je čim vidite da zna da naruči iz francuskog menija i da može da upari vino s jelom, po godini berbe i vinogorju, a ne po boji. Ovde nema takvih muškaraca. Vitak je i graciozan, kao plesač. I naravno, ima nečeg privlačnog kod muškaraca koji ćelavost ne doživljavaju kao problem.” Zarumenela se i sramežljivo osmehnula. Pitala se da li je rekla više no što je bilo neophodno.

“Ipak, rekli ste da vam se nije svideo”, podseti je Met.

Slegnula je ramenima. “To je teže objasniti. Mislim... mislim da sam osetila izvestan, potisnuti prezir, čak cinizam. Učinilo mi se da dobro igra zadatu ulogu. Igrao je vešto i bez velikog napora, kao da zna da ne mora da potegne sve adute da bi nas obmanuo. Ponašao se pomalo snishodljivo.” Delovala je nesigurno. “Ne znam zašto, ali sam pomislila da u njemu ima neke okrutnosti.”

“Da li je neko nešto kupio?”

“Nije prodao bogzna šta, ali je svaki sklopljeni posao doživeo kao lični uspeh. Mama je kupila simpatičnu policu iz Jugoslavije. Gospodin Petri je kupio slatki mali preklopni sto. To sam videla. Izgledalo je da mu novac nije u prvom planu. Zamolio nas je da kažemo prijateljima da je radnja otvorena, da što češće svraćamo i da se u radnji ne osećamo kao stranci. Ponašao se kao šarmer evropskog formata.”

“Misliš li da je šarmirao posetioce?”

“Rekla bih da je uglavnom uspeo u tome”, reče Suzan. Uporedila je majčin povoljni utisak o R. T. Strejkeru sa instinktivnom netrpeljivošću prema Benu.

“Niste videli njegovog partnera?”

“Gospodina Barloua? Nisam. Otputovao je u Njujork, nabavke radi.”

“Da li je?”, promrmlja Met, sebi u bradu. “Često razmišljam o neuhvatljivom gospodinu Barlouu.”

“Gospodine Berk, zar ne mislite da je krajnje vreme da mi objasnite o čemu se ovde radi?”

Duboko je uzdahnuo.

“Pretpostavljam da moram pokušati. Ono što ste mi upravo rekli je uznemirujuće, veoma uznemirujuće. Sve se dobro uklapa...”

“Zaista? Šta na primer?”

“Počeću od sinoćnjeg susreta sa Majkom Rajersonom u Delsovoj taverni... kao da je odonda prošlo stotinu godina.”

5

Završio je priču u osam i dvadeset. Ispili su dve šolje kafe.

”Mislim da je to sve”, reče Met. “Sad bih mogao da pređem na imitaciju Napoleona. Nakon toga ću prepričati astralne razgovore s Tuluz-Lotrekom.”

“Ne budi blesav”, rekla je. “Nešto se dešava, ali ne ono što ti misliš. Sigurna sam da ti je to jasno.”

“Bilo mi je jasno do juče uveče.”

“Ako u kući nije bilo nikog sem vas dvoje, kao što je Ben rekao, možda je Majk učinio nešto, u delirijumu.” Nastavila je, iako nije zvučala ubedljivo. “Možda si zaspao i sve sanjao. Dešava mi se da zaspim, ne znajući za to. Ponekad tako izgubim petnaest ili dvadeset minuta života.”

Rezignirano je slegnuo ramenima. “Kako da branim priču koje nijedan racionalni um ne bi prihvatio zdravo za gotovo? Čuo sam šta sam čuo. Nisam spavao. Nešto me je zabrinulo... ozbiljno me je zabrinulo. Drevni spisi kazuju da vampir ne može tek tako da uđe u kuću i posisa nečiju krv. Mora biti pozvan. Majk Rajerson je prošle večeri pozvao Denija Glika. A ja sam pozvao Majka!”

“Mete, da li ti je Ben pričao o novoj knjizi?”

Igrao se s nepripaljenom lulom. “Rekao mi je veoma malo, samo da je na izvestan način povezana s Marstenovom kućom.”

“Da li ti je rekao da je, u detinjstvu, doživeo izuzetno traumatično iskustvo u toj kući?”

Zagledao se u nju. “Unjoj? Ne.”

“Ušao je unutra da se pokazao pred drugim dečacima. Hteo je da se pridruži klubu. Inicijacija je zahtevala da uđe u Marstenovu kuću i iznese nešto napolje. Skupio je hrabrost i ušao. Nije odmah izašao, već se popeo na drugi sprat. Hteo je da vidi spavaću sobu u kojoj se Hjubi Marsten obesio. Otvorio je vrata i ugledao Hjubija kako visi sa krovne grede. Otvorio je oči. Ben se dao u beg. Sećanje na taj događaj ga je proganjalo sledećih dvadeset pet godina. Vratio se u Salemovo da pokuša da ga pisanjem izbaci iz sebe.”

“Hriste”, reče Met.

“Razvio je... određenu teoriju o Marstenovoj kući. Ona proizilazi iz njegovih iskustava i istraživanja o Hjubertu Marstenu...”

“Iz njegove povezanosti sa obožavanjem đavola?”

“Otkud to znate?”

Osmehnuo se pomalo setno. “Nisu svi tračevi u palanci za svačije uši. Postoje tajne. Neke od njih se tiču Hjubija Marstena. Tajni tračevi se razmenjuju u uskom krugu posvećenika. Samo desetak starijih meštana zna za njih. Mejbel Verc je jedna od njih. Tiču se davnašnjih događaja, Suzan. Ipak, neke priče imaju neograničen rok trajanja. Pojava je zbilja neobična. Čak ni Mejbel neće govoriti o Hjubertu Marstenu s bilo kim van pomenutog kruga. U gradu se često priča o njegovoj smrti i o ubistvu. Ako pitate za deset godina koje prethode ubistvu i samoubistvu, ako se zapitate šta su on i njegova supruga za to vreme radili u kući na brdu, naići ćete na neku vrstu neprelazne prepreke, uspostavljene po prećutnom dogovoru, nešto najsličnije tabuu, čime raspolaže zapadna civilizacija. Kružile su glasine da je Hjubert Marsten kidnapovao i žrtvovao dečicu paklenim božanstvima. Čudi me da je Ben toliko saznao. Taj deo života Hjubija i njegove supruge okružen je gotovo plemenskom tajnovitošću.”

“Nije to saznao u Salemovu.”

“Sad mi je jasno. Pretpostavljam da se njegova teorija zasniva na prilično staroj parapsihološkoj postavci – da ljudi proizvode zlo kao što proizvode šlajm ili ono crno ispod nokta i da ono ne iščezava. Po toj teoriji, Marstenova kuća je možda postala suva ćelija, baterija za čuvanje zla.”

“Da. Baš tako je objasnio.” Začuđeno ga je posmatrala.

Suvo se nasmejao. “Čitali smo iste knjige. Šta ti misliš, Suzan? Da li u tvojoj filozofiji ima mesta za nešto izvan neba i zemlje?”

“Ne”, odgovorila je, prilično ubeđeno. “Kuće su samo kuće. Zlo umire nakon izvršenja zlih dela.”

“Misliš da mi je Benova nestabilnost omogućila da ga povedem stazom ludila kojom uveliko koračam?”

“Ne, naravno da ne. Ne mislim da si lud. Ali, gospodine Berk, morate shvatiti...”

“Ćuti.”

Nagnuo se napred. Prestala je da govori i počela da osluškuje. Nije čula ništa... izuzev škripanja dasaka. Posmatrala ga je s nervoznom znatiželjom. Odmahnuo je glavom. “Šta si rekla?”

“Samo da je slučaj hteo da ovo bude pogrešno vreme za isterivanje duhova iz detinjstva. Mnogo jeftinih tračeva kruži gradom otkad je Marstenova kuća ponovo nastanjena i radnja otvorena... Kad smo već kod toga, i o Benu se svašta priča. Dobro je znano da se egzorcistički rituali ponekad izmiču kontroli i da se okreću protiv izvođača. Mislim da Ben mora da ode iz ovog grada i da bi i vama prijao odmor od njega, gospodine Berk.”

Priča o egzorcizmu podsetila je na Benov zahtev da pomene katoličkog sveštenika pred Metom. Odlučila je da to ne čini, sad kad je znala zašto je to tražio. Nije htela da doliva ulje na vatru, koja se, po njenom mišljenju već opasno razgorela. Ako je Ben ikad pita za to, reći će mu da je zaboravila.

“Znam da moja priča zvuči ludo”, reče Met. “Čak i meni tako zvuči, iako sam sinoć čuo otvaranje prozora i jezivi smeh, a jutros video mrežu za komarce pored prilaznog puta. Moram priznati da je Ben reagovao izuzetno razumno. Nadam se da će to umanjiti tvoje strahove. Predložio je da svemu pristupimo kao teoriji koja treba da bude potvrđena ili opovrgnuta...” Prekinuo je izlaganje da bi osluškivao.

Tišina se, ovaj put odužila. Progovorio je ponovo. Tiha odlučnost u njegovom glasu je još više uplašila. “Neko je na spratu.”

Osluškivala je. Nije čula ništa.

“Haluciniraš.”

“Poznajem svoju kuću”, tiho je rekao. “Neko je u gostinskoj sobi... evo, čuješ li?”

Ovaj put je čula. Bučno škripanje daske. Škripala je onako kako daske škripe po starim kućama, iz neznanog razloga. Čula je još nešto. U tom zvuku bilo je nečeg neopisivo zlokobnog.

“Idem gore”, rekao je.

“Nemoj!”

Izgovorila je to bez razmišljanja. Rekla je sebi: Ko to sedi u ćošku pored dimnjaka, verujući da je vetar pod strehama glas benši [28] ?

“Strah me je, juče uveče, sprečio da išta preduzmem. Zbog toga je jedan čovek izgubio život. Idem gore.”

“Gospodine Berk...”

Počeli su da govore prigušenim glasovima. Napetost je gmizala njenim venama. Mišići su joj se ukrutili. Možda nekog ima na spratu. Možda je gore provalnik.

“Nastavi da govoriš”, rekao je. “Pričaj i kad izađem, na bilo koju temu.”

Ustao je i krenuo prema hodniku pre nego što je stigla išta reći. Kretao se nestvarno elegantno. Osvrnuo se samo jednom, ali nije mogla pročitati njegov izraz lica. Nastavio je da se penje uza stepenice.

Bila je omamljena iznenađujućim obrtom sudbine i zapanjujućom pričom. Pre manje od dva minuta su raspravljali hladnim, poslovnim tonom, pod racionalnim električnim osvetljenjem. Sadse plašila. Pitanje je: Ako zatvorite psihijatra s čovekom koji veruje da je Napoleon, na godinu dana (ili deset, dvadeset), da li ćete na kraju dobiti dva psihologa ili dva tipa s rukama u košulji? Odgovor je: Nema dovoljno podataka.

Otvorila je usta i započela: “Ben i ja smo hteli da se u nedelju odvezemo putem broj jedan do Kamdena – znaš, to je grad u kom su snimili Gradić Pejton – ali ćemo sad morati da pričekamo. Imaju preslatku crkvicu...”

Brbljala je s lakoćom, iako je kršila ruke u krilu, tako snažno, da su joj zglobovi pobeleli. Razmišljala je bez teškoća. Priča o neumrlim krvopijama je nije impresionirala. Kičmeni stub je stvarao probleme. Najstarija mreža nerava i ganglija je prosipala talase mračne zebnje.

6

Penjanje uza stepenice je nesumnjivo i bez konkurencije bio najveći podvig u životu Meta Berka. Ništa nije moglo da se meri s njim. Izuzev jednog događaja.

Kao osmogodišnji dečak, bio je u izviđačima. Izviđačko sastajalište bilo je dva kilometra daleko od njegove kuće. Put do tamo bio je divna stvar, pogotovo kad hodaš obasjan kasnim popodnevnim suncem. Povratak kući u sumrak, praćen dugim, razigranim, zlokobnim senkama bio je nešto sasvim drugo. Ako bi sastanak bio naročito poletan i dug, morao je da se vraća kući po mraku. Sam.

Sam. Da, to je ključna reč. Najgroznija reč u engleskom jeziku. Ubistvo joj nije ni prineti. Ono je samo jadni sinonim...

Prolazio je pored srušene crkve, stare metodističke bogomolje, na suprotnom kraju zaraslog, neravnog travnjaka. Koraci su bučno odjekivali dok je prolazio pored razbijenih, slepih prozora. Zvižduk bi mu zamro na usnama. Zamišljao je unutrašnjost crkve – prevrnute klupe, trule molitvenike i trošni oltar na kom su samo miševi držali sabat. Pitao se čega još tamo ima izuzev miševa. Zamišljao je ludake i kojekakva čudovišta. Možda ga vrebaju žućkastim, reptilskim očima. Možda jedne večeri gledanje neće biti dovoljno; možda će se jedne noći ta polomljena, naherena vrata uz škripu otvoriti. Možda će te ono što tad budeš video, već na prvi pogled oterati u ludilo.

To nije mogao objasniti majci i ocu, stvorenjima dnevnog svetla. Baš kao što im nije mogao objasniti kako se rezervno ćebe pored kreveca, kad je imao tri godine, preobražavalo u koloplet zmija koje su ga vrebale nemilosrdnim očima bez kapaka. Nijedno dete nije pobedilo te strahove, pomislio je. Ne možeš pobediti strah, ako ga prethodno ne artikulišeš. Strah zapreten u malim umovima je prevelik da bi prešao kroz usni otvor. Pre ili kasnije ćeš pronaći nešto što će ti pomoći da prođeš pored pustih zborišta na putu od nasmejanog odojčeta do gunđavog senilnog starca. Prolazićeš sve do večeras. Večeras ćeš shvatiti da nijedan od starih strahova nije uništen – samo su skrajnuti u malenim, dečjim kovčezima, s divljom ružom na vrhu.

Nije upalio svetlo. Polako se peo, brojeći stepenike. Preskočio je šesti. Mnogo je škripao. Držao je raspeće znojavim, klizavim dlanom.

Stigao je do vrha i nečujno krenuo niz hodnik. Vrata na gostinskoj sobi bila su odškrinuta. Bio je siguran da ih je zatvorio. Suzana je neprekidno govorila u prizemlju.

Hodao je pažljivo da bi izbegao izdajničku škripu. Stigao je do vrata i zastao pred njima. Pomislio je da se suočava s jednim od osnovnih ljudskih strahova. Strepeo je od blago odškrinutih vrata.

Pružio je ruku. Otvorio ih je.

Majk Rajerson je ležao na krevetu.

Srebrna mesečina je ispunila sobu. Preobrazila je u snenu lagunu. Met zatrese glavom, kao da želi da sredi misli. Učinilo mu se da se vratio za jedan dan unazad, da se ponovo nalazi u prethodnoj večeri. Otići će dole i pozvati Bena. Pisac još nije u bolnici...

Majk otvori oči. Na trenutak su zaiskrile na mesečini. Video je srebro oivičeno crvenilom. Bile su prazne kao obrisane školske table. U njima nije bilo ljudskih misli i osećanja. Oči su prozori duše, rekao je Vordsvort. Ako je to tačno, ovi prozori gledaju na praznu sobu.

Majk ustade. Čaršav pade i Met ugleda teški, industrijski štep, rad medicinskog veštaka ili pogrebnika koji je popravljao rad medicinara. Možda je zviždukao dok je šio.

Majk se osmehnu. Otkri bele i oštre vučje očnjake. Osmeh je bio samo mišićni grč; bez i najmanjeg odraza u mrtvim i praznim očima.

Majk razgovetno prozbori: “Pogledaj me.”

Met posluša mladića. Pogled mu je bio potpuno prazan, ali veoma dubok. Video je male srebrne minijature samog sebe u Majkovim očima. Slatko se utapao u njima. Život postade nevažan, baš kao i strahovi...

Uzmakao je za korak i viknuo: “Ne! Ne!”

Ispružio je raspeće.

Ono što je nekad bilo Majk Rajerson pisnu kao da je poliveno vrelom vodom po licu. Ruke mu poleteše uvis, kao da se brani ođ udarca. Met iskorači; Rajerson se povuče za korak.

“Gubi se odavde!” zakrklja Met. “Povlačim poziv!”

Rajerson vrisnu. Bio je to visok, prodorni pisak, pun mržnje i bola. Načinio je četiri teturava koraka unazad. Zadnjim delom kolena je udario u ivicu prozora i izgubio ravnotežu.

“Gledaću kako snevaš mrtvim snom, učitelju.”

Pao je na leđa u tamu, s rukama iznad glave, kao skakač u vodu koji izvodi salto unazad. Bledo telo je sijalo kao mramor, stvarajući tvrdi i plitki kontrast s crnim šavovima na torzu u obliku slova ipsilon.

Met ispusti ludački, užasnuti vapaj i pojuri ka prozoru. Pogledao je u noć. Nije video ništa izuzev mesečinom obasjane večeri, ništa izuzev nečeg što je ličilo na razigrane čestica prašine. Lebdele su u vazduhu između prozora i mrlje svetla iz dnevne sobe. Kovitlale su se i stapale u gnusni humanoidni oblik, pre nego što su se rasule u tami.

Okrenuo se, nameran da beži. U tom času mu bol ispuni grudi. Zateturao se. Uhvatio se za grudi i presamitio u struku. Raspeće mu se klatilo pred očima.

Prišao je vratima, stiskajući grudi. Desnom rukom je čvrsto držao lanac s raspećem. Pred očima mu je lebdela slika Majka Rajersona. Visio je u tami kao utvarni skakač u vodu, s velikih visina.

“Gospodine Berk!”

“Džejms Kodi je moj lekar”, procedio je kroz usne hladne kao sneg. “Njegov broj je na telefonskom podsetniku. Mislim da me je strefio srčani udar.”

Tresnuo je o pod hodnika.

7

Pozvala je broj pored natpisa DŽIMI KODI, DILER PILULA.Prepoznala je učiteljev uredni, četvrtasti, krupni rukopis.Odgovorio joj je ženski glas. Suzan reče: “Da li je doktor kod kuće? Hitno je!”

“Jeste”, pribrano joj je odvratila žena. “Tu je.”

“Doktor Kodi, izvolite.”

“Ovo je Suzan Norton. Nalazim se u kući gospodina Berka. Ima srčani napad.”

“Ko? Met Berk?‘

“Tako je. Onesvestio se. Šta da...”

“Pozovite hitnu pomoć”, rekao je. “Njihovbroj u Kamberlendu je 841-4000. Ne udaljavajte se od njega. Pokrijte ga ćebetom. Nemojte ga pomerati. Da li me razumete?”

“Da.”

“Stižem za dvadeset minuta.”

“Da li ćete...”

Lekar je prekinuo vezu. Ostala je sama.

Zvala je hitnu pomoć. Obavila je razgovor i spustila slušalicu. Ponovo je ostala sama, suočena s neophodnošću da se popne uza stepenice i pokrije učitelja.

8

Zurila je u stepenište s čudnovatom strepnjom. Shvatila je da želi da se ništa od ovoga nije dogodilo, ne toliko da bi Metu bilo bolje, već da se ne bi osećala ovako nemoćno i preplašeno. Ni najmanje mu nije verovala. Vrednovala je Metovo iskustvo od prethodne večeri razumnim i prihvaćenih merilima. Nije odstupala od tog stava. Nepokolebljiva neverica je netragom iščezla. Ostala je bez čvrstog tla pod nogama. Padala je.

Čula je Metov glas. Čula je groznu, okrutnu bajalicu: Gledaću kako snevaš mrtvim snom, učitelju.Glas koji je izgovorio te reči bio je manje ljudski nego pasji lavež.

Uspela se uza stepenice. Naterala je telo na prvi korak. Ni svetlo u hodniku nije mnogo pomagalo. Met je ležao tamo gde ga je ostavila, lica okrenutog u stranu. Desni obraz mu je počivao na gruboj stazi u hodniku. Disao je hrapavo i nepravilno. Nagnula se i otkopčala prva dva dugmeta učiteljeve košulje. Disanje mu se malo smirilo. Otišla je u gostinsku sobu po ćebe.

U sobi je bilo sveže. Prozor je bio otvoren. Na krevetu nije bilo ničeg, izuzev pokrivača. Pronašla je ćebad na gornjoj polici ormana. Okrenula se ka hodniku i ugledala nešto na podu ispod prozora. Sijalo se na mesečini. Sagnula se i podigla tajanstveni predmet. Odmah ga je prepoznala. Bio je to maturski prsten kamberlendske srednje škole, sa ugraviranim inicijalima M. C. R.

Majkl Kori Rajerson.

U tom trenutku, u tami je poverovala. Poverovala je u sve. Vrisak joj stiže do grla, ali ostade neizgovoren. Prsten joj je procureo kroz prste. Ležao je na podu ispod prozora. Sijao je u jesenjoj tami, punoj mesečine.

Deseto poglavlje
Salemovo (III)

1

Grad je znao za tamu.

Znao je za tamu što prekriva zemlju kad rotacija skrije planetu od sunca i za tamu ljudske duše. Grad je skup tri elementa. Oni čine celinu veću od njihovog zbira. Grad su ljudi koji u njemu žive, zgrade sagrađene za stanovanje ili u poslovne svrhe i zemlja na kojoj su. Ljudi su uglavnom škotsko-engleskog i francuskog porekla. Ima i drugih, naravno, ali ih nema mnogo. Oni su začin, šaka bibera bačena u lonac soli. Zgrade su uglavnom od kvalitetnog drveta. Veliki broj starih kuća su kutije za so, dok najveći broj radnji ima lažnu fasadu, iako niko ne zna zašto. Ljudi znaju da iza tih fasada nema ničeg, baš kao što većina zna da Loreta Starčer nosi vatom punjeni grudnjak. Grad počiva na čvrstom granitu, prekrivenom tankom, lako poderivom kožom plodne zemlje. Poljoprivreda je zbog toga težak, nezahvalan, čemeran i ludački posao. Drljače su prevrtale velike komade granita ispod površinskog sloja zemlje. Brzo su se lomili. U maju bi seljak isterao kamionet čim bi se zemlja dovoljno osušila da ga izdrži. Dvanaestak puta bi ga napunio kamenjem, uz pomoć sinova, pre drljanja. Praznio ga je na velikoj gomili koja je rasla od 1955. godine, kad je prvi put dohvatio tigra za jajca. Vadio je kamenje sve dok mu se prljavština ne bi zavukla pod nokte i dok mu prsti ne bi utrnuli i omekšali od pranja. Zatim bi privezao drljaču za traktor. Retko kad bi sastavio dva reda, pre nego što bi se polomila na preskočenom kamenu. Montirao bi novo sečivo. Zamolio bi najstarijeg sina da podigne skalameriju. Menjao bi polomljeni deo dok bi mu prvi komarac u sezoni krvožedno zujao pored uveta. To zujanje tera suze na oči. Nagoni na pomisao da upravo njega čuju ludaci pre nego što pobije svu decu ili zatvore oči na autoputu i nagaze na gas ili povuku oroz na sačmarici u ustima; tvoj sin u taj čas ispušta tešku priključnu mašinu iz klizavih prstiju i jedno sečivo ti para ruku. U jednom očajničkom i bezdušnom trenutku pomisliš da je vreme da odustaneš i potražiš utehu u piću ili odeš u banku koja drži tvoju hipoteku i objaviš bankrotstvo. U tom trenutku mrziš zemlju i slatki zagrljaj gravitacije koja te pritiska uz nju. Ipak je voliš i shvataš da ona poznaje tamu i da je uvek poznavala. Zemlja te je prigrlila obema rukama, kao kuća i žena u koju si se zaljubio početkom srednje škole (samo što je tada bila devojčica, a ti nisi znao jebeno ništa o njima, izuzev da treba da nađeš jednu i ostaneš s njom. Ispisala je tvoje ime preko korice knjiga. Izveo si je na sastanak; pošla je s tobom i posle toga niste morali da brinete o tom problemu). Klinci su te uzeli pod svoje. Klinci začeti u škripavom krevetu, slomljenog rama. Pravili ste decu kad god bi se smrklo – šestoro, sedmoro ili desetoro dece. Banka te drži u šaci, kao i prodavnica automobila, kao i Sirs u Luistounu i Džon Dir u Brunsviku. Najviše te poseduje grad, zato što te poznaje, kao što ti poznaješ oblik ženinih grudi. Znaš koga ćeš tokom dana zateći kod Krosenove radnje, zato što ga je Knap Šuo otpustio. Znaš ko ima nevolje sa ženskinjom pre nego što on to sazna. Baš kao što ih ima Redži Sojer, s tim momkom iz telefonske kompanije koji prčka po Boni Sojer. Znaš kuda vode svi drumovi. Petkom po podne Henk, Noli Gardner i ti nađete skrovito parking mesto i iskapite dvanaestak limenki piva. Znaš kako zemlja diše i kako da prođeš kroz Močvare u aprilu, a da ne okvasiš čizme. Sve znaš. On te zna. Zna kako ti jajca sevaju posle celodnevnog drljanja na traktorskom sedlu i da je izraslina na tvojim leđima samo cista i da nemaš šta da brineš, baš kao što je doktor prvi put rekao i da tvoj um obrađuje račune koji pristižu poslednje nedelje u mesecu. On prozire sve tvoje laži i samoobmane, poput one da ćeš sledeće ili one tamo godine odvesti ženu i decu u Diznilend, kao i onu da možeš da priuštiš ratu za novi televizor u boji, ako posečeš zabran sledeće jeseni i kako će na kraju sve ispasti kako valja. Boravak u gradu je svakodnevni ljubavni čin, tako potpun da je u poređenju s njim ono što ti i tvoja žena činite u škripavoj postelji obično rukovanje. Biti u gradu je prozaično, puteno, pijano iskustvo. U tami je grad tvoj, a ti njegov. Zajedno spavate kao mrtvaci, kao kamenje na severnom polju. Ovde nema života izuzevlagano umirućeg dana. Kad zlo popadne po gradu, njegov dolazak je predodređen, sladak i omamljujuć. Stiče se utisak da grad zna da zlo dolazi i kakvo će obličje preuzeti.

Grad ima svoje tajne. Dobro zna kako da ih čuva. Ljudi ih ne poznaju u celosti. Znaju da je supruga Albija Krejna pobegla s trgovačkim putnikom iz Njujorka, ili misle da znaju. Albi joj je razbio lobanju kad je trgovački putnik bezdušno ostavio. Vezao je za betonski blok i bacio u stari bunar. Albi je dvadeset godina kasnije umro u snu od srčanog udara, baš kao što će njegov sin Džo, nešto kasnije, umreti u ovoj priči. Možda će, jednog dana, neko dete nabasati na stari bunar i skloniti rastinje i podići pobelele, vetrom i kišom izglačane daske i videti zgrčeni skelet na dnu kamenom ozidane jame, sa mahovinom obraslom ogrlicom, darom slatkorečivog trgovca pokućara, na grudnom košu.

Znaju da je Hjubi Marsten ubio ženu, ali ne znaju šta je pre toga morala da učini. Ne znaju ni kako je bilo u vreloj i lepljivoj kuhinji nekoliko trenutaka pre nego što joj je razneo glavu. Miris kozje krvi je lebdeo u vrelom vazduhu nalik teškom, slatkom vonju iz otkrivene grobne jame. Nisu znali da ga je molila da je ubije.

Neke od starijih žena – Mejbel Verc, Glenis Mejberi, Odri Hersi- su se sećale da je Lari Maklaud pronašao neke ugljenisane papire u kaminu na gornjem spratu, ali nijedna od njih nije znala da su ti papiri bili ostaci dvanaestogodišnje prepiske između Hjuberta Marstena i starog austrijskog plemića Brajhena, niti da je prepisku inicirao neobični bostonski trgovac knjigama koji je 1933. izdahnuo nakon nezapamćenih muka. Ne znaju da je Hjubi spalio celokupnu prepisku s Brajhenom pre nego što se obesio. Bacio je jedno po jedno pismo u vatru. Gledao je kako plamenovi gutaju i savijaju debeli, kremkasti papir i proždiru elegantnu, paučinastu kaligrafiju. Nisu znali da se smejao dok je to činio, kao što se Lari Kroket sad smeje nad bajoslovnim zemljišnim tapijama, pohranjenim u sefu Portlandske banke.

Znali su da Koreta Simons, stara udovica Džampinga Simonsa, lagano i u užasnim bolovima umire od raka trbušne duplje, ali nisu znali da ispod izanđalih tapeta u dnevnoj sobi krije više od trideset hiljada dolara u gotovom. Novac je dobila nakon muževljeve smrti, naplatom osiguravajuće polise. Nikad ga nije investirala. Zaboravila je na njega, izmučena strahovitim bolovima.

Znali su da je požar progutao pola grada, tog dimom obavijenom septembru 1951. godine, ali nisu znali da je podmetnut, niti da je dečak koji ga je podmetnuo diplomirao kao najbolji u generaciji 1953. godine i otišao iz grada, da bi zarađivao stotine hiljada dolara na Vol stritu. Čak i da su to znali,ne bi znali da će mu neodoljivi nagon koji ga je naterao na izvršenje zlodela sledećih dvadeset godina proždirati um, sve do smrti od moždanog udara u četrdeset šestoj godini.

Nisu znali da se prečasni Džon Grogins pokatkad budi u ponoć mučen strašnim i živopisnim snovima. Sanjao je da u utorak uveče propoveda Bibliju nag i napaljen, pred mladim gospođicama spremnim da prime njegov nauk;

ili da je Flojd Tibits čitav petak proveo lutajući unaokolo, nesvestan svojih postupaka. Sunce ga je nemilosrdno peklo po zapanjujuće bledoj koži. Nejasno se sećao posete En Norton. Zaboravio je napad na Bena Mirsa, ali se sećao velikog zadovoljstva s kojim je dočekao zalazak sunca, zadovoljstva pomešanog sa očekivanjem nečeg presudnog i prijatnog;

ili da Hal Grifin ima šest opscenih knjiga skrivenih u zadnjem delu ormana, nad kojima onaniše kad god mu se ukaže prilika;

ili da Džordž Midler ima kofer pun svilenih gaćica, grudnjaka i čarapa. I da ponekad navlači zastore na prozorima u stanu iznad gvožđare i da zaključava i navlači rezu na vratima, da bi na miru stajao ispred velikog ogledala u spavaćoj sobi sve dok ne počne ubrzano da diše. Tada se spuštao na kolena, da bi onanisao;

ili da je Karl Forman pokušao da vrisne, ali uzalud, kad je Majk Rajerson počeo da se trese od hladnoće na metalnom radnom stolu u sobi ispod mrtvačnice. Vrisak mu je zastao u grlu, kao gomila krhotina slomljenog stakla, kad je Majk otvorio oči i ustao;

ili da se desetomesečni Rendi Makdugal nije bunio kad je Deni Glik kliznuo kroz prozor spavaće sobe, podigao bebu iz kolevke i zario zube u tanušni vratić, modar od majčinih udaraca;

To su gradske tajne. Neke će se saznati, a neke neće nikada. Grad ne mari za đavolov posao više nego za božji i čovečji. On poznaje tamu. Tama je dovoljna.

2

Sendi Makdugal se probudila sa svešću da nešto nije u redu, ali nije mogao reći šta. Druga strana kreveta bila je prazna; danas je bio Rojev slobodan dan. Otišao je na pecanje s prijateljima. Vratiće se oko podneva. Ništa nije gorelo, niti je osećala bol. Šta nije bilo u redu?

Sunce. Sunce nije bilo u redu.

Bilo je visoko na tapetama. Igralo je kroz senke javora ispred prozora. Rendi bi se uvekprobudio mnogo pre nego što bi se sunce diglo dovoljno visoko da baci senke javora na zid...

Zaprepašćeno je pogledala na sat na noćnom ormariću. Bilo je devet i deset.

Strepnja se pope do grla.

“Rendi?”, vikala je dok je spavaćica lelujala za njom u uskom hodniku prikolice. “Rendi, dušo?”

Bebina soba se kupala u prigušenom svetlu. Dopiralo je s prozorčića iznad kreveca... otvorenog prozora. Zatvorila ga je, pre nego što je legla. Uvek ga zatvara.

Krevetac je bio prazan.

“Rendi?”, prošaptala je.

Videla ga je.

Maleno telo je ležalo u uglu, obučeno u izbledelu pidžamicu, odbačeno kao prljava pelena. Jedna noga je groteskno štrčala, kao obrnuti znak uzvika.

“Rendi!”

Pala je na kolena pored sinovljevog telašca. Lice joj se iskrivilo od bola. Stiskala je dete. Bio je hladan na dodir.

“Rendi, dušo, bebice, probudi se, Rendi, Rendi, probudi se...”

Modrice su iščezle. Nestali su svi tragovi nasilja. Izbledeli su preko noći. Ostalo je samo sitno, besprekorno lice. Imao je lep ten. Prvi put od rođenja joj je izgledao lepo. Vrisnula je suočena s tom lepotom. Beše to užasan, očajnički zvuk.

“Rendi! Probudi se! Rendi? Rendi? Rendi?”

Uzela ga je u naručje i pojurila niz hodnik. Spavaćica joj je kliznula s ramena. Visoka stolica za hranjenje je stajala nasred kuhinje. Na poslužavniku se sušio ostatak bebine večere. Gurnula je Rendija u stolicu, obasjanu jutarnjim suncem. Glava mu se obesi i lagano skliznu na grudi. To je svedočilo o strašnoj nesreći. Završila je u uglu između poslužavnika i visokog naslonjača za ruke.

“Rendi?”, rekla je sa širokim osmehom. Oči su joj štrčale iz duplji, kao par plavih klikera. Potapšala ga je po obrazima. “Ustani, Rendi. Vreme je za doručak, Rendo. Je l’ si mlogo gladan? Molim te... o, Isuse, molim te...”

Okrenula se u mestu i otvorila jedan od ormana iznad peći. Preturala je po njemu. Prosula je bocu pirinča, konzervu raviola i bocu ulja. Boca ulja se raspala, rasipajući lepljivu tečnost preko peći i po podu. Pronašia je teglicu Gerberovog čokoladnog krema i uzela plastičnu “deri kvin” kašičicu iz sušača za suđe.

“Vidi, Rendi. Tvoje najomiljenije jelo. Probudi se da vidiš slatki kremić. Čoka, Rendi. Čoka, čoka.” Preplavi je tamna plima besa i užasa. “Probudi se!”, vrisnula je na njega. Popljuvala je providnu kožu na bebinom čelu i obrazima. “Probudi se probudi se za ljubav božju, mali usranko, PROBUDI SE!”

Otvorila je poklopac tegle i kašičicom zahvatila nešto krema s ukusom čokolade. Ruka je znala istinu. Toliko se tresla, da je prosula veći deo krema po podu. Gurnula je kašičicu s ostatkom krema između malih, glatkih usana. Još više krema je palo na poslužavnik uz grozan mekan zvuk. Kašika udari u zube.

“Rendi”, molila ga je. “Prestani da zavitlavaš mamu.”

Prstom mu je otvorila usta i ugurala krem među zube.

“Eto”, reče Sendi Makdugal. Na usnama joj sinu osmeh neopisivo tihe nade. Sela je na kuhinjsku stolicu, opuštajući jedan po jedan mišić. Sve će biti u redu. Shvatiće da ga voli. Prestaće sa izvođenjem okrutnog trika.

“Je l’ lepo?”, promrmljala je. “Čoka lepa, Vendi? Hoćeš li se osmehnuti mamici? Budi dobar dečak. Osmehni se.”

Drhtavim prstima je rastvorila uglove Rendijevih usana.

Čokoladni krem pade na poslužavnik, uz gnjecavo plop.

Vrisnula je.

3

Toni Glik se probudio u subotu ujutru, kad je njegova supruga Mardžori pala u dnevnoj sobi.

“Mardži?”, pozvao je, i spustio stopala preko ivice kreveta. “Mardži?”

Odgovorila je posle duge, duge pauze: “Dobro sam, Toni.” Sedeo je na ivici kreveta i tupo zurio u stopala. Bio je go do pasa. Nosio je prugasti donji deo pidžame. Učkur mu je visio među nogama. Gusta, crna kosa se razbarušila. Oba sina su nasledila njegovu kosu. Ljudi su mislili da je Jevrejin, iako je kosa odavala istinsko poreklo. Njegov deda se zvao Glikuči. Kad mu je neko rekao da će se u Americi lakše snaći s kraćim, pamtljivijim, američkim imenom, deka se postarao da ga promeni u Glik. Tad nije znao da trampi stvarni identitet za pripadnost drugoj manjini. Toni Glik je imao krupno, tamnoputo telo, ispresecano moćnim mišićima. Izgledao je kao čovek koji je popio udarac u glavu, na izlasku iz bara.

Uzeo je odmor. Čitave nedelje je dugo spavao. Tražio je spas u snu, bez snova. Legao bi u pola osam i ustao u deset izjutra. Po podne bi odremao od dva do tri. Od Denijevog pogreba do ovog sunčanog subotnjeg jutra prošlo je gotovo sedam dana. Nejasno se sećao tog vremena. Sve je bilo tako nestvarno. Ljudi su stalno donosili hranu, šerpe, lonce, torte, pite. Mardži je rekla da ne zna šta će s tim. Izgubili su apetit. U sredu uveče je pokušao da vodi ljubav sa suprugom. Zaplakali su se.

Mardži je izgledala veoma loše. Borila se čišćenjem kuće od vrha do dna. Radila je s manijakalnom rešenošću, suzbijajući sve druge misli. Usisivač je zujao po čitav dan, akante zvečale. Vazduh je bio prožet oštrim mirisom amonijaka i lizola. Povadila je sve igračke i svu dečju odeću iz ormana. Spakovala ih je u kartonske kutije za Armiju spasa i radnju Gudvil. Kad je u četvrtak ujutru izašao iz spavaće sobe, zatekao je sve kutije poređane pored ulaznih vrata i uredno označene. Izvukla je sve tepihe u zadnje dvorište. Obesila ih je o konopac za veš i nemilosrdno tukla, da bi se ratosiljala prašine. I omamljeni Toni je primetio koliko je bleđa u odnosu na utorak ili sredu; čak su i njene usne izgubile prirodnu boju. Nisu mu promakle ni smeđe seni ugneždene ispod Mardžorinih očiju.

Sve te misli su mu namah prošle kroz glavu. Htede da se vrati u postelju, kad se opet srušila. Ovaj put nije odgovorila na njegove pozive.

Ustao je i otapkao do dnevne sobe. Video je kako leži na podu. Plitko je disala i tupo zurila u tavanicu. Premeštala je stvari u dnevnoj sobi. Pomerila je svaki komad nameštaja. Soba je sad izgledala neobično, iščašeno.

Njen problem, kakav god bio, pogoršao se tokom noći. Izgledala je tako loše, da je svest o njenom žalosnom stanju rasterala sve duhovne magle. Obukla je haljinu. Razdvojila se sve do sredine butina, otkrivajući mramornoblede noge. Izbledela je sva boja koju je nahvatala za vreme letnjeg odmora. Ruke su joj se kretale polako, kao utvare. Zevala je kao da pluća ne dobijaju dovoljno vazduha. Opazio je da su joj se zubi izdužili, ali nije znao šta bi to moglo da znači. Možda je u pitanju optička varka.

“Mardži? Dušo?”

Pokušala je da mu odgovori, ali nije uspela. Prostrelio ga je istinski strah. Odlučio je da pozove lekara.

Bio je nadomak telefona kad mu je rekla, “Ne... ne.” Ponovila je to, između dva hrapava uzdaha. Upinjala se da sedne. Čitava kuća se ispuni zvucima njene borbe za vazduh.

“Podigni me... pomozi mi... sunce je tako vrelo...”

Prišao joj i podigao. Bio je preneražen njenom lakoćom. Imao je utisak da nije teža od snopa suvog pruća.

“...kauč...”

Položio je na kauč. Naslonio je leđima na naslon za ruke. Bila je van domašaja sunca koje je dopiralo kroz prednji prozor i padalo preko tepiha. Učinilo mu se da sad nešto lakše diše. Zatvorila je oči. Ponovo je zaneseno posmatrao njene bele zube, prebačene preko usana. Hteo je da je poljubi.

“Dozvoli mi da pozovem doktora”, rekao je.

“Neću. Bolje mi je. Sunce me je... peklo. Od njega mi je pozlilo. Sad mi je bolje.” Nešto boje joj se vratilo u obraze.

“Da li si sigurna?”

“Jesam. Dobro mi je.”

“Previše radiš, dušice.”

“Imaš pravo”, rekla je pasivnim tonom. Tupo je motrila supruga.

Prošao je rukom kroz kosu. Malo je čupnuo. “Moramo da se povratimo, Mardži. Moramo. Izgledaš...” Ućutao je. Nije hteo da je povredi.

“Izgledam grozno”, dovršila je rečenicu, umesto njega. “Znam. Juče uveče sam se pogledala u toaletnom ogledalu, pre odlaska na počinak. Učinilo mi se da više nisam tu. Na trenutak...” Osmehnula se. “Mislila sam da vidim kadu iza sebe. Kao da je malo toga ostalo od mene... bila sam tako bleda...”

“Voleo bih da te doktor Rirdon pregleda.”

Nastavila je kao da ga nije čula. “Poslednje tri-četiri noći sanjam divan san, Toni. Tako je stvaran. Sanjam Denija. Kaže mi: ’Mamice, mamice, tako mi je drago što sam se vratio kući!’ I kaže... kaže...”

“Šta kaže?”, pitao je toplim, zainteresovanim glasom.

“Kaže... da je ponovo moja bebica. Moj sinčić traži dojku. Puštam ga da sisa i... obuzme me slatko-gorko osećanje. Sve me podseća na davne dana, kad je bio odojče i kad je s radošću sisao bez zuba. Znam da zvučim kao ozbiljni psihijatrijski bolesnik.”

“Ne”, reče njen suprug, “nikako.”

Kleknuo je pored nje. Obgrlila ga je oko vrata i zaplakala. Tiho je ridala. Ruke su joj bile hladne. “Ne zovi doktora, Toni, molim te. Danas ću se odmarati.”

“Dobro”, složio se, iako mu nije bilo prijatno zbog popuštanja.

“To je tako divan san, Toni”, rekla je. Govorila je tikpored njegovog grla. Pokret njenih usana i pritisak zuba probudiše snažna čuvstva. Dobio je erekciju. “Volela bih da ga i večeras sanjam.”

“Možda hoćeš”, rekao je. Milovao je po kosi. “Možda ćeš ga ponovo usniti.”

4

“Bože, kako dobro izgledaš”, reče Ben.

Suzan Norton je izgledala zanosno, okružena bolničkim bojama, belom i anemično zelenom. Nosila je žutu bluzu s crnim vertikalnim prugama i kratku teksas suknju.

“Baš kao i ti”, rekla je, i prišla Benovom bolesničkom krevetu.

Strastveno je poljubio. Ruka mu je zalutala do vrelih oblih butina. Pomilovao je.

“Hej”, rekla je, prekidajući poljubac. “Izbaciće te odavde, zbog toga.”

“Neće.”

“Mene će.”

Izmenjali su poglede.

“Volim te, Bene.”

“I ja tebe.”

“Rado bih uskočila u taj krevet...”

“Samo trenutak, da navučem zavese.”

“Kako da objasnim šta smo radili ovim pohotljivim medicinskim sestrama?”

“Reci im da si mi davala gusku.”

Odmahnula je glavom, smešeći se. Privukla je stolicu Benovoj postelji. “Svašta se dogodilo u gradu, Bene.”

Uozbiljio se. “Šta na primer?”

Oklevala je. “Ne znam šta da ti kažem, niti u šta da verujem. Moram da priznam da sam zbunjena.”

“Pa, ispljuni sve što znaš. Pokušaćemo da se snađemo.”

“Kako si, Bene?”

“Oporavljam se. Povrede nisu ozbiljne. Metov doktor, neki Kodi...”

“Ne pitam te za to. U kojoj meri veruješ u te priče o grofu Drakuli?”

“A, tako znači. Met ti je sve rekao?”

“Met leži u bolnici. Jedan sprat iznad tebe u intenzivnoj nezi.”

“Šta?” Podigao se na laktove. “Šta mu se desilo?”

“Srčani udar.”

“Srčani udar!”

“Doktor Kodi je Metovo stanje ocenio kao stabilno. Njegov slučaj će se prvih četrdeset osam časova smatrati ozbiljnim. Takva je procedura kod srčanih udara. Bio sam kod njega, kad mu se to dogodilo.”

“Ispričaj mi sve čega se sećaš, Suzan.”

Svako zadovoljstvo nestade s njegovog lica. Bio je odlučan, zainteresovan i naoštren. Delovao je izgubljeno u beloj sobi, pod belim čaršavima i u beloj bolničkoj odeždi. Pade joj na pamet da, ne prvi put, izgleda kao čovek na ivici.

“Nisi mi odgovorio na pitanje, Bene.”

“O mom poimanju Metove priče?”

“Da.”

“Dopusti mi da ti odgovorim tako što ću ti reći šta ti misliš. Ubeđena si da mi je Marstenova kuća do te mere poremetila um, da mi se priviđa sve i svašta. Da li grešim, kad to kažem?”

“U pravu si, otprilike je tako. Ali nikad nisam razmišljala o tome na tako... grub način.”

“Jasno mi je, Suzan. Dopusti mi da ti izložim svoje misli. Pokušaću. Možda će mi to pomoći da ih malo sredim. Tvoj izraz lica mi govori da te je nešto ozbiljno potreslo. Imam li pravo?”

“Da... ali ne verujem, ne mogu...”

“Čekaj malo. Te reči ne mogu te u potpunosti blokiraju. I ja sam se zaglavio na istom mestu, na apsolutnom, bogom prokletom imperativu. Ne mogu. Nisam verovao Metu, Suzan, zato što tako nešto ne može biti istina. Ali nisam mogao da pronađem rupu u njegovoj priči i pored mnogobrojnih analiza. Najočigledniji zaključak bio je da je negde usput skrenuo pameću, zar ne?”

“Tako je.”

“Da li Met tebi izgleda kao ludak?”

“Ne. Ne, ali...”

“Polako”, podigao je ruku. “Opet te ne mogu misli, zar ne?”

“Pretpostavljam da si u pravu”, rekla je.

“Ni meni nije delovao kao ludak ili bezumnik. Oboje znamo da se paranoidne fantazije ili manije gonjenja ne javljaju preko noći. One dugo sazrevaju, uz pažljivo zalivanje, redovnu prehranu i veliku brigu. Da li si čula da neko u gradu govori kako Metu nisu sve koze na broju? Da li si ikad čula da se Met žali da mu neko radi o glavi? Da li se ikad zanimao za neku sumnjivu rabotu -fluorizaciju vode koja prouzrokuje rak mozga, Sinove američkih patriota ili NLF [29] ? Da li je ikada pokazivao preterano zanimanje za spiritističke seanse, astralne projekcije ili reinkarnaciju? Da li je ikad hapšen?”

“Odgovor na sva ta pitanja je negativan. Ali, Bene... teško mi je da kažem ovo za Meta, čak i da pomislim tako nešto, ali neki ljudi tiho polude. Polude iznutra.”

“Mislim da to nije tačno”, tiho je nastavio. “Postoje znaci. Ponekad ih ne možeš pročitati pre, ali možeš posle. Da si član porote, da li bi poverovala Metovom svedočenju o sudaru automobila?”

“Da...”

“Da li bi mu poverovala da ti je rekao da je provalnik ubio Majka Rajersona?”

“Da, pretpostavljam da bih.”

“Ali ne veruješ u ovo.”

“Bene, to jednostavno ne može...”

“Eto, ponovo si torekla.” Shvatio je da će protestovati. Zapovednički je podigao ruku. “Ne nastupam da te ubedim u istinitost njegovih reči, Suzan. Samo izlažem svoje misli. Da li ti to smeta?”

“U redu je. Nastavi.”

“Druga mogućnost je da mu je neko sve to podmetnuo. Neko ko ga mrzi.”

“Tako je. To je i meni palo na pamet.”

“Met kaže da nema neprijatelja. Verujem mu.”

“Svako ima neprijatelja.”

“Tako je, ali postoje nivoi. Ne zaboravi najvažniju stvar – u sve ovo je upetljan mrtvac. Ako je neko hteo da sredi Meta, taj neko je morao ubiti Majka Rajersona da bi to učinio.”

“Zašto?”

“Zato što čitav igrokaz nema mnogo smisla bez tela. Met mi je rekao da se sa Majkom sreo sasvim slučajno. Niko ga nije naveo da poseti Dels prošlog četvrtka uveče. Nije bilo anonimnog poziva, poruke, ničega. Podatak o slučajnoj prirodi njihovog susreta je dovoljan da eliminiše podmetačinu.”

“Dobro. Ima li drugih, racionalnih objašnjenja?”

“Met je možda sanjao da čuje podizanje prozora, smeh i sisanje. Majk je možda umro iz prirodnih, nama nepoznatih razloga.”

“Ne veruješ u to.”

“Ne verujem da je sanjao da čuje podizanje prozora. Bio je otvoren. Mreža za komarce je ležala na travnjaku. Video sam je, baš kao i Parkins Gilespi. Uočio sam još nešto. Met je imao mrežu za komarce koja se pričvršćuje sa spoljnje, umesto s unutrašnje strane. Nije mogao da je skine iznutra, bez šrafcigera ili špahtle. To ni sa alatom nije lak posao. Ostali bi tragovi. Na prozorskom okviru nije bilo ogrebotina. I još nešto. Zemlja ispod tog prozora je prilično meka. Ko god da je hteo da skine zaštitnu mrežu s prozora na spratu, nije to mogao učiniti bez merdevina, a one ostavljaju tragove. Nije ih bilo. To me najviše muči. Neko je skinuo zaštitu sa prozora na drugom spratu. Učinio je to spolja, bez ikakvih tragova.”

Razmenili su zabrinute poglede.

Izveo je zaključak: “Čitavo jutro analiziram Metovu priču. Svaki put izgleda sve bolje. Rizikovaću. Neko vreme ću zaboraviti na ne mogu. Reci mi šta se juče uveče desilo kod Meta. Niko neće biti srećniji od mene, ako tvoja priča razruši ovu kulu od karata.”

“Neće”, rekla je bez trunke veselja. “Stvari će posle moje priče izgledati još gore. Ispripovedao mi je sve što je znao o MajkuRajersonu. Rekao je da čuje nekog na spratu. Uplašio se, ali se popeo gore.” Sklopila je ruke u krilu. Stisnula ih je, kao da se plaši da će odleteti. “Neko vreme je vladala tišina... Met je kriknuo, nešto na temu povlačenja poziva. Zatim... pa. Ne znam kako da ti...”

“Nastavi. Izbaci to iz sebe.”

“Mislim da je neko – neko drugi – napravio neku šištavu buku. Čula sam udarac, kao da je neko pao.” Posmatrala ga je čemernim pogledom. “Tada sam čula glas koji kaže: Gledaću kako snevaš mrtvim snom, učitelju. Dobro sam zapamtila šta je rekao. Evo šta sam našla u gostinskoj sobi, kad sam potražila ćebe za Meta.”

Izvukla je prsten iz bluze. Spustila ga je na njegov ispruženi dlan.

Ben ga je okrenuo nekoliko puta, pre nego što ga je usmerio ka prozoru da bi pročitao inicijale. “M. K. R. Majk Rajerson?”

“Majk Kori Rajerson. Ispao mi je. Naterala sam sebe da ga podignem. Mislila sam da ćete ti i Mat hteti da ga vidite. Zadrži ga. Ne želim ga.”

“Zbog njega se osećaš...?”

“Loše, veoma loše.” Prkosno je podigla glavu. “Razum ustaje protiv te priče, Bene. Spremnija sam da verujem da je Met zbog nečega ubio Majka Rajersona i da je izmislio ovu ludu vampirsku priču iz samo njemu znanih razloga. Namestio je da mreža padne. Govorio je iz trbuha u gostinskoj sobi, dok sam ja bila u dnevnoj, podmetnuo je Majkov prsten...”

“I indukovao srčani udar da bi sve izgledalo ubedljivije”, suvo primeti Ben. “Nisam odustao od traganja za razumnim objašnjenjem. Nadam se da ću ga pronaći. Pomolio bih se bogu, ako bi mi to pomoglo da ga pronađem. Filmski monstrumi su zabavni, ali pomisao da se šunjaju kroz noć nije nimalo prijatna. Moram da priznam da je mreža mogla biti skinuta spolja – običan konopac pričvršćen za krov obavio bi posao. Hajdemo dalje. Met je učen čovek. Verujem da postoje otrovi kadri da izazovu Majkove simptome – možda oni ne ostavljaju trag. Naravno, teško je poverovati u ideju o otrovu, zato što je Majk tako malo jeo...”

“To nam je Met rekao”, podsetila ga je.

“Ne bi me slagao. Zna on da je ispitivanje žrtvinog stomaka neizostavni deo autopsije. Slaba uhranjenost ostavlja tragove. Zamislimo, rasprave radi, da je to izvodljivo. Čovek Metovog kalibra može uzeti nešto što izaziva simptome slične srčanom napadu. Ali, gde je motiv?”

Bespomoćno je zavrtela glavom.

“Čak i kad bi postojao motiv o kom ništa ne znamo, zašto bi smišljao tako kitnjast, vizantijski plan ili izmišljao tako neverovatnu priču? Pretpostavljam da bi Eleri Kvin umeo da je nekako objasni, ali život nema ništa zajedničkog sa zapletima iz kriminalističkih romana.”

“Ali ovo... ovo drugo je ludost, Bene.”

“Da, baš kao i Hirošima.”

“Hoćeš li prestati s tim!”, iznenada se brecnula na njega. “Nemoj da izigravaš lažnog intelektualca! Ne stoji ti lepo! Govorimo o neobičnim pričama, lošim snovima, psihozama, kako god ih ti zvao...”

“Sereš”, rekao je. “Poveži stvari. Svet se raspada oko nas, a ti si se uskopistila oko nekoliko vampira.”

“Salemovo je moj grad”, tvrdoglavo je odvratila. “Ako se nešto u njemu dešava, to je stvarno. Nije to filozofija.”

“U potpunosti se slažem s tobom”, rekao je i pokajnički opipao zavoj na glavi. “Tvoj bivši ima paklenu desnicu.”

“Žao mi je. Nisam upoznala tu Flojdovu stranu. Ne znam šta ga je spopalo.”

“Gde je?”

“U ćeliji za pijance. Parkins Gilespi je rekao mojoj mami da će ga predati oblasnoj policiji, što će reći, šerifu Makaslinu. Gilespi čeka da se oporaviš, da bi saznao da li ćeš ga tužiti.”

“Da li sve to budi u tebi neke emocije?”

“Nikakva”, rekla je mirnim glasom. “Flojd je izašao iz mog života.”

“Neću ga tužiti.”

Podigla je obrve.

“Ali, želim da razgovaram s njim.”

“O nama?”

“Hoću da znam zašto me je napao u kaputu, sa šeširom široka oboda, naočarima za sunce... i ’plejteks’ gumenim rukavicama.”

“Pa”, nastavio je, ne skidajući pogled s nje, “sunce je sijalo ispred Evinog pansiona. Mislim da mu se to nije dopadalo.”

Posmatrali su jedno drugo bez reči. Izgleda da više nisu imali šta da kažu na ovu temu.

5

Noli je doneo Flojdu doručak iz Sjajnog kafea. Zatvorenik je čvrsto spavao. Noliju je bilo žao da ga budi zbog dva dobro pržena jajeta i šest režnjeva masne slanine. Pobrinuo se da se hrana ne baci i popio kafu. Mora se priznati da Polina kuva dobru kafu. Malčice se uplašio, kad je doneo ručak i zatekao Flojda kako spava u istom položaju. Spustio je poslužavnik na pod i prešao kašikom preko rešetki.

“Hej! Flojde! Probudi se, stigo ti je ručak.”

Zatvorenik je i dalje spavao. Noli izvadi ključeve iz džepa, da bi otvorio vrata ćelije za pijance. Predomislio se pre nego što je gurnuo ključ u bravu. Prošlonedeljni Miris puščanog dimase bavio žestokim momkom koji se pravio da mu je pozlilo, da bi zaskočio ključara. Noli nikad nije smatrao Flojda Tibitsa naročito žestokim momkom, ali se mora priznati da je lepo uspavao onog Mirsa, bez uspavanke.

Neodlučno je zastao, s kašikom u jednoj i ključevima u drugoj ruci. Bio je debeo čovek. Razdrljena košulja bi mu se za toplih dana, već do podneva oznojila ispod pazuha. Bio je dobar kuglaš i redovni posetilac portlandskih barova i motela s crvenim fenjerom. Čuvao je njihov spisak u novčaniku, pored džepnog luteranskog kalendara. Bio je društven čovek, a nevinašce, spor na reakcijama i još sporiji na ljutnji. Sve u svemu, bio je to čovek s nizom nezanemarljivih prednosti, ali ne naročito brzog uma. Nekoliko minuta je neodlučno stajao pred rešetkama s kašikom i ključem. Zvao je Flojda. Iz sveg srca je želeo da se zatvorenik pomeri, zahrče ili uradi nešto slično. Pomislio je da je najbolje da zovne Parkinsa preko motorole i potraži instrukcije, ali ga je pozornik preduhitrio. Pojavio se na vratima kancelarije.

“Šta to, do đavola, radiš, Noli? Vabiš svinje?”

Noli pocrvene. “Flojd se ne mrda, Park. Bojim se da je... znaš, bolestan.”

“Misliš da će mu biti bolje, od tvog lupanja po rešetkama?” Parkins prođe pored njega i otključa ćeliju.

“Flojde?” Prodrmao je zatvorenika za rame. “Da li si...”

Flojd pade na pod sa drvene postelje, pričvršćene lancima za zid.

“Prokletstvo”, reče Noli. “Mrtav je, zar ne?”

Parkins ga verovatno nije čuo. Zurio je u Flojdovo nestvarno mirno lice. Noli polagano postade svestan činjenice da Parkins izgleda kao na smrt preplašen čovek.

“Šta je bilo, Park?”

“Ništa”, reče Parkins. “Samo... hajdemo odavde.” Zatim je dodao sebi u bradu: “Hriste, voleo bih da ga nisam dodirnuo.”

Noli pogleda na Flojdovo telo s neskrivenim užasom.

“Priberi se se”, reče Parkins. “Moramo da pozovemo doktore.”

6

Frenklin Bodin i Virdžil Retbon su se sredinom popodneva dovezli pred naherenu drvenu kapiju na kraju račvanja na Barns roudu, tri kilometra daleko od groblja Harmoni Hil. Vozili su se Frenklinovim “ševrolet” kamionetom iz 1957. godine, koji je prve godine Ajkovog drugog mandata bio boje korintske slonovače, dok je danas bio mešavina govnjivosmeđe i crvenkaste, osnovne boje za metal. Zadnji deo kamiona bio je pun onog što Frenklin zove sranjcima. Otprilike jednom mesečno je s Virdžilom dovozio tovar sranjca na đubrište. Najveći deo pomenutog sranjca se sastojao od praznih pivskih boca, praznih pivskih konzervi, praznih burića, praznih boca vina i praznih boca “popov” votke.

“Zatvoreno”, reče Frenklin Bodin. Žmirkajući je čitao znak prikucan za kapiju. “Nek me zarone u govna.” Pritisnuo je sirenu preko boce “dosona”, ugneždene u međunožju. Obrisao je usta rukom. “Danas je subota, zar ne?”

“Naravski”, reče Virdžil Retbon. Taj nije znao da li je subota ili utorak. Bio je toliko pijan, da nije bio siguran koji je mesec.

“Đubrište se ne zatvara subotom, zar ne?”, pitao je Frenklin. Postojao je samo jedan znak, iako je on video tri. Ponovo je žmirnuo. Na sva tri znaka je pisalo “Zatvoreno.” Slova su ispisana drečavo crvenom bojom, nesumnjivo iz konzerve koja je počivala iza vrata kolibe Dada Rodžersa.

“Nikad nije zatvarao u subotu”, reče Virdžil. Prineo je bocu piva licu. Promašio je usta i prosuo dobar gutljaj piva po levom ramenu. “Bože, zamalo da pogodim.”

“Zatvoreno”, ponovi sve nervozniji Frenklin. “Taj kurvin sin negde cuga, eto štaje upitanju. Zatvoriću ja njega.” Ubacio je menjač u prvu i otpustio kvačilo. Pivska pena prsnu iz boce u međunožju. Pokvasila mu je pantalone.

“Raznesi je, Frenkline!”, povika Virdžil i ispusti impresivni podrig, baš kad se kamionet probio kroz vratnice. Bacio je kapiju na konzervama zatrpanu ivicu druma. Frenklin ubaci u drugu i pojuri neravnim drumom, punim rupa. Kamionet je ludački poskakivao na propalim amortizerima. Boce su se lomile u prtljažnom prostoru. Galebovi pohrliše u vazduh. Kričali su, leteći u krugovima.

Barns roud se četiri stotine metara pre kapije račvao (zvali su ga Damp [30] roud). Završavao se pred velikom čistinom, gradskim đubrištem. Zbijeni javorovi i jalše su se povlačili pred raskopanom, isitnjenom zemljom. Čistina se neprestano širila zahvaljujući neumornom radu starog “kejs” buldožera, sad parkiranog pored Dadove kolibe. Smeće je odlagano u napuštenoj šljunkari. Đubre i otpaci su ležali u gigantskim dinama prošaranim sjajnim staklenim bocama i aluminijumskim konzervama.

“Prokleti lenji, usrani grbavac. Izgleda da najmanje nedelju dana nije ravnao ili palio đubre”, reče Frenklin. Stisnuo je pedalu kočnice s obe noge. Ona potonu sve do poda, s mehaničkim vriskom. Kamionet se zaustavio, posle nekog vremena. “Taj je pijan kao smuk, kad ti ja kažem.”

“Nisam čuo da Dad mnogo pije”, reče Virdžil i baci praznu bocu kroz prozor. Odmah je izvukao drugu iz smeđe torbe na podu. Otvorio je, o bravu na vratima. Pivo se prosu preko njegovih ruku, izmućkano vožnjom po neravnom drumu.

“Svi grbavci loču”, mudro primeti Frenklin. Pljunuo je kroz prozor. Prekasno je shvatio da je zatvoren. Mirno je prešao rukavom košulje po izgrebanom, štrokavom staklu. “Hajdemo do njega. Da vidimo šta se dešava.”

Obrnuo je kamionet u širokom, nepravilnom krugu i doterao zadnja vrata do najsvežije gomile salemovskog đubreta. Ugasio je motor. Istog trena ih je okružila tišina. Čulo se samo neumorno kričanja galebova.

“Al’ je tiho”, promrmlja Virdžil.

Izašli su i zaobišli kamionet. Frenklin odglavi zadnja vrata, koja s treskom padoše. Galebovi na drugom kraju đubrišta sunuše uvis. Načiniše kričeći, golemi, živi oblak.

Obojica se uspentraše u tovarni prostor. Počeše da bacaju sranjca s kraja. Zelene plastične vreće poleteše kroz prozračni vazduh. Raspadale su se pri padu. Često su ovo radili. Bili su deograda koji turisti retko viđaju – prvo zato što ih je grad po prećutnom dogovoru ignorisao, i drugo zato što su razvili sopstvenu kamuflažnu farbu. Ako biste se na putu mimoišli s Frenklinovim kamionetom, zaboravili biste ga čim bi se izgubio iz retrovizora. Ako biste kojim slučajem ugledali njihovu kolibu s majušnim dimnjakom koji šalje tanku liniju dima u belo novembarsko jutro, prevideli biste je. Ako biste nabasali na Virdžila na izlasku iz kamberlendskog parka, s bocom jeftine votke u smeđoj papirnatoj kesi, rekli biste mu zdravo. Uskoro se ne biste mogli setiti s kim ste razgovarali; lice bi vam bilo poznato, ali bi vam ime uvek izmicalo. Frenklin je imao rođenog brata, Dereka Bodina, Ričijevog oca (reč je o nedavno svrgnutom kralju osnovne škole Stenli strit). I on je gotovo zaboravio da je Frenklin živ i da obitava u istom gradu. Prevazišao je status crne ovce, utonuo je u sivilo.

Ispraznili su kamion. Frenklin šutnu poslednju konzervu – klink!- i podiže zelene radne pantalone. “Obiđimo Dada”, rekao je.

Sišli su s kamioneta. Virdžil se sapleo o kožnu pertlu. Bubnuo je o tvrdo tle. “Hriste, više ne znaju da prave ove stvari”, progunđao je.

Odšetali su do Dadove kolibe od terpapira. Vrata su bila zaključana.

“Dade!” dreknu Frenklin. “Hej, Dade Rodžerse!” Udario je po vratima, tako jako da se čitava koliba zaljuljala. Bravica s unutrašnje strane vrata popusti. Vrata se otvoriše. Koliba je bila prazna, ali puna nezdravo slatkastog vonja. Obojica su se namrštila kad im je dopro do nozdrva, iako su bili veterani barova i veliki poznavaoci gljivičastih mirisa. Neprijatni vonj je podsetio Frenklina na ukiseljene krastavčiće, godinama zaboravljene u nekom toplom i hladnom kutku, sve dok tečnost u teglama nije pobelela i iscurila napolje.

“Kurvin sin”, reče Virdžil. “Ovo je gore od gangrene.”

Koliba je bila spartanski nameštena. Dadova rezervna košulja je visila obešena o kuku iznad kreveta. Pored stola je bila razdrndanakuhinjska stolica. U kolibi je, sve u svemu, vladao vojnički red. Ugledali su konzervu crvene boje, sa svežim mrljama na ivicama. Počivala je na novinama pored vrata.

“Povratiću ako odmah ne izađemo”, reče Virdžil. Pozeleneo je.

Frenklin se nije osećao ništa bolje od njega. Izleteo je napolje i zatvorio vrata.

Pogledima su prešli preko deponije, sterilne i puste, poput mesečevih planina.

“Nije ovde”, reče Frenklin. “Zavukao se u šumu. Leži i loče.”

“Frenk?”

“Šta je bilo”, nervozno će Frenklin. Trošio je poslednje zalihe strpljenja.

“Vrata su bila zaključana iznutra. Kako je izašao, ako nije unutra?”

Zapanjeni Frenklin se okrete i osmotri kolibu. Hteo je da kaže Kroz prozor, a ipak nije. Prozor je bio obični četvrtasti prorez u terpapiru, pokriven na kišu otpornom plastikom. Bio je premali da bi se Dad provukao kroz njega, pogotovo onako grbav.

“Nije važno”, progunđa Frenklin. “Ko ga jebe, kad neće da deli. Hajdemo odavde.”

Frenklin je na putu do kamioneta shvatio da je nešto prodrlo kroz zaštitnu opnu pijanstva, nešto čega se kasnije neće sećati, niti će hteti da se seća: jezivo čuvstvo, osećanje da je nešto ovde nepovratno krenulo nizbrdo. Napipao je puls đubrišta, lagan, ali pun zlokobne vitalnosti. Hteo je samo jedno, da što pre ode odavde.

“Ne vidim pacove”, reče Virdžil.

Zaista ih nije bilo. Na deponiji nije bilo ničeg izuzev galebova. Frenklin pokuša da se seti da li je ikad dovezao sranjca na đubrište, a da nije video pacove. Nije mogao. To ga je samo dodatno onespokojilo.

“Mora da je pobacao otrovane mamce, Frenk?”

“Hajde, idemo”, reče Frenklin. “Nosimo se odavde.”

7

Posle večere su dozvolili Benu da se popne na intenzivno i obiđe Meta Berka. Bila je to kratka poseta; Met je spavao. Uklonili su aparat za kiseonik. Glavna sestra reče Benu da će se Met gotovo sigurno do sutra ujutru probuditi i da će uskoro početi da primi posete.

Iscrpljeni Met kao da je naglo ostario. Prvi put mu je ličio na starca. Ležao je mirno. Opuštena koža vrata mu je virila izvan bolničke odežde. Izgledao je ranjivo i bespomoćno. Ako je sve tačno, pomisli Ben, ovi ljudi ti ne čine nikakvu usluge, Mete. Ako je sve tačno, onda smo usred citadele neverice, u kojoj se s noćnim morama obračunavaju lizolom, skalpelima i hemoterapijom, umesto jasenovim kolcima, Biblijama i divljom, planinskom majčinom dušicom. Srećni su u okruženju sistema za održavanje života, injekcija i vrećica punih barijumovog rastvora. Ne znaju da je stub istine napukao ili se ne brinu zbog toga.

Prišao je Metovom uzglavlju. Pažljivo mu je okrenuo glavu. Nije bilo ranica na koži vrata; meso je bilo netaknuto.

Prišao je ormanu posle kraćeg oklevanja. Metova odeća je visila na vešalici. Na vratima je visilo raspeće, koje je nosio kad ga je Suzan posetila. Visilo je na filigranskom lančiću. Meko se sjajilo pod prigušenim svetlom bolničke sobe.

Ben ga uze i stavi oko Metovog vrata.

“Hej, šta to radite?”

U sobu je ušla sestra s bokalom vode i guskom omotanom peškirom.

“Stavljam mu raspeće oko vrata”, odgovori Ben.

“Da li je on katolik?”

“Sad jeste”, sumorno procedi Ben.

8

Noć je pala kad je neko tiho pokucao na kuhinjska vrata doma Sojerovih na Dip kat roudu. Boni Sojer priđe vratimas blagim osmehom na usnama. Nosila je kratku nabranu kecelju, vezanu oko struka, cipele s visokim štiklama i ništa izuzev toga.

Kori Brajant izbulji oči, kad je otvorila vrata. Zinuo je od čuda. “Uh”, rekao je. “Uh... Uh... Boni?”

“Šta je bilo, Kori?” Namerno se naslonila na dovratak, tako da joj do izražaja dođu gole grudi. Istovremeno je smerno prekrstila stopala, časteći ga pogledom na divno oblikovane noge.

“Pobogu, Boni, šta bi bilo da je...”

“Naišao neko iz telefonske kompanije?”, pitala ga je kikoćući se.

Privukao je sebi, s uzdahom u kom se opažala nota očajanja (kakav ispušta davljenik koji tone po treći put, hvatajući se za sisu, umesto za slamku). Stisnuo je za gole guzove. Uštirkana kecelja je pucketala između njih.

“Uh”, reče ona, migoljeći se oko njega. “Da li ćeš isprobati moj prijemnik, gospodine iz telefonske kompanije? Čitav dan čekam veoma važan razgovor...”

Podigao je i nogom zatvorio vrata za sobom. Nije morala da mu govori gde je spavaća soba. Znao je put.

“Sigurna si da neće dolaziti kući?”, pitao je.

Oči su joj tinjale u tami. “Nije mi jasno o kome govoriš, gospodine iz telefonske kompanije. Da ne govoriš o mom zgodnom mužiću... on je u Barlingtonu, Vermont.”

Spustio je poprečke na krevet. Noge su joj landarale oko njegovih bokova.

“Upali svetlo”, rekla je, otegnutim i hrapavim glasom. “Hoću da gledam kako me obrađuješ.”

Uključio je lampu pored kreveta i spustio pogled na nju. Kecelja je otišla u stranu. Posmatrala ga je kroz guste trepavice, toplim, raširenim, sjajnim zenicama.

“Skidaj to”, rekao je, pokazujući na kecelju.

“Skini je ti”, odvratila je. “Dobar si sa čvorovima, gospodine iz telefonske kompanije.”

Nadneo se nad njom. Uvek bi ga naterala da se oseća kao klinac suvih usta koji je prvi put skida. Ruke bi mu uvek zadrhtale kad bi joj se približio, kao da je stvarala polje visokog napona oko sebe. Nikada u potpunosti nije napuštala njegov um. Ugnezdila se u njemu kao ranica s unutrašnje strane obraza, koju stalno dodirujete jezikom. Šunjala se i kroz njegove snove, kao zlatokožo, mračno, uzbudljivo stvorenje. Raspolagala je bezgraničnom maštom.

“Ne tako, klekni”, rekla je. “Na kolena preda mnom.”

Trapavo je kleknuo. Puzao je ka njoj, posežući za čvorom na keceljici. Stavila mu je noge s visokim petama na ramena. Poljubio je po unutrašnjoj strani butine. Jedro i mlako meso se ugnulo pod njegovim usnama.

“Tako je, Kori, baš tako, nastavi tako, nas...”

“Ovo je baš lepo, zar ne”’

Boni Sojer vrisnu.

Kori Brajant podiže glavu. Zbunjeno je žmirkao.

Redži Sojer se naslonio na dovratak spavaće sobe. Nehajno je prebacio sačmaricu preko podlaktice. Cevi su gledale u pod.

Kori oseti plimu vreline među nogama. Popustila mu je bešika.

“Znači, istina je”, čudio se Redži. Ušao je u sobu. Smešio se. “Ko bi rekao? Dugujem tom brljivku Mikiju Silvesteru gajbu ’badvajzera’. Prokletstvo.”

Boni je prva povratila glas.

“Redži, slušaj. Nije ono što misliš. Provalio je u kuću. Nasrnuo je na mene kao bezumnik, on, on je...”

“Zaveži, pičko.” I dalje se osmehivao, blagim osmehom. Redži je bio prilično krupan čovek. Nosio je odelo čelične boje. Imao ga je na sebi kad ga je pre dva sata supruga poljubila na rastanku.

“Slušajte”, prozbori Kori slabašnim glasom. Pljuvačka mu ispuni usta. “Molim vas. Nemojte me ubiti, molim vas. Nemojte, iako sam zaslužio. Ne želite da završite u zatvoru. Ne zbog ovog. Prebijte me, znam da mi to sleduje, ali, molim vas, nemojte...”

“Nemoj više da klečiš, Peri Mejsone”, reče Redži Sojer. Blagi osmeh mu nije silazio s usana. “Šlic ti je otvoren.”

“Slušajte, gospodine Sojere...”

“O, zovi me Redži”, reče domaćin, s istim blagim osmehom. “Mi smo takoreći najbolji prijatelji. Zar se u poslednje vreme ne služim tvojim ostacima?”

“Redži, nije ono što misliš, silovao me...”

Redži je pogleda s blagim, gotovo dobrodušnim osmehom. “Ako zucneš makar i jednu reč, gurnuću ti obe cevi unutra i isporučiti avionsku pošiljku.”

Boni zarida. Bila je bleđa od jogurta.

“Gospodine Sojere... Redži...”

“Zoveš se Brajant, zar ne? Tvoj otac je Pit Brajant, zar ne?”

Kori mahnito zaklima glavom. “Jeste, tako je. Baš tako. Slušajte...

“Prodavao sam mu lož ulje kad sam vozio za Džima Vebera”, reče Redži. Sećanje na dobra stara vremena izmami nov osmeh. “To je bilo četiri ili pet godina pre nego što sam sreo ovu namontiranu kučku. Da li tvoj otac zna da si ovde?”

“Ne, gospodine, to bi mu slomilo srce. Slobodno me prebijte. Znam da mi to sleduje, ali nemojte me ubiti. Kladim se da će otac dići ruku na sebe kad sazna za moju smrt, tako ćete nositi obojena...

“Ne, kladio bih se da ne zna. Hajdemo nakratko u dnevnu sobu. Moramo da popričamo o ovome. Hajde.” Ljubazno se smešio Koriju da bi mu pokazao da mu ne misli nikakvo zlo. Prešao je pogledom na Boni, koja je zurila u njega izbečenim očima. “Ne mrdaj odatle, pičkice, ili nikad nećeš saznati kako se završava Tajna oluja. Idemo, Brajante.” Mahnuo je sačmaricom.

Kori je koračao ka dnevnoj sobi, nešto ispred Redžija. Blago se povodio u hodu. Noge su mu omekšale, kao da su od gume.

Prostor između lopatica ga je ludački svrbeo. Tu će je izručiti, pomislio je, tačno među lopatice. Pitam se da li ću živeti dovoljno dugo da vidim svoje iznutrice na zidu...

“Okreni se”, reče Redži.

Mladić se okrenuo. Zaridao je. Nije hteo da plače, ali nije mogao da se zaustavi. To više nije važno. Već se upišao.

Sačmarica nije više nehajno landarala preko Redžijeve podlaktice. Dve cevi su nišanile Korijevo lice. Dve okrugle rupe su se nadule i produbile. Prestravljenom mladiću ličile su na bunare bez dna.

“Znaš li šta si uradio?”, pitao ga je Redži. Osmeh namah i netragom nestade. Bio je mrtav ozbiljan.

Kori je ćutao. To je bilo glupo pitanje. Nastavio je da rida.

“Spavao si s tuđom ženom, Kori. Da li se tako zoveš?”

Kori klimnuo. Suze su mu kupale obraze.

“Znaš šta se dešava takvim tipovima kad ih uhvate?”

Kori klimnu.

“Uhvati cevi sačmarice, Kori. Veoma polako. Ovaj oroz ima pet položaja. Prešao sam već tri. Zamisli... o, zamisli da hvataš sisu moje žene.”

Kori drhtavom rukom dohvati cev sačmarice. Metal je bio hladan pod znojavim dlanovima. Dugi, bolni uzdah ote mu se iz grla. Ništa mu nije ostalo. S moljakanjem je gotovo.

“Stavi je usta, Kori. Obe cevi. Da, tako je. Polako!... Dobro je. Da, usta su ti dovoljno velika. Gurni ih unutra. Znaš ti sve o guranju, zar ne?”

Kori je otvorio usta koliko god je mogao. Gurnuo mu je cevi sve do krajnika. Mladićev užasnuti stomak htede da ispovrati svoj sadržaj. Osećao je ukus nauljenog čelika pod zubima.

“Zatvori oči, Kori.”

Mladić je samo zurio u njega. Suzne oči su mu bile velike kao tacne za čaj.

Redži se ponovo blago osmehnu. “Zatvori te bebeće plave oči, Kori.”

Kori ih je zatvorio.

Stomak mu se ispraznio. Jedva da je bio svestan toga.

Redži povuče oba obarača. Udarne igle lupiše u prazno s duplim klik-klik.

Kori pade na pod bez svesti.

Blago osmehnuti Redži na trenutak spusti pogled. Obrnuo je sačmaricu tako da je kundak bio uperen u tavanicu. Krenuo je prema spavaćoj sobi.

“Stižem, Boni. Bila ti spremna ili ne.”

Boni Sojer poče da vrišti.

9

Kori Brajant se teturao po Dip kat roudu, ka mestu na kom je parkirao kamion telefonske kompanije. Zaudarao je. Pogled mu je bio krvav i staklast. Na zadnjem delu glave imao je veliku čvorugu. Udario se pri padu. Vukao je čizme, stružući po mekom tlu. Pokušavao je da misli isključivo na struganje, da ne bi mislio na iznenadnu i potpunu propast koja ga je upravo zadesila. Bilo je osam i petnaest uveče.

Redži Sojer se ljubazno smešio dok je isterivao Korija na kuhinjska vrata. Iz spavaće sobe su dopirali Bonini nepresušni, razorni jecaji. Silno su odudarali od domaćinovog, pribranog tona. “Požuri niz put kao dobar dečak. Sedi u kamionet i vozi nazad u grad. U petnaest do deset prolazi autobus na liniji između Luistona i Bostona. Iz Bostona idu vozovi ka svim destinacijama. Autobus staje kod Spensera. Ukrcaj se u njega. Ubiću te ako te ikad ponovo vidim. S njom će biti sve u redu. Dobila je svoje. Par nedelja će morati da nosi pantalone i bluze s dugim rukavima. Pazio sam da joj ne naružim lice. Postaraj se da napustiš Salemovo pre nego što se ne središ i ne pomisliš da si muškarac.”

Sad korača Dip kat roudom, spreman da posluša Redžija Sojera. Poći će južno od Bostona... nekuda. Uštedeo je nešto manje od hiljadu dolara. Pare su u banci. Majka je uvek govorila da je on veoma štedljiva duša. Telegrafisaće da mu pošalju novac. Ušteđevina će potrajati dok ne dobije posao. Trebaće mu najmanje godinu dana napora da zaboravi ovo veče – ukus puščanih cevi, miris sopstvenog izmeta, nataloženog u pantalonama.

“Zdravo, gospodine Brajante.”

Kori ispusti prigušeni vrisak. Zagledao se u mrak. Isprva nije video ništa. Vetar je pomerao krošnje, tako da su senke skakale i igrale po drumu. Najedanput je opazio čvršću sen. Stajala je pored kamenog zida koji se protezao između druma i zadnjeg pašnjaka Karla Smita. Senka je imala čovekolik oblik, ali bilo je nečeg... nečeg...

“Ko si ti?”

“Prijatelj koji svašta vidi, gospodine Brajante.”

Prilika se pomeri i napusti najdublje senke. Kori pod slabim svetlom ugleda sredovečnog muškarca s crnim brkovima i dubokim, bistrim očima.

“Zloupotrebili su vas, gospodine Brajante.”

“Otkud vi znate šta mi se dogodilo?”

“Znam ja mnogo toga. Posao mi je da znam. Hoćete li da zapalite?”

“Hvala.” Rado se poslužio ponuđenom cigaretom. Stavio je među usne. Stranac pripali drvenu šibicu. Njen plamen osvetli njegove visoke i istaknute, slovenske jagodice, bledo i koščato čelo i crnu, unazad začešljanu kosu. Plamen se ugasio. Kori uvuče opori dim u pluća. To je bila dago [31] cigareta, ali bolje ikakva nego nikakva. Malo se pribrao.

“Ko ste vi?”, ponovo je pitao.

Stranac se nasmejao, zapanjujuće bogatim, punokrvnim smehom. Odlebdeo je, zahvaćen blagim povetarcem, zajedno s dimom Korijeve cigarete.

“Imena!”, rekao je. “To američko insistiranje na imenima! Dopustite mi da vam prodam auto zato što se zovem Bili Smit! Jedite kod mene! Gledajte me na televiziji! Zovem se Barlou, ako će vam to olakšati situaciju.” Ponovo je prsnuo u smeh. Posmatrao je mladića treperavim, blistavim očima. Kori oseti da se osmeh prikrada i njegovim usnama. Bilo mu je teško da poveruje u to. Svi problemi mu se učiniše dalekim i nevažnim u poređenju sa drskim, dobrim raspoloženjem koje se prosipalo iz tih tamnih očiju.

“Vi ste stranac, zar ne?”, pitao je Kori.

“Video sam veliki broj zemalja, i nalazim da je ova zemlja... ovaj grad... pun stranaca. Vidiš? Eh? Eh?” Ponovo je prsnuo u gromoglasni smeh. Ovaj put mu se Kori pridružio. Iz grla mu se izvi smeh pod punim pritiskom, delom i na talasu odložene histerije.

“Ovde sam okružen strancima, tako je”, nastavio je, “ali divnim, očaravajućim strancima koji pucaju od vitalnosti, punokrvnim i punim života. Znaš li koliko su lepi stanovnici tvoje zemlje i tvog grada, gospodine Brajante?”

Kori je samo coknuo jezikom, blago posramljen. Nije skrenuo pogled sa strančevog lica. Bio je potpuno zaokupljen njime.

“Stanovnici ove zemlje nikad nisu spoznali glad ili nemaštinu. Prošlo je dve generacije otkad ste spoznali nešto slično, pa čak i tad je to bio samo šapat u dalekoj sobi. Ovdašnji ljudi misle da znaju šta je muka, ali je njihova muka tek tuga deteta koje je prosulo sladoled na rođendanskoj zabavi. Oni nisu... kako se to kaže na engleskom... oslabili. Prolivaju krv jedni drugima s nemerljivim poletom. Verujete li vi u to? Vidite li to?”

“Da”, reče Kori. Zagledao se u strančeve oči. Bile su pune, divnih stvari.

“Ova zemlja je veličanstven paradoks. Kad se čovek u drugim zemljama iz dana u dan prežderava, ugoji se... postane trom... svinjolik. Ali u ovoj zemlji... izgleda da sa bogatstvom raste i agresivnost. Znaš li o čemu govorim? Pogledaj samo gospodina Sojera. Dato mu je tako mnogo; a on neće da dâ ni nekoliko mrvica sa svog stola. Ponaša se kao dete na rođendanskoj zabavi, koje će odgurnuti drugog od trpeze iako je sito. Imam li pravo?”

“Imate pravo”, reče Kori. Barlouove oči bile su tako velike i pune razumevanja. Sve je to stvar...

“Sve je to stvar perspektive, zar ne?”

“Da!”, uskliknuo Kori. Čovekje izabrao ispravnu, odgovarajuću, savršenu reč. Cigareta mu je iskliznula iz prstiju. Ležala je tinjajući na putu.

“Mogao sam da zaobiđem rustičnu zajednicu poput vaše”, glasno je razmišljao stranac. “Mogao sam da odem u jedan od vaših golemih i uzavrelih gradova. Tja!” Iznenada se uspravio, oči mu sevnuše. “Šta ja znam o gradovima? Pregazili bi me na prvoj prometnijoj raskrsnici! Ugušio bih se zagađenim vazduhom! Stupio bih u kontakt s ljigavim, glupim diletantima čije su interesovanja... Kako to kažete? Štetna... štetna po mene. Kako će siroti seljak poput mene izaći na kraj s prefinjenostima velikog grada... pa makar on bio i američki? Nikako! Ne i ne! Pljujem ja na vaše gradove!”

“O, da!”, prošapta Kori.

“Zato sam došao ovde, u mesto za koji sam prvo čuo zahvaljujući sjajnom čoveku, nekadašnjem žitelju Salemova, koji nažalost, odavno počiva u grobu. Ovde su ljudi još bogati i punokrvni, nabijeni agresijom i mračnjaštvom, tako važnim za... nema odgovarajuće engleske reči. Pokol, vurderlak, ejalik. Da li me razumete?

“Da”, prošapta Kori.

“Ovdašnji ljudi nisu lišeni vitalnosti koja pritiče iz majke, zemlje. Nisu presekli tu vezu slojevima betona i cementa. Njihove ruke su zaronjene u vode života. Oni još čupaju život iz uzdrhtalog srca zemlje! Da li je to istina?”

“Jeste!”

Stranac blago coknu i položi ruku na Korijevo rame. “Ti si dobar dečko, fin, krepak mladić. Ne verujem da želiš da napustiš ovako savršeno mesto. Imam li pravo?”

“Ne...”, prošapta Kori. Najedanput se našao u nedoumici. Strah se vraćao, ali nije nalazio uporište. Ovaj čovek ne bi dopustio da mu se išta loše dogodi.

“I nećeš. Nikada više.”

Kori je drhtao. Stajao je kao da je ukorenjen na drumu, dok se Barlou naginjao ka njemu.

“Dobićeš priliku da se osvetiš onima koji bi da se prežderavaju dok drugi trpe nemaštinu.”

Kori Brajant potonu u veliku reku zaborava. Ta reka beše vreme, a njene vode behu crvene.

10

Bilo je devet sati uveče, na bolničkom televizoru zašrafljenom na zid davao se subotnji film, kad je telefon pored Benovog kreveta zazvonio. Suzan ga je pozvala. Govorila je drhtavim glasom.

“Bene, Flojd Tibits je umro. Izdahnuo je prethodne noći u zatvorskoj ćeliji. Doktor Kodi kaže da je uzroksmrti akutna anemija. Izlazila sam s Flojdom! Patio je od povišenog krvnog pritiska. Zato ga vojska nije htela!”“

“Smiri se”, reče Ben. Uspravio se u sedeći položaj.

“Ima još. Porodica Makdugal iz Okuke. Umrla im je desetomesečna beba. Odvezli su gospođu Makdugal u ludačkoj košulji.”

“Da li znaš kako je beba umrla?”

“Majka mi je rekla da je gospođa Evans dotrčala kad je čula vrištanje Sandre Makdugal. Gospođa Evans je pozvala starog doktora Ploumana. Plouman nije ništa rekao, ali je gospođa Evans rekla mojoj majci da je s bebom naoko bilo sve u redu... izuzev što je bila mrtva.”

“Zanimljivo je da su oba smetenjaka, Met i ja, baš tada bila izvan grada, nesposobna da išta preduzmu”, reče Ben, više sebi nego Suzan. “Kao po nečijem naumu.”

“To nije sve.”

“Šta?”

“Nestao je Karl Forman, istovremeno kad i telo Majka Rajersona.”

“Mislim da je to to”, čuo je samog sebe. “To mora da je to. Sutra izlazim odavde.”

“Da li ćete pustiti posle tako kratkog vremena provedenog u bolnici?”

“Ne pada mi na pamet da ih pitam.” Govorio je odsutnim glasom; razmišljao je o drugim stvarima. “Imaš li raspeće?”

“Ja?” Zvučala je iznenađeno i malčice zbunjeno. “Bože, ne.”

“Ne šalim se s tobom, Suzan – nikad nisam bio ozbiljniji. Znaš li gde ga možeš nabaviti u ovo doba noći?”

“Pa, kod Meri Bodin. Mogu da se prošetam...”

“Ne. Drži se dalje od gradskih ulica. Sedi kod kuće. Napravi ga sama, makar zalepila dva drvceta. Nek ti stalno bude nadohvat ruke, kraj uzglavlja.”

“Bene, i dalje ti ne verujem. Možda je reč o manijaku, nekom ko veruje da je vampir, ali...”

“Veruj ti šta god hoćeš, ali napravi krst.”

“Ali...”

“Hoćeš li to učiniti? Makar samo meni za ljubav?”

Oklevajući je prozborila: “Hoću, Bene.”

“Možeš li da dođeš u bolnicu sutra oko devet?”

“Mogu.”

“Dobro. Popećemo se do intenzivne da obavestimo Meta o svemu što se dogodilo. Zatim ćemo otići da popričamo s doktorom Džejmsom Kodijem.”

Rekla je: “Misliće da si lud, Bene. Zar ti to nije jasno?”

“Pretpostavljam da će tako biti. Ali čitava priča izgleda mnogo verovatnije kad se smrkne, zar ne?”

“Tako je”, tiho je prozborila. “Bože, tako je.”

Bez ikakvog razloga je pomislio na Mirandu, na njenu pogibiju: motocikl je naleteo na vlažni deo kolovoza, proklizao je, čuo je njen vrisak, uspaničio se i ugledao stranicu kamiona, bila je sve veća i veća, približavala im se sa strane.

“Suzan?”

»Da.”

“Vodi računa o sebi, molim te.”

Spustio je slušalicu kad je prekinula vezu. Zurio je u televizor. Jedva da je bio svestan Doris Dej – Rok Hadson komedije na ekranu. Osećao se nagim, izloženim. Nije imao raspeće. Pogled mu se zaustavi na prozorima, na njima se davao isključivo mrak. Prikradao mu se stari, detinjasti strah od mraka. Skrenuo je pogled ka televizoru na kom je Doris Dej kupala čupavog psa u kadi. Plašio se.

11

Gradska mrtvačnica u Portlandu je hladna i aseptična prostorija, u potpunosti obložena zelenim pločicama. Podovi i zidovi su obojeni istom, blagom zelenom bojom, a tavanica svetlozelenom. Na zidovima su redovi četvrtastih vrata, nalik većim boksovima za odlaganje prtljaga na autobuskim stanicama. Duge, paralelne fluorescentne cevi bacaju jezivu, neutralnu svetlost po odaji. Dekor nije nimalo inspirativan, ali se korisnici usluga ne bune.

Dva pomoćnika su u subotu, u petnaest do deset uveče. gurali kolica s telom mladog homoseksualca, ustreljenog u baru, u centru grada. To je bio prvi ukrućeni te noći. Žrtve saobraćajnih nesreća obično pristižu od jedan do tri ujutru.

Badi Baskomb je bio usred masne šale o vaginalnom dezodorans spreju. Ućutao se usred rečenice i zagledao u red boksova od M do Z. Vrata na dva boksa behu otvorena.

Bob Grinberg i on ostaviše novopridošli leš i požuriše ka otvorenim vratima. Badi pogleda karticu na prvim vratima, dok se Bob pozabavio drugim.

TIBITS, FLOJD MARTIN

Pol: M

Primljen: 10/4/75

Dat. aut.: 10/5/75

Potpisnik: J.M. Kodi, M.V.

Cimnuo je polugu s unutrašnje strane vrata. Čelična ploča se iskotrlja iz boksa na nečujnim točkićima.

Bila je prazna.

“Hej!”, dreknu Grinberg. “Ova jebena stvar je prazna! Ko bi se pobogu...”

“Nisam se mrdnuo od šaltera”, reče Badi. “Kunem se da niko nije prošao pored mene. To se sigurno desilo u Kartijevoj smeni. Šta piše na toj kartici?”

“Makdugal, Rendal Fratus. Šta znači ova skraćenica odo.?”

“Odojče”, tupo prozbori Badi. “Isuse Hriste, nadrljali smo.”

12

Nešto ga je probudilo.

Mirno je ležao na leđima u mrklom mraku. Gledao je u tavanicu.

Buka. Čuo je neku buku. U kući je vladala tišina.

Evo je ponovo. Grebanje.

Mark Petri se okrete u krevetu i pogleda na prozor. Deni Glik ga je gledao kroz staklo. Imao je mrtvački bledi ten i zakrvavljeni, divlji pogled. Umazao je usta i bradu nekom tamnom supstancom.

Osmehnuo se kad je video da ga Mark posmatra. Osmeh otkri stravično duge i oštre zube.

“Pusti me unutra”, šapnuo je. Mark nije bio siguran da li su reči savladale mračno rastojanje između njih, ili su odjeknule u njegovom umu.

Shvatio je da se plaši – telo je to pojmilo pre uma. Nikad u životu nije osetio takav strah, pa ni kad je plivao sa splava na plaži Popham. Tad je mislio da će se udaviti. Njegov, na hiljadu i jedan način dečji um, za tili čas je obavio valjanu procenu situacije. Preti mu opasnost da izgubi više od života.

“Pusti me unutra, Mark. Hoću da se igram s tobom.”

To grozno biće nije imalo gde da se uhvati s druge strane prozora; njegova soba bila je na drugom spratu i nije imala terasu. Ono se ipak održavalo u prostoru... ili se priljubilo uz drveni zid kao tamni insekt.

“Mark... konačno sam stigao, Mark. Molim te...”

Naravno. Moraš da ih pozoveš unutra. Znao je to iz časopisa o čudovištima. Čitao ih je, iako je majka strepela da će mu takvo štivo oštetiti i izvitoperiti psihu.

Zamalo što nije pao kad je ustao iz kreveta. Tek tad je shvatio da je strah preblaga reč za ono što je osećao. Čak ni užas nije u potpunosti odgovarao prilici. Bledo lice s one strane prozora pokuša da se osmehne, ali je zaboravilo kako se to radi. Predugo je prebivalo u tami. Mark vide samo grčevitu grimasu, krvavu i tragičnu masku.

Nije bilo tako strašno, dok je gledao noćnog posetioca u oči. Nije se toliko plašio dok ga je gledao u oči. Shvatio je da će sve biti bolje kad otvori prozor i kaže: “Uđi unutra, Deni.” Posle toga se neće plašiti zato što će se sjediniti s Denijem i svima njima. Sjediniće se s njim. Postaće...

Nemoj! Tako će te ukebati!

Skrenuo je pogled, po cenu strahovitog napora volje.

“Pusti me unutra! Naređujem ti! On ti naređujef

Mark ponovo zakorači ka prozoru. Nije mogao drugačije. Ne može da se odupre tom glasu. Zlo lice s druge strane stakla se zgrčilo od iščekivanja, kad se približio staklu. Stvorenje je grebalo po staklu noktima pocrnelim od zemlje.

Pomisli na nešto. Brzo! Brzo!

“Kiša”, promuklo je šapnuo. “Kiša u Španiji pada uglavnom u ravnici. [32] Zalud je udarao pesnicama u direke, insistirajući da vidi duhove.”

Deni Glik prosikta.

“Mark! Otvori prozor!”

“Beti Biter je kupila malo putera...”

“Prozor, Mark, on ti zapoveda!”

“...ali, reče Beti, ovaj puter je gorak.”

Bivao je sve slabiji. Taj šaptavi glas je prodirao kroz sve prepreke. Zapovest se sve snažnije nametala. Markov pogled pade na njegov sto, prekriven modelima čudovišta, tako slabim i ništavnim...

Pogled mu se naglo zaustavi na jednom eksponatu. Oči mu se blago raširiše.

Plastična utvara bludela je po plastičnom groblju. Jedan od spomenika bio je u obliku krsta.

Mark zgrabi krst, bez razmišljanja ili oklevanja. Starija osoba, na primer njegov otac, sigurno bi učinila neku od navedenih, kobnih, grešaka. Stisnuo ga je i glasno rekao: “Uđi.”

Vučji trijumf osvanu na zlom licu. Prozor se podiže i Deni uđe u sobu. Načinio je dva koraka ka Marku. Iz otvorenih usta je dopirao neopisiv vonj, zadah grobnih jama. Hladne, riblje, bele ruke se spustiše na Markova ramena. Stvorenje zabaci glavu, kao gladno pseto, i podiže gornju usnu. Ogolilo je blistave očnjake.

Mark se okrenu u mestu i priljubi plastični krst na obraz Denija Glika.

Stvorenje ispusti strašni, nezemaljski i... nečujni krik. Odjekivao je samo u hodnicima njegovog uma i odajama njegove duše.

Trijumfalni osmeh na licu Glik-bića se preobrazi u zevajući grč bola. Dim se diže s bledog mesa. Mark vide kako se meso pretapa u dim, trenutak pre nego što je stvorenje ustuknulo i napola zaronilo, napola palo kroz prozor.

Sve je bilo gotovo. Noćni posetilac je iščezao bez traga.

Krst je još malo sijao žestokom svetlošću, kao da u središtu ima sjajnu žicu. Zgasnuo je, ostavljajući plavičasti trag pred dečakovim očima.

Kroz cevi u podu je čuo prepoznatljivi zvuk paljenja lampe u roditeljskoj spavaćoj sobi i očev glas: “Šta je, do đavola, to bilo?”

13

Dva minuta kasnije su se vrata njegove spavaće sobe otvorila. Imao je dovoljno vremena da vrati stvari na mesto.

“Sinko?”, tiho mu se obrati Henri Petri. “Da li si budan?”

“Izgleda da jesam”, odgovori Mark sanjivim tonom.

“Da li si ružno sanjao?”

“Ja... mislim da je tako bilo. Ne sećam se.”

“Vikao si u snu.”

“Izvini.”

“Nemaš zašto da se izvinjavaš.” Oklevao je. Progovorio je vođen sećanjima na sina, dečačića u plavoj pidžami. Tada je pravio mnogo više, beskrajno razumljivijih nevolja: “Hoćeš li da popiješ malo vode?”

“Ne hvala, tata.”

Henri Petri nakratko osmotri sinovljevu sobu. Nije znao poreklo straha koji ga je obuzeo nakon buđenja. Još je lebdeo oko njega, strah i svest o, za dlaku izbegnutoj, neznanoj katastrofi. Ništa nije video. Prozor je bio zatvoren. Sve je bilo na svom mestu.

“Mark, da li je sve u redu?”

“Jeste, tata.”

“U tom slučaju... laku noć.”

“Laku noć.”

Vrata su se tiho zatvorila. Otac se udaljavao u papučama. Silazio je niza stepenice. Mark oseti silno olakšanje. Protegao se, da bi se oslobodio napetosti. Odrastao čovek bi u sličnoj situaciji postao žrtva histerije. To bi se moglo desiti i nešto starijem ili mlađem detetu. Mark oseti kako se užas gotovo neprimetno povlači iz njegovog tela, kao vetar koji suši mokro telo posle plivanja po prohladnom danu. Strah se povlačio pred dremežom.

Pre spavanja je po ko zna koji put razmišljao o neobičnoj prirodi odraslih. Uzimaju sredstva za smirenje, žestoka pića i pilule za spavanje da bi se odbranili od strahova i prizvali san, iako su njihovi strahovi krotki i pitomi. Tiču se posla, novca, šta će učitelji misliti ako ne kupim bolju odeću Dženi, da li me žena još voli, ko su mi prijatelji. Tako su bledi u poređenju sa strahovima s kojima se bore deca u mračnim posteljama. Deca nemaju kome da se požale, niti se mogu nadati savršenom razumevanju drugog deteta. Deca svake večeri moraju da se izbore sa onim ispod kreveta ili u podrumu, sa onim što se šunja i vreba na ivici vidokruga, bez grupne terapije, psihijatra ili socijalne službe. Moraju da iz večeri u veče biju istu, usamljenu bitku. Jedini lek je nepovratno okoštavanje imaginarnih sposobnosti, proces koji se naziva odrastanjem.

Sve ove misli prohujaše dečakovim umom u obliku mentalne stenografije. Met Berk se prethodne noći suočio sa mračnom istinom. Od straha je dobio srčani udar. Mark Petri se večeras suočio sa sličnim užasom. Deset minuta kasnije je spavao mirnim snom, stiskajući plastični krst desnicom, kao da se igra nesvakidašnjom zvečkom. To je razlika između muškaraca i dečaka.

Jedanaesto poglavlje
Ben (IV)

1

Bilo je devet i deset u nedelju ujutru – sjajno, suncem obasjano nedeljno jutro – Ben se već ozbiljno brinuo zbog Suzan, kad je telefon zazvonio. Zgrabio je slušalicu.

“Gde si?”

“Smiri se. Evo me gore, kod Meta Berka. Voleo bi da te vidi što je pre moguće.”

“Zašto nisi došla...”

“Obišla sam te. Spavao si kao jagnje.”

“Noću nas kljukaju teškim lekovima da bi nam krali organe za račun tajanstvenih pacijenata, milijardera”, rekao je. “Kako je Met?”

“Dođi da vidiš”, rekla je. Obukao se pre nego što je prekinula vezu.

2

Met je izgledao mnogo bolje, gotovo preporođeno. Suzan je sedela kraj njegove postelje u svetloplavoj haljini. Učitelj podiže ruku u pozdrav kad je Ben ušao u sobu. “Izaberi stenu.”

Ben uze jednu od nepojmljivo neudobnih bolničkih stolica. Seo je. “Kako si?”

“Mnogo bolje. Slab sam, ali mi je bolje. Prošle noći su mi izvadili iglu iz ruke. Jutros su me poslužili kuvanim jajetom. Neslanim. Imalo je ukus staračkog doma.”

Ben lako poljubi Suzan. Bila je napeta, kao neko ko na jedvite jade vlada sobom.

“Da li se desilo nešto novo od juče uveče?”

“Nisam ništa čula. Izašla sam u sedam. Salemovo se nedeljom ujutru kasnije budi.”

Ben se obrati Metu. “Da li si sposoban da se pozabaviš problemom?”

“Da, jesam”, rekao je. Blago se promeškoljio u bolesničkoj postelji. Zlatni krst koji mu je Ben okačio oko vrata, upadljivo blesnu. “Uzgred, hvala ti zbog ovoga. Pruža mi veliku utehu, iako sam ga u petak po podne kupio u Vulvortu. Pronašao sam ga na polici za suvenire.”

“U kakvom si stanju?”

“’Stabilnom’, to je omiljeni termin mladog doktora Kodija. Upotrebio ga je juče kasno po podne, tokom pregleda. EKG je pokazao da sam dobio slabašan srčani udar... bez ugrušaka.”Pročistio je grlo. “Nadam se da ovog puta zna šta priča. Bolje bi mu bilo. Srčani udar me je strefio samo nedelju dana nakon poslednjeg pregleda. Tužiću ga zbog prekršenog obećanja, pa šta košta da košta.” Ućutao se i živahno pogledao Bena. “Rekao mi je da se ovako nešto događa, ali samo posle teškog šoka. Ćutao sam kao zaliven. Da li sam dobro postupio?”

“Uradio si sve kako treba. Događaji su, u međuvremenu, dobili na ubrzanju. Suzan i ja ćemo danas posetiti Kodija. Istrešćemo čitavu vreću. Poslaćemo ga tebi, ako mi ne potpiše otpusnu listu.”

“Imaću šta da mu kažem”, turobno prozbori Met. “Slinavi kurvin sin mi ne da da zapalim lulu.”

“Da li ti je Suzan ispričala šta se dogodilo u Jerusalemovu od petka uveče?”

“Nije. Rekla mi je da će sačekati da se skupimo.”

“Hoćeš li mi, pre nego što počne, ispričati šta se tačno desilo u tvojoj kući?”

Metovo lice namah pocrne. Maska ozdravljenja nakratko zatitra. Ben ugleda starca koji je juče spavao na istoj postelji.

“Ako ne možeš...”

“Naravno da mogu. Moram biti, ako je polovina od onog u šta sumnjam tačno.” Gorko se osmehnuo. “Oduvek sam sebe smatrao nekom vrstom slobodnog mislioca, kog ništa ne može iznenaditi. Čudesno je kako um može da odagna sve što mu se ne sviđa ili ono što smatra pretećim. Mehanizam podseća na magične ploče za crtanje, kojima smo se u igrali detinjstvu. Ako ti se crtež nije sviđao, bilo je dovoljno da povučeš gornji list, pa bi sve nestalo.”

“Zaboravljaš da su linija zauvek ostajala na crnom materijalu ispod njega”, reče Suzan.

“Tako je.” Osmehnuo se devojci. “To je divna metafora o prožimanju svesnog i nesvesnog uma. Šteta što je Frojd bio tako zadrt. Danas se pitamo...” Zagledao se u Bena. “Suzan ti je već ispričala šta se dogodilo?”

“Jeste, ali...”

“Ne boj se, čućeš i moju pripovest. Hteo sam da budem siguran da ne moram da trošim mnogo reči na pozadinsku priču.”

Ispričao je priču ravnim, gotovo nezainteresovanim glasom. Prekinuo je izlaganje samo kad je sestra ušla na cipelama mekušnih peta, da bi ga ponudila čašom đumbirovog piva. Met je prihvatio napitak. Povremeno je srkao slamčicom. Potrajalo mu je do kraja pripovesti. Benu nije promaklo da su kockice leda u čaši blago zazvečale kad je došao do dela u kom je Majk pao unatraške kroz prozor. Glas mu nije zadrhtao; održao je isti, ujednačeni, blago poučni ton, koji je nesumnjivo koristio na predavanjima. Ben pomisli, ne prvi put, da ima posla sa poštovanja vrednim čovekom.

Met je prvi prekinuo kratki period tišine posle okončanja pripovesti.

“Eto tako”, rekao je. “Šta o ovom rekla-kazala misle oni koji nisu videli ništa svojim očima?”

“Juče smo prilično dugo raspravljali o tome”, reče Suzan. “Nek ti Ben prepriča taj razgovor.”

Ben je, pomalo stidljivo, izneo sva razumna objašnjenja. Zatim ih je metodično i argumentovano opovrgao. Met je aplaudirao kad je spomenuo mrežu za komarce koja se otvara spolja, meko tle i odsustvo merdevina.

“Bravo! Pravo si njuškalo.”

Met se obrati Suzan. “Šta ti misliš, gospođice Norton? Nekad si pisala dobro organizovane sastave. Slagala si paragrafe kao cigle, koristeći rečenice kao malter. Šta ti misliš?”

Spustila je pogled na šake kojim je gužvala haljinu, pre nego što je podigla glavu. “Ben me je juče podučavao o lingvističkim značenjima izraza ne mogu,zato neću koristiti tu reč. Veoma mi je teško da poverujem da vampiri vrebaju žrtve po Salemovu, gospodine Berk.”

“Spreman sam da se podvrgnem poligrafskom testu, uz jedan uslov, garantovanu diskreciju.” Met je zvučao veoma ozbiljno.

Blago se zarumenela. “Ne, ne... pogrešno ste me shvatili. Ubeđena sam da se nešto dešava u gradu. Nešto... strašno. Ali... ovo...”

Uhvatio je za ruku. “Razumem šta hoćeš da kažeš, Suzan. Da li bi učinila nešto za mene?”

“Ako mogu.”

“Hajde da mi... nas troje... nastavimo razgovor pod pretpostavkom da je sve ovo istina. Ponašajmo se prema toj premisi kao prema činjenici, sve dok i samo dok ne bude opovrgnuta. Shvataš li da je to naučni pristup? Ben i ja smo već razmatrali nekoliko načina za ispitivanje njene tačnosti. Veruj mi da niko ne bi bio srećniji od mene ako bi se ta premisa pokazala neistinitom.”

“Ali ti ne misliš da će tako biti, zar ne?”

“Ne”, tiho je rekao. “Doneo sam zaključke, posle duge rasprave sa samim sobom. Verujem u ono što sam video.”

“Hajde da za trenutak zanemarimo pitanje vere i skepse” reče Ben. “Sad imamo pametnija posIa.”

“Slažem se”, reče Met. “Imaš li neke ideje o narednim koracima?

“Pa”, poče Ben, “voleo bih da te imenujem za glavnog istražitelja. Smatram te najkvalifikovanijim za taj posao, zbog tvog obrazovanja. Takođe si poznat kao čovek s obe noge na zemlji.”

Metu oči sevnuše, kao kad je čuo Kodijevu perfidnu odluku da mu zabrani lulu. “Nazvaću Loretu Starčer, čim se biblioteka otvori. Zamoliću je da dotera knjige u kolicima.”

“Danas je nedelja”, podseti ga Suzana. “Biblioteka je zatvorena.”

“Otvoriće je zbog mene”, reče Met, “u protivnom će mi biti jasno šta se dešava.”

“Nabavi sve što ima veze s ovom temom”, reče Ben, “psihološki, patološki i mitski materijal. Shvataš li me? Čitava dela.”

“Beležiću sve podatke u jednu svesku”, prostenja Met. “Kunem se bogom da hoću!” Nastavio je odlučnim glasom. “Osećam se kao čovek, prvi put otkad sam se probudio. Šta ćete vi da radite?”

“Prvo, doktor Kodi. Pregledao je Rajersona i Flojda Tibitsa. Možda ga možemo ubediti da pregleda i Denija Glika.”

“Da li će to učiniti?”, upita Suzan Meta.

Učitelj srknu malo piva od đumbira pre nego što je odgovorio. “Džimi Kodi iz mog razreda bi to smesta učinio. Bio je to maštovit dečko, otvorenog duha i čudesno otporan na hipokriziju. Ne znam koliko su ga empiristički koledž i medicinska škola promenili.”

“Meni sve to izgleda kao zaobilazna taktika”, reče Suzan. “Mišljenja sam da nas poseta doktoru Kodiju izlaže nepotrebnom riziku. Mogla bi se lako izroditi u potpunu katastrofu. Zar nije bolje da Ben i ja odemo do Marstenove kuće i završimo s tim? O tome smo raspravljali prošle nedelje.”

“Evo zašto nije bolje”, napomenu Ben. “Zato što delamo pod pretpostavkom da je sve ovo istina. Zašto si tako nestrpljiva da staviš glavu na panj?”

“Mislila sam da vampiri danju spavaju.”

“Ne znam šta je Strejker, ali sigurno nije vampir”, reče Ben, “izuzev ako stare legende nisu u potpunosti pogrešne. Često ga viđamo danju. U najboljem slučaju bi nas mogao oterati s praga kao neželjene uljeze. Vratili bismo se neobavljena posla. U najgorem slučaju bi nas mogao savladati i vezati, da bi nas uveče poslužio kao doručak legendarnom grofu.”

“Barlouu?”, pitala je Suzan.

Ben slegnu ramenima. “Zašto da ne? Ta priča o putu u Njujorku radi nabavke je i suviše dobra da bi bila istinita.”

Posmatrala ih je sa tvrdokornom rešenošću, ali nije ništa rekla.

“Šta ćete ako vas Kodi ismeje?”, reče Met. “Dobro ćete proći ako smesta ne pozove momke iz ludare.”

“Idemo na groblje u sumrak”, reče Ben. “Posmatraćemo grob Denija Glika. To će biti ogledni slučaj.”

Met je pokušao da se digne. “Obećajte mi da ćete biti pažljivi. Bene, obećaj mi!”

“Hoćemo”, reče Suzan, umirujućim glasom. “Zveckaćemo od silnih raspeća.”

“Ne šali se”, promrmlja Met. “Da si videla isto što i ja...” Okrenuo je glavu i pogledao kroz prozor. Video je suncem osvetljeno lišće jalši i jesenje nebo iza njih.

“Ako se ona šali, ja se ne šalim”, reče Ben. “Preduzećemo sve mere predostrožnosti.”

“Porazgovarajte s ocem Kalahanom”, reče Met. “Uzmite nešto svete vodice... i ako je moguće, nešto pričesnog hleba.”

“Znate li nešto o njemu?”, pitao je Ben.

Met je slegnuo ramenima. “Pomalo je čudan. Možda ima problem s alkoholom. Ako je to tačno, onda je obrazovana, prijatna pijandura. Možda se okrenuo kapljici, zato što stenje pod jarmom papstva.”

“Da li si siguran da je otac Kalahan... da on pije?”, pitala je Suzan blago.

“Nisam siguran”, reče Met. “Ali moj bivši učenik Bred Kempion radi u Jarmutskoj prodavnici pića. Tvrdi da mu je otac Kalahan redovna mušterija, ljubitelj ’džim bima’. To znači da ima dobar ukus.”

“Da li s njime mogu razgovarati?”, pitao je Ben.

“Ne znam. Mislim da morate pokušati.”

“To znači da ga uopšte ne poznaješ?”

“Ne, ne baš. Znam da piše istoriju katoličke crkve u Novoj Engleskoj. Veliki je poznavalac pesnika iz takozvanog zlatnog doba -Vitera, Longfeloua, Rasela, Holmsa, te ekipe. Prošle godine sam ga zamolio da govori pred učenicima na času američke književnosti. Ima brz, oštar um. Studenti su uživali u njegovom izlaganju.”

“Posetiću ga”, reče Ben. “Osloniću se na svoj instinkt.”

Sestra je provirila u sobu. Klimnula je. Trenutak kasnije se pojavio Džimi Kodi sa stetoskopom oko vrata.

“Uznemiravate mog pacijenta?”, pitao ih je prijatnim glasom.

“Ni izbliza kao ti”, reče Met. “Hoću svoju lulu.”

“Nema ništa od toga”, reče Kodi, nehajnim glasom, dok je čitao Metovu listu.

“Prokleti vraču”, promrmlja Met.

Kodi vrati listu na mesto i povuče zelenu zavesu oko kreveta. Ona kliznuo po metalnom držaču u obliku slova C. “Bojim se da ću morati da vas zamolim da se udaljite. Kako vaša glava, gospodine Mirse?”

“Pa, izgleda da ništa nije iscurilo.”

“Da li ste čuli za Flojda Tibitsa?”

“Suzan me je obavestila. Voleo bih da porazgovaram s vama, ako imate nešto vremena između vizita.”

“Ugodiću da vi budete poslednji pacijent na ovom obilasku, ako vam to odgovara. Videćemo se oko jedanaest.”

“Odlično.”

Kodi ponovo cimnu zavesu. “Sad, ako bi Suzan i ti izvoleli...”

“Svedoci ste, prijatelji moji, da mi nameće izolaciju”, reče Met. “Recite tajnu reč i zaradite stotinu dolara.”

Zavesa razdvoji Bena i Suzan od kreveta. Čuli su Kodija: “Kad te sledeći put budem uspavao, odstraniću ti jezik i polovinu predfrontalnog loba.”

Osmehnuli su se, onako kako to čine bezbrižni mladi parovi, dokse izležavaju na suncu. Osmesi izbledeše gotovo istovremeno. Na trenutak su se uplašili da nisu skrenuli pameću.

3

Bilo je jedanaest i dvadeset kad je Džimi Kodi konačno ušao u Benovu sobu. Pisac poče, “Hteo sam da razgovaramo o...”

“Prvo glava, a zatim priča.” Nežno je razdvojio Benovu kosu. Pogledao ga je i rekao: “Ovo će da boli.” Ben poskoči kad je doktor povukao lepljivi zavoj. “Imate golemu čvorugu”, reče Kodi i pokri ranu nešto manjim zavojem.

Uperio je svetlost u Benove oči. Udario ga je po levom kolenu gumenim čekićem. Ben se, vođen morbidnom inspiracijom, zapitao da li je to onaj isti kojim je lupkao Majka Rajersona.

“Izgleda da je sve u redu”, rekao je i odložio alat. “Koje je majčino devojačko prezime?”

“Ešford”, reče Ben. Postavljali su mu slična pitanja kad je prvi put došao svesti.

“Kako se zvao tvoj učitelj u prvom razredu?”

“Gospođa Perkins. Farbala je kosu.”

“Očevo srednje ime?”

“Merton.”

“Imaš li vrtoglavice ili mučnine?”

»Ne.”

“Da li osećaš neobične mirise, boje ili...”

“Ne ne i ne. Dobro mi je.”

“Ja odlučujem o tome”, odlučno odvrati Kodi. “Da li si imao periode dvostruke slike?”

“Ne, otkad sam poslednji put kupio galon ’tanderbirda’”

“Dobro”, reče Kodi. “Proglašavam te izlečenim, zahvaljujući čudima moderne nauke i tvrdoj glavi. Sad je trenutak da mi kažeš šta si hteo. Pretpostavljam da hoćeš da pričaš o Tibitsu i bebi Makdugalovih. Mogu ti reći isto što sam rekao Parkinsu Gilespiju. Kao prvo, drago mi je što ništa od toga nije u službenim dokumentima. Jedan takav skandal u sto godina je više nego dovoljan za ovu palanku. Pod dva, neka sam proklet ako znam ko bi bio u stanju da učini tako nešto. To sigurno nije neko odavde. Nije da oskudevamo s čudacima, ali...”

Ućutao je, zbog zbunjenih izraza lica svojih sagovornika. “Ne znate? Niste čuli?”

“Šta nismo čuli?”, pitao je Ben.

“Sve to podseća na Borisa Karlofa ili Meri Šeli. Neko je prošle noći ukrao tela iz kamberlendske oblasne mrtvačnice, u Portlandu.”

“Isuse Hriste”, reče Suzan, neprirodnim glasom.

“U čemu je stvar?”, pitao je Kodi, najedanput vidno zabrinut. “Znate li nešto o tome?”

“Počinjem da verujem da znamo”, reče Ben.

4

Bilo je dvanaest i deset kad su završili priču. Sestra je donela Benu ručak na poslužavniku. Stajao je nedirnut pored kreveta.

Zamro je i poslednji slog. Zveckanje čaša i escajga bilo je jedini zvuk. Dopiralo je kroz poluotvorena vrata. Gladniji pacijenti na odeljenju su jeli.

“Vampiri” reče Džimi Kodi. Zatim: “I to tvrdi niko drugi do Met Berk. Zbog toga mi je đavolski teško da se nasmejem.”

Ben i Suzan su ćutali.

“Hoćete da ekshumiram mališana Glikovih” glasno je razmišljao. “Isuse istruckani Hriste u motoru s prikolicom.”

Kodi izvuče bočicu iz torbe. Dobacio je Benu, koji je uhvatio u letu. “To je aspirin”, rekao je. “Da li si ga koristio?”

“Često.”

“Moj otac ga je zvao najboljom medicinskom sestrom dobrog doktora. Znate li kako deluje?”

“Ne”, reče Ben. Besciljno je vrteo bočicu aspirina u rukama. Nije poznavao Kodija, pa nije mogao reći šta obično pokazuje ili krije. Bio je prilično siguran da ga je mali broj pacijenata video u ovom izdanju. Senka crnih misli i unutrašnjeg preispitivanja se spustila preko lekarevog dečačkog, rokvelovskog lica. Ben ga je ćutke posmatrao.

“Ne znam ni ja, kao ni bilo ko drugi. Ali, dobar je za glavobolje, artritis i reumatizam. Valja reći da ne znamo šta su navedene bolesti. Zašto bi te bolela glava? U mozgu nema nerava. Znamo da je aspirin po hemijskom sastavu vrlo srodan LSD-u, ali zašto jedan leči bolove u glavi dok drugi puni glavu cvećem? Ne znamo odgovor i zbog toga što uistinu ne znamo šta je mozak. Najobrazovaniji doktor na svetu stoji na niskom ostrvcetu usred mora neznanja. Zveckamo isceliteljskim štapovima i koljemo kokoš da bismo pročitali poruke iz prosute krvi. Taj metod je iznenađujuće delotvoran. Bavimo se belom magijom Bene, gri-gri. Moji profesori iz medicinske škole počupali bi kosu kad bi me sad čuli. Neki od njih su je čupali, kad sam im rekao da sam se odlučio za opštu praksu u seoskoj oblasti Mejna. Jedan od njih mi je rekao da će Markus Velbi [33] uvek probadati čireve na zadnjici pacijenata. Ali ja nikad nisam hteo da budem Markus Velbi.” Osmehnuo se.“Bacilibi se na tle i dobili histerični napad ako bi saznali da ću tražiti ekshumaciju Glikovog mališana.”

“Učinićete to?”, reče Suzan. Nije krila iznenađenje.

“Zašto da ne? Ako je mrtav, mrtav je. Ako nije, onda ću sledeći put imati šta da kažem na AMU [34] konvenciji. Reći ću oblasnom M. V. da tragam za znacima encifalitične infekcije. To je jedino objašnjenje koje mi pada na pamet.

“Da li bi to mogao biti slučaj?”, pitala je Suzan s nepatvorenom nadom.

“Verovatnoća je prokleto mala.”

“Kad je najraniji termin ekshumacije?”, pitao je Ben.

“Sutra, u idealnom slučaju. Inače, utorak ili sreda.”

“Kako bi trebalo da izgleda?”, pitao je Ben. “Hoću reći...”

“Da, znam šta misliš. Glikovi nisu hteli da balsamuju dečaka, zar ne?

»Ne.”

“Sahranjen je pre nedelju dana?”

»Da.”

“Pri otvaranju kovčega će doći do oslobađanja gasa i do širenja prilično neugodnog mirisa. Telo će verovatno biti naduveno. Kosa će mu porasti preko okovratnika – nastavlja da raste čudesno dugo – i nokti če biti podugački. Oči će gotovo sigurno upasti u duplje.”

Suzan je pokušavala da zadrži izraz naučne nepristrasnosti, ali bez mnogo uspeha. Benu je bilo drago što je preskočio ručak.

“Leš neće biti radikalno izmenjen”, nastavio je Kodi, glasom dobrog predavača, “ali bi na njemu bilo dovoljno vlage da na izloženim delovima, obrazima i rukama, potakne rast mahovinaste supstance zvane...” Prekinuo je. “Žao mi je. Izgleda da vam moja priča ne prija.”

“Neke stvari su gore od telesnog propadanja”, napomenu Ben. Trudio se da govori neutralnim glasom. “Šta ako ne telu ne bude nijednog od tih znakova? Šta ako telo bude nedirnuto, kao na dan sahrane? Šta onda? Da li ćemo mu zabiti jasenov kolac u srce?”

“Teško”, reče Kodi. “Kao prvo, M. V. ili njegov pomoćnik moraju prisustvovati ekshumaciji. Mislim da me čak ni Brent Norbert ne bi smatrao profesionalcem ako bih izvadio jasenov kolac iz torbe i ako bih ga čekićem ukucao u dečji leš.”

“Šta ćemo učiniti, ako se tako nešto dogodilo?”, interesovao se Ben.

“Pa, ne želim da uvredim Meta Berka, ali mislim da se tako nešto neće desiti. Ako telo, kojim čudom, bude u takvom stanju, nesumnjivo će biti prebačeno do Mejnskog medicinskog centra, radi istraživanja. Kad stigne tamo, ja ću ga ispitivati sve do večeri... i posmatrati sve pojave koje bi se mogle desiti.”

“Ako ustane?”

“Ne mogu to da zamislim, baš kao ni vi.”

“Meni to deluje sve verovatnije”, sumorno prozbori Ben. “Mogu li biti prisutan na ekshumaciji – ako do nje uopšte dođe?”

“To može biti sređeno.”

“U redu”, reče Ben. Ustao je iz kreveta i prišao ormanu, u kom je bila njegova odeća. “Idem u...”

Suzan se zakikota. Ben se okrete. “Šta je bilo?”

Kodi se iscerio. “Bolničke odežde imaju tendenciju da malo landaraju na leđima, gospodine Mirse.”

“O, do đavola”, reče Ben. Instinktivno je posegnuo iza sebe, da bi skupio rascvetalu odeždu. “Prijalo bi mi kad bi me zvali Ben.”

“Što se odevanja tiče”, reče Kodi i ustade, “Suzan i ja upravo izlazimo iz vaše sobe. Čekaću vas se u prizemlju, u kafeteriji. Čeka nas posao ovog popodneva.”

“Mislite na nas dvoje?”

“Da. Moramo saopštiti Glikovima priču o encefalitisu. Predstavite se kao moj kolega, ako hoćete. Samo ćutite, gladite bradu i izgledajte pametno.”

“Priča o ekshumaciji im se neće svideti, zar ne?”

“Da li bi se vama svidela?”

“Ne bi”, reče Ben. “Nikako.”

“Da li vam treba njihova dozvola da biste dobili nalog za ekshumaciju?”, pitala je Suzan.

“Tehnički, ne. U suštini, verovatno. Moje jedino iskustvo s ekshumacijom leševa je vezano za Medicinsko pravo II. Uveren sam da Glikovi mogu izdejstvovati saslušanje, aku budu čvrsto protiv naše namere. To bi značilo odlaganje od dve nedelje do mesec dana. Sumnjam da bi se moja priča o encefalitisu održala na eventualnom saslušanju.” Zastao je da bi ih dobro pogledao. “To me dovodi do onog što mi najviše smeta. Ako zanemarimo priču gospodina Berka. Deni Glik je jedini leš koji imamo. Svi ostali su iščezli bez traga.”

5

Ben i Džimi Kodi su oko pola dva stigli do doma Glikovih.

Automobil Tonija Glika je stajao ispred kuće, koja je i pored toga bila veoma tiha. Niko nije odgovorio na treće kucanje.

Prišli su kućici u rustičnom stilu, preko puta ulice. Montažno zdanje iz pedesetih je na jednom ćošku počivalo na zarđalom paru dizalica. Na poštanskom sandučetu je pisalo Dikens. Ružičasti baštenski flamingo je stražario pored staze. Mali koker španijel je mahao repom, pozdravljajući njihov dolazak.

Polina Dikens, kelnerica i suvlasnica Sjajnog kafea,otvori vrata, posle prvog zvona. Nosila je uniformu.

“Zdravo, Polina”, reče Džimi. “Znaš li gde su Glikovi?”

“Hoćete da kažete da ne znate?”

“Šta ne znamo?”

“Gospođa Glik je rano jutros umrla. Toni Glik je u Central Mejn dženeralu. U šoku je.”

Ben pogleda Kodija. Džimi je izgledao kao čovek koji je dobio iznenadni udarac u stomak.

Ben se brzo snašao. “Gde su odneli njeno telo?”

Polina pređe rukama preko bokova da bi se uverila da joj uniforma dobro stoji. “Pa, pre jedan sat sam telefonom razgovarala s Mejbel Verc. Rekla mi je da će Parkins Gilespi prebaciti telo do jevrejskog pogrebnog doma u Kamberlendu, zato što niko ne zna gde je Karl Forman.”

“Hvala vam”, lagano prozbori Kodi.

“To je velika tragedija”, rekla je. Pogled joj je odlutao do prazne kuće preko puta. Glikova kola su stajala na prilaznom putu kao veliki, prašnjavi pas, kog je neko vezao lancem i napustio. “Plašila bih se da sam sujeverna osoba.”

“Čega biste se plašili, Polina?”, pitao je Kodi.

“Nekih stvari.” Neodređeno se osmehnula. Prstima je dodirnula lančić na vratu.

Medalju Svetog Kristofera.

6

Ponovo su sedeli u kolima. Bez reči su posmatrali kako se Polina vozi na posao.

“Šta ćemo sad?”, konačno progovori Ben.

“Situacija se opasno komplikuje”, reče Džimi. “Jevrejin je Mori Grin. Mislim da je najbolje da se odvezemo do Kamberlenda. Morijev sin se pre devet godina zamalo udavio u jezeru Sebago. Slučajno sam se tamo zatekao s devojkom. Dao sam klincu veštačko disanje. Pokrenuo sam dečakov posustali motor. Možda je kucnuo čas da naplatim neko dobro delo.”

“Kakvu bi korist od toga imao? M. V. je sigurno uzeo telo radi autopsije ili posmortema, kako li ga već zovete.”

“Sumnjam u to. Zaboravio si da je danas nedelja? M. V. je negde u šumi sa čekićem za stene – on je geolog amater. Što se Norberta tiče, sećaš li se Norberta?”

Ben klimnu.

“Norbert bi trebalo da se javlja po pozivu, ali je malo aljkav. Verovatno je digao slušalicu da bi na miru gledao Pekerse i Patriotse.

Ako krenemo do Mori Grinovog pogrebnog preduzeća, imamo dobre šanse da pregledamo telo preminule pre mraka.”

“U redu”, reče Ben. “Hajdemo.”

Setio se da treba da pozove oca Kalahana, ali će to morati da sačeka. Događaji su se odvijali velikom brzinom. Ta brzina mu nije odgovarala. Fantazija i stvarnost su se nepovratno stopili.

7

Vozili su se u tišini, dok nisu stigli do autoputa. Svako se bavio svojim mislima. Ben je razmišljao o onom što je Kodi rekao u bolnici. Karl Forman je nestao. Tela Flojda Tibitsa i bebe Makdugalovih su nestala – iščezla su ispred nosa dva radnika mrtvačnice. Majk Rajerson je nestao i bog te pita ko još. Koliko ljudi u Salemovu može da nestane s vidika i ne bude traženo nedelju dana... dve nedelje... čitav mesec? Dve stotine? Tri stotine? Ruke su mu se znojile od onespokojavajućih misli.

“Ovo sve više liči na paranoidni san”, reče Džimi, “ili crtać Gahana Vilsona. [35] Najstrašniji deo ovog događaja, s akademske tačke gledišta, jeste relativna lakoća uspostavljanja vampirske kolonije- uz uslov da je prvi vampir stigao u grad. Ovo je uspavana naseobina u poređenju s Portlandom, Luistonom ili Gejts Folsom. Nema fabrika u kojima bi se primetio nagli rast odsustvovanja s posla. Škole pohađaju deca iz tri grada. Ko će primetiti ako se lista odsutne dece iznenada produži? Veliki broj ljudi ide u crkvu u Kamberlendu, a najveći broj uopšte ne posećuje bogomolje. Televizor je ubio najveći deo nekad tako prisutnog komšijskog druženja, sa izuzetkom besposličara koji se skupljaju oko Miltove radnje. Proces može da se odvija nesmetano iza kulisa učmale svakodnevice.”

“Tako je”, reče Ben. “DeniGlikinficira Majka. Majkinficira... pa, ne znam koga. Možda Flojda. Beba Makdugalovih inficira... svog oca? Majku? Kako su oni? Da li je iko proverio tu porodicu?”

“Nisu moji pacijenti. Pretpostavljam da ih je doktor Plouman zvao da ih obavesti o nestanku sinovljevog tela. Ne postoji način da saznam da li ih je zvao ili stupio u kontakt s njima.”

“Trebalo bi ih proveriti”, reče Ben. Ozbiljno se zabrinuo. “Vidite li kako lako možemo završiti goneći sopstvene repove? Neko ko ne živi u Salemovu može proći autom kroz grad a da ne primeti da ovde nešto nije u redu. Pomisliće da je ovo samo jedna od učmalih palanki gde posle devet nema žive duše na ulici. Ali, ko zna šta se dešava u kućama, iza spuštenih zavesa? Ljudi možda leže u postelji... stoje u ormanima kao metle... ili borave u podrumima... čekajući da sunce zađe, dok iz dana u dan, svakog jutra, sve manje ljudi izlazi na ulicu.” Grlo mu se sasvim osušilo.

“Polako, čoveče”, reče Džimi. “Ništa od toga nije dokazano.”

“Dokazi se gomilaju”, odvrati Ben. “Da je ovo nešto što ne izlazi van okvira normalnosti, na primer epidemija tifusa ili A2 gripa -čitav grad bi odavno bio u karantinu.”

“Sumnjam u to. Ne zaboravi da je samo jedna osoba nešto videla.”

“Tako je, ali jedini svedok nije gradska ispičutura.”

“Razapeli bi ga kad bi ova priča izašla na videlo”, reče Džimi.

“Ko bi to učinio? Siguran sam da Polina Dikens ne bi. Kladim se da je spremna da zakuca znak protiv uroka na vrata.”

“Ona je izuzetak u epohi Votergejta i nestašice nafte”, reče Džimi.

Ćutke su prevalili ostatak puta. Grinova mrtvačnica bila je na severnom kraju Kamberlenda. Dva pogrebna automobila bila su parkirana iza nje, između zadnjih vrata kapele neutralnog religioznog sadržaja i visoke, daščane ograde. Džimi ugasi motor i pogleda Bena. “Da li si spreman?”

“Pretpostavljam da jesam.”

Izašli su.

8

Pobuna je ključala u njoj čitavog popodneva. Negde oko dva provalila je sve brane. Odabrali su najgluplji pravacdelovanja. Išli su zaobilaznim putem da bi dokazali nešto što je (oprostite, gospodine Berk) najverovatnije bilo veliko sranje. Suzan je odlučila da poseti Marstenovu kuću odmah, istog popodneva.

Sišla je u prizemlje i uzela beležnicu. En Norton je pekla kolače. Njen otac je bio u dnevnoj sobi, gledao je meč između Pekersa i Patriotsa.

“Gde ćeš?”, pitala je gospođa Norton.

“Da se provozam.”

“Večera je u šest. Gledaj da stigneš na vreme.”

“Vratiću se najkasnije do pet.”

Sela je u automobil. Bio je njen najdragoceniji posed – ne zato što je bio prva stvar koja joj je u potpunosti pripadala (što je tačno), već zato što ga je platila (gotovo, dodala bi, zbog šest preostalih rata), novcem zarađenim sopstvenim radom i talentom. Vozila je sad već dve godine staru “vegu” s petim vratima. Pažljivo je izvezla iz garaže. Mahnula je majci, koja je posmatrala kroz kuhinjski prozor. Razdvajala ih je duboka pukotina. Nisu govorile o njoj, niti su pokušavale da je premoste. Pređašnje svađe, ma kako oštre bile, s vremenom su zaboravljane; život je išao svojim tokom, pokrivajući ozlede zavojima vremena. Ostajali bi na svom mestu do sledeće svađe, kad bi sve stare omraze izašle na videlo, da bi se nanovo zbrojile i iskoristile. Ovaj put su započele ozbiljan sukob, pravi totalni rat. Zavoji nisu mogli prekriti ove rane. Amputacija se nametala kao jedini izbor. Već je spakovala najveći deo stvari. Bilo joj je lepo, dok ih je pakovala. Predugo je čekala da ode.

Povezla se niz Ulicu Brok. Ostavila je kuću za sobom, obuzeta sve snažnijim osećajem zadovoljstva i svrhovitosti (i nimalo neprijatnom notom apsurdnosti). Osvežavala je misao o hrabroj, direktnoj akciji. Ona je odlučna devojka. Događaji tokom vikenda su je zbunili. Plutala je po moru nedoumica. Sad će hrabro zaveslati!

Parkirala je na odmorištu van seoskog atara i prepešačila zapadni pašnjak Karla Smita, da bi stigla do urolane crvene ograde za sneg, koja je čekala zimu. Nota apsurdnosti je bivala sve snažnija. Nije mogla da se ne naceri dok je ljuljala jednu od taraba napred-nazad. Cimala je, sve dok se nije odvojila od ostalih. Tarabica će poslužiti kao dobar, metar dug i zašiljen kolac. Odnela ga je u automobil i stavila na zadnje sedište. Na intelektualnom nivou je znala čemu je namenjen (videla je dovoljno Hamerovih filmova na duplim programima u autobioskopu, da bi znala da mora da zarije kolac u vampirovo srce). Ali ni na trenutak se nije zapitala da li će moći da zarije tarabu u nečije srce, ako situacija to bude zahtevala.

Odvezla se van gradskog atara, do Kamberlenda. Tamo je bila radnjica koja je radila i nedeljom. U njoj je otac kupovao nedeljni Tajms. Setila se tezgice s nakitom pored kase.

Kupila je Tajms i malo, zlatno raspeće. Platila je račun od četiri i po dolara. Posluživao je zdepasti dripac, koji nije odvajao pogled s ekrana, na kom je Džim Planket bacao za ispadanje.

Krenula je na sever novoasfaltiranim Kaunti roudom. Ovog sunčanog popodneva je sve bilo sveže, jasno i živo. Život je lep. Usred te lepote je pomislila na Bena. Bio je to kratak mentalni skok.

Sunce se pomolilo iza tromog kumulusnog oblaka. Probijalo se kroz visoko drveće, preplavljujući put blistavim mrljama tame i svetla. Po ovakvom danu je moguće verovati da je čovek predodređen za sreću.

Skrenula je na Bruks roud, posle osam kilometara vožnje Kauntijem. Ovaj drum je bio neasfaltiran, sve do salemskog atara. Peo se, padao i vijugao kroz šumovit predeo, severno od naseobine. Naviše blistave, popodnevne sunčeve svetlosti nestao je iza drveća. Ovde nije bilo kuća ili prikolica. Najveći deo zemlje bio je u posedu fabrike papira najčuvenije po zahtevu mušterijama da ne gužvaju njihovproizvod. Na svakih trideset metara nailazila je na znake zabrane lova i šetnje. Talas nelagodnosti prođe kroz nju, kad se provezla pored odvajanja za deponiju. Nebulozne mogućnosti su se na ovom mračnom delu puta činile verovatnim. Pitala se – ne prvi put – zašto bi neko normalan kupio propalu kuću samoubice i zatvorio kapke, kao da zazire od sunca.

Put je oštro ponirao, da bi se još oštrije podigao uz zapadni obod Marstenovog brda. Iznad vrhova drveća nazirao se krov Marstenove kuće.

Parkirala se na kraju nekorišćenog šumskog puta, na dnu udoline i izašla iz kola. Posle kraćeg oklevanja uzela je kolac i okačila raspeće oko vrata. Osećala se apsurdno, ali ni upola toliko koliko bi se osećala kad bi je neko koga zna video kako maršira pored puta sa tarabicom iz ograde u ruci.

Zdravo, Suzi, kud si krenula!

Idem do stare Marstenove kuće da ucmekam vampira. Moram da žurim, zato što je večera u šest.

Odlučila je da prepreči kroz šumu.

Pažljivo je zaobišla trošni kameni zid u podnožju druma. Bilo joj je drago što je ponela pantalone, pravu odeću za neustrašivog lovca na vampire. Pre početka šume mora da prođe kroz gusto šipražje i čičkove.

Pod borovima je bilo najmanje deset stepeni hladnije i još mračnije. Šumsko tle se nije videlo od nataloženih iglica. Vetar je siktao kroz drveće. Negde je neka životinjica kršila gustiš. Najedanput joj postade jasno da bi, ako bi krenula levo, posle osam stotina metara stigla na groblje Harmoni Hil, ako bi bila dovoljno okretna da preskoči zadnji zid.

Postepeno se pela. Trudila se da bude što tiša. Približavala se vrhu brda. Kroz sve tanji zeleni zastor sve češće je viđala delove starog zdanja. Bila je to slepa strana kuće, u odnosu na naseobinu ispod nje. Stah se lagano ušunjao u nju. Nije znala zašto se plaši. Ličio je na strah koji je osetila (i već najvećma zaboravila) u domu Meta Berka. Bila je prilično sigurna da je niko nije mogao čuti. Šetala se u po bela dana, ali je strah pritiskao kao teški pokrov.

Izgleda da je prodirao u nju preko dela mozga koji je obično ćutao, zastareo i nepotreban kao slepo crevo. Iščezlo je sve zadovoljstvo izazvano predivnim danom. Nestalo je i utiska da učestvuje u neobičnoj igri. I odlučnost je napustila. Setila se horor heroine iz autobioskopa koja se penje uskim tavanskim stepenicama da bi videla šta je uplašilo sirotu staru gospođu Kobam, ili se muva po nekom tamnom, paučinom prekrivenom podrumu, grubo obrađenih, vlažnih, kamenih zidova – simbolu utrobe – dok ona, pod rukom momka, misli: Glupe li kučke... Nikad ne bih to uradila! A, evo je, gde uprava to radi. Počela je da shvata dubinu podele između ljudskog cerebrum i srednjeg mozga i kako cerebrum može da natera nekog da ide sve dalje i dalje, uprkos upozorenjima instinktivnog dela mozga, sličnog, u fizičkom smislu, mozgu aligatora. Cerebrum može da vas natera da idete dalje i dalje, sve dok se vrata tavana ne otvore i otkriju neki nacereni užas ili dok ne pogledate u poluzazidani alkov u podrumu i vidite...

PRESTANI!

Odagnala je mračne misli. Shvatila je da se znoji. I sve to zbog sasvim obične kuće sa zatvorenim kapcima. Ne budi glupa, rekla je sebi. Otići ćeš tamo i osmotriti to mesto, to je sve. Iz prednjeg dvorišta se lepo vidi tvoja kuća. Šta ti se, za ime božje, može dogoditi nadomak sopstvene kuće.

Ipak se sagnula još niže i čvršće uhvatila kolac. Spustila se na ruke i kolena kad se zeleniš proredio. Tri ili četiri minuta kasnije je stigla najdalje što je mogla, a da ne izađe iz gustiša. Sa svog mesta iza poslednjih stabala borova i žbunova borovnica, mogla je videti zapadnu stranu kuće i splet ogolele, jesenje puzavice, kozje krvi. Letnja trava je požutela, ali je jošte dopirala do kolena. Niko nije ni pokušao da je pokosi.

Neki motor iznenada zaurla u tišini. Srce joj zastade u grlu. Zarila je prste u zemlju i zagrizla donju usnu da bi se izborila s panikom. Trenutak kasnije su se pojavila stara crna kola. Zastala su na kraju prilaznog puta, pre nego što su izašla na drum i krenula prema gradu. Videla je vozača, pre nego što su se izgubila iz vida: velika ćelava glava, oči toliko upale, da se nije videlo ništa izuzev duplji, reveri i kragna tamnog odela. Strejker. Verovatno je krenuo u Krosenovu radnju.

Videla je da je najveći broj kapaka ima odlomljene daščice. Prikrašće im se i gvirnuti kroz njih. Videće sve što ima da se vidi. Verovatno neće videti ništa, izuzev kuće u prvim fazama renoviranja, gletovanih zidova, novih cevi, alata, merdevina i kofe. Biće to romantičan i natprirodni prizor, koliko i televizijski prenos fudbalske utakmice.

Strah je nije napuštao.

Digao se iznenada. Emocije zakriliše logiku i sjajni razum cerebruma. Usta joj se ispuniše ukusom crnog bakra.

Znala je da je neko iza nje, pre nego što je osetila ruku na ramenu.

9

Još malo pa će pasti mrak.

Ben ustade iz drvene stolice na rasklapanje i priđe prozoru koji je gledao na zadnji travnjak pogrebnog zavoda. Nije video ništa zanimljivo.

Bilo je četvrt do sedam. Večernje senke su se maksimalno izdužile. Trava je ostala zelena i u ovo, kasno doba godine. Pretpostavio je da će je umešni pogrebnik održavati zelenom sve dok je ne pokrije prvi sneg. Bila je simbol produžetka života koji prkosi godini na samrti. Shvatio je da je ta pomisao neobično depresivna i skrenuo pogled sa zelenila.

“Voleo bih da zapalim cigaretu”, rekao je.

“One ubijaju”, reče Džimi, ne okrećući glavu. Gledao je nedeljni večernji program o divljim životinjama na malom “soniju” Morija Grina. “Baš kao i ja. Prestao sam da pušim kad je ministar zdravlja pre deset godina izveo čuvenu tačku o cigaretama. Morao sam, bila bi to loša poruka upućena javnosti. I dalje se budim pipajući za paklicom po noćnom stočiću.”

“Mislio sam da si prekinuo.”

“Držim je tamo iz istog razloga zbog kog alkoholičari drže bocu viskija na kuhinjskoj polici. Suština je u snazi volje, sinko.”

Ben pogleda na sat: 06:47. U nedeljnim novinama Morija Grina piše da će sunce zaći tačno u 07:02.

Džimi se znalački pobrinuo za sve. Mori Grin je bio omanji čovek. Otvorio je vrata u razdrljenoj crnoj jakni i beloj košulji, otkopčanog okovratnika. Njegovo pribrani, zainteresovani izraz se preobrazio u osmeh dobrodošlice.

“Šalom, Džimi!”, povikao je. “Drago mi je što te vidim! Gde si se krio?”

“Spasavao sam svet od prehlade”, reče Džimi, uz osmeh, dok je Grin vrteo glavom. “Voleo bih da upoznaš mog veoma dobrog prijatelja. Mori Grin, Ben Mirs.”

Pogrebnik protrese Benu ruku, obema rukama. Oči su mu blistale, iza naočara s crnim okvirom. “Šalom, takođe. Svaki Džimijev prijatelj i tako dalje. Uđite, molim vas. Pozvaću Rejčel...”

“Nemoj, molim te”, reče Džimi. “Došli smo da te zamolimo za uslugu. Prilično veliku uslugu.”

Grin se pažljivije zagleda u Džimijevo lice. “Prilično veliku”, tiho je ponovio. “A zašto? Šta si ti ikad učinio za mene, sem što mi je sin, zahvaljujući tebi, diplomirao kao treći u klasi na Nortvesternu? Možeš da tražiš bilo šta, Džimi.”

Doktor pocrvene. “Učinio sam ono što bi učinio svako na mom mestu, Mori.”

“Ne želim da se prepirem s tobom”, reče Grin. “Traži šta god hoćeš. Zašto ste ti i gospodin Mirs tako zabrinuti? Da li ste doživeli saobraćajnu nesreću?”

“Nismo. Ništa slično.”

Uveo ih je u kuhinjicu iza kapele. Razgovarali su, dok im je kuvao kafu u izlupanom lončetu na ringli.

“Da li je Norbert došao po gospođicu Glik?”, pitao je Džimi. “Nije. Od njega nema ni traga ni glasa”, reče Mori, dok je stavljao šećer i krem na sto. “Taj će, po svoj prilici, doći oko jedanaest uveče. Pitaće se zašto neću da ga primim.” Uzdahnuo je. “Sirota dama. Toliko tuge u jednoj porodici. Izgleda tako slatko, Džimi. Dovezao je onaj stari blesan Rirdon. Da li je bila tvoj pacijent?”

“Nije”, priznade Džimi. “Ali Ben i ja... bismo hteli da večeras bdimo pored nje, Mori, u prizemlju.”

Grin zastade, na pola puta do lončeta s kafom. “Da bdite nad njom? Da li hoćeš da je ispitaš?”

“Ne”, reče Džimi, čvrstim glasom. “Samo ćemo sedeti porednje.

“Šalite se?”, pažljivo ih je pogledao. “Ne, vidim da se ne šalite. Zašto biste to radili?”

“Ne mogu ti reći, Mori.”

“Uh.” Sipao je kafu. Seo je s njima i gucnuo. “Nije mnogo jaka. Veoma je dobra. Da nema nešto? Nešto zarazno?”

Džimi i Ben izmenjaše poglede.

“Ne u uobičajenom smislu te reči”, konačno prozbori Džim.

“Želite da držim jezik za zubima, zar ne?”

“Tako je.”

“Šta ćemo, ako naiđe Norbert?”

“Pobrinuću se za Norberta”, reče Džimi. “Reći ću mu da me je Rirdon zamolio da ispitam prisustvo infektivnog encefalitisa. Neće proveravati.”

Grin klimnu glavom. “Norbert ne gleda ni na sat, ako ga neko ne pita koliko ima sati.”

“Hoćeš li nas pustiti na bdenje, Mori?”

“Naravno, naravno. Mislio sam da ćeš tražiti veliku uslugu.”

“Možda je veća nego što misliš.”

“Popiću kafu i otići kući, da vidim kakav užas je Rejčel spremila za večeru. Evo ključa. Zaključaj kad pođeš, Džimi.”

Kodi zavuče ključ u džep. “Hoću. Još jednom ti hvala, Mori.”

“Učiniću sve što tražiš. Učini mi samo jednu uslugu.”

“Naravno. Koju?”

“Ako dama išta kaže, zapiši to za buduće generacije.” Zacerekao se, ali se naglo zaustavio kad je video identične grimase na njihovim licima.

10

Bilo je pet minuta do sedam. Ben je drhtao od nervoze.

“Pomoglo bi ti kad bi prestao da zuriš u sat”, rečeDžimi. “Kazaljke se neće okretati brže, zato što piljiš u njih.”

Ben ga pogleda s izvesnom grižom savesti.

“Ne verujem da se vampiri – ako postoje – dižu posle kalendarskog zalaska sunca”, reče Džimi. “Tad još nije mrak.”

I pored toga je ustao i isključio televizor, prekinuvši drvenu patku usred kvakanja.

Tišina popade po sobi kao nevidljivo ćebe. Sedeli su u Grinovoj radnoj sobi. Telo Mardžori Glik je počivalo na stolu od nerđajućeg čelika s olucima i podesivim nosačima za noge. Benu je ličio na stolove u salama za porođaje.

Džimi je podigao čaršav s tela, kad su ušli. Osmotrio je pokojnicu. Gospođa Glik je nosila kućnu haljinu boje burgundca i šivene papuče. Imala je flaster na listu leve noge, možda zbog ozlede od brijanja. Ben je nastojao da ne gleda pokojnicu, ali mu se pogled iznova vraćao na nju.

“Šta misliš?”, pitao ga je Ben.

“Ne želim da išta kažem, pošto će sledeća tri sata biti presudna, na ovaj ili onaj način. Njeno stanje je zapanjujuće slično Rajersonovom. Nema površinskih podliva, nema uobičajene mrtvačke ukočenosti, ni traga od njih.” Pokrio je čaršavom i prestao da govori na tu temu.

Bilo je 07:02.

Džimi najedanput reče: “Gde ti je krst?”

Ben se prenerazio. “Krst? Isuse, nemam ga!”

“Vidi se da nisi bio izviđač”, reče Džimi i otvori vreću. “Ja nigde ne idem nepripremljen.”

Izvadio je dva štapića za pregled grla. Skinuo je zaštitnu celofansku opnu, da bi ih vezao pod pravim uglom i učvrstio lepljivom trakom.

“Blagoslovi ga”, rekao je Benu.

“Zašto? Ne mogu... ne znam kako.”

“Smisli nešto”, reče Džimi. Njegovo prijatno lice je izgledalo napeto. “Ti si pisac; morao bi biti metafizičar. Požuri, Hrista mu. Mislim da će se nešto dogoditi. Zar ništa ne osećaš?”

Ben je osetio. Nešto se prikupljalo u miru purpurnog sumraka, nešto nevidljivo, ali teško i puno napetosti. Usta su mu se osušila, morao je da ovlaži usne pre nego što je progovorio.

“U ime Oca, Sina i Svetog duha.” Zatim je dodao, kao da se naknadno setio: “I u ime device Marije. Blagosiljam ovaj krst i... i...”

Reči osvanuše na njegovim ustima, s nenadnom sigurnošću.

“Gospod je pastir moj”, progovorio je. Reči padoše po senovitoj odaji kao kamenje u duboko jezero. Potonule su van domašaja oka, uz talasanje. “Ništa mi neće nedostajati, na zelenoj paši, pase me, vodi me na tihu vodu. Dušu moju oporavlja.”

Džimijev glas mu se pridružio. Pevali su.

“Vodi me stazama pravednim, imena radi svojega. Da pođem i dolinom sena smrtnoga, neću se bojati zla...”

Teško su disali. Ben shvati da mu se čitavo telo naježilo. Kratke dlake se nakostrešiše kao kod pasa i mačaka suočenih s opasnošću.

“Štap Tvoj i palica Tvoja teše me. Postavio si preda mnom trpezu na vidiku neprijateljima mojim; namazao si uljem glavu moju, i čaša je moja prepuna. Da! Dobrota i milost Tvoja pratiće me...”

Čaršav prebačen preko tela Mardžori Glik zadrhta. Ruka ispade ispod čaršava i prsti počeše da igraju po vazduhu. Grčili su se i uvijali.

“Moj Gospode, da li zaista vidim ovo?”, prošapta Džimi. Pobledeo je. Sve dlake na vratu mu se nakostrešiše.

“...u sve dane života mog”, završi Ben. “Džimi, pogledaj krst.”

Krst je tinjao. Svetlost mu se prosu preko ruke kao vilinska prašina.

Tihi, krkljajući glas progovori u tišini, hrapavkao krhotine slomljenog tanjira: “Deni?”

Benov jezik se zalepi za gornji svod usne duplje. Stvorenje pod čaršavom se uspravljalo u sedeći položaj. Senke u mračnoj sobi su se pokrenule i zaplesale.

“Deni, gde si, dragi moj?”

Čaršav skliznu s lica pokojnice, zgužva joj se u krilu.

Lice Mardžori Glik bilo je bledunjav, mesecoliki krug u polutami, narušen crnim rupama očiju. Videla ih je. Usne joj se širom otvoriše. Gnusno i jezivo je zarežala. Umiruća svetlost dana odbijala se o njene zube.

Prebacila je noge preko stola; papuča joj je ispala; ležala je nedirnuta.

“Sedi tu!”, zapovedi joj Džimi. “Ne pokušavaj da se pomeriš.”

Odgovorila je mračnim, srebrnkastim, psolikim režanjem. Kliznula je sa stola. Zateturala se i krenula ka njima. Ben shvati da zuri u njene upale oči i odvrati pogled. Tamo je bilo crnih galaksija protkanih crvenilom. Mogao se udaviti u njima, što mu ni najmanje ne bi smetalo.

“Ne gledaj u njeno lice”, upozorio je Džimija.

Nagonski su odstupali. Dozvolili su joj da ih potera ka uskom hodniku koji je vodio do stepenica.

“Upotrebi krst, Bene.”

Zaboravio je da ga ima. Podigao ga je. Činilo se da krst sija u tami. Žmirnuo je od tolike svetlosti. Gospođa Glik zbunjeno prosikta i podiže ruke ispred sebe. Lice joj se izobličilo. Grčilo se i uvijalo kao zmijsko leglo. Povela se i odstupila za korak.

“Krst će je srediti!”, povika Džimi.

Ben krenu na nju, s krstom ispred sebe. Stisnula je prste u kandžu i zamahnula prema njemu. Zaobišao je kandžoliku ruku i odgurnuo stvorenje. Otegnuto je vrisnula.

Ostatak bitke je, bar što se Bena tiče, protekao u smeđim tonovima noćne more. U danima koji slede će iskusiti još gore užase, ali će stalno sanjati kako gura Mardžori Glik ka pogrebničkom stolu, zgužvanom pokrovu i šivenoj papuči pored njega.

Nevoljno se povlačila. Pogled joj je lutao između omrznutog krsta i Benovog vrata i brade. Ispuštala je isprekidane, neljudske zvuke. Buncala je, siktala i groktala. Oklevajući se teturala unazad. Ličila je na nekog divovskog, nespretnog insekta. Ben pomisli: da nemam ovaj krst, rasporila bi mi grlo i laptala krv prosutu iz vena, kao stradalnik iz pustinje koji umire od žeđi. Kupala bi se u njoj.

Džimi je krenuo u stranu. Hteo je da je zaobiđe sleva. Nije ga videla. Posmatrala je samo Bena, hladnim očima punim mržnje... i straha.

Džimi zaobiđe pogrebnički sto. Sačekao je da udari u njega. Zgrabio je za vrat obema rukama, sa očajničkim krikom na usnama.

Ispustila je visoki, prodorni krik. Izvila se u njegovom zagrljaju. Ben vide kako joj Džimi noktima kida komad kože s ramena. Iz rane nije ništa poteklo – posekotina je zevala, kao usta bez usana. Tada ga je, neverovatnom snagom bacila preko sobe. Džimi tresnu o zid. Oborio je Mori Grinov portabl televizor s postolja.

Navalila je na njega, strahovitom brzinom, pognuta u struku. Trčala je na sve četiri, poput pauka. Skočila je na doktora. Razderala mu je okovratnik. Zevnula je i zabacila grabljivu glavu unazad.

Džimi Kodi vrisnu. Bio je to piskav, očajnički vrisak prokletog.

Ben se baci na nju. Sapleo se o razmrskani televizor na podu i zamalo pao. Čuo je njeno oštro disanje, nalik šušketanju slame i ogavno coktanje, gladnih usana.

Zgrabio je za okovratnik kućne haljine. Povukao je uvis, zaboravljajući na krst. Podigla je glavu sa zastrašujućom okretnošću. Imala je razrogačene, blistave oči. Sa usana i brade joj je kapala krv. Bila je gotovo crna u mrklom mraku.

Zapahnu je njen nepojmljivo smrdljiv dah, zadah grobnica. Video je kako jezikom oblizuje zube, kao na usporenom snimku.

Podigao je krst, baš kad ga je privukla sebi. Bila je tako snažna, da mu se činilo da je načinjen od krpa. Donji, zaobljeni vrh štapića za pregled grla je zakačio po bradi. Nastavio je put na gore, bez otpora mišićnog i koštanog tkiva. Ben je zapanjeno posmatrao vrelu, svetlosnu munju koja nije sevala ispred, već negde iza njegovih očiju. Zapahnu ga vreli, slatkasti miris izgorelog mesa. Ovaj put je ispustila zaglušni, bolni krik. Osetio je, umesto da vidi, da se bacila unazad, saplela o televizor i pala na pod. Ispružila je beličastu ruku iza sebe, da ublaži pad. Podigla se, okrutno poput vučice. Oči su joj se suzile od bola. Žudela je za zadovoljenjem mahnite gladi. Pocrnelo meso na donjoj vilici joj se pušilo. Režala je na njega.

“Dođi, kučko”, prostenjao je. “Dođi, dođi.”

Ispružio je krst ispred sebe. Sateraće je u levi ćošak sobe. Zatim će joj prisloniti krst na čelo.

Udarila je leđima u sve uže zidove i ispustila piskutav smeh. Trgnuo se na taj zvuk. Mogao se porediti s grebanjem viljuške po porculanskom lavabou.

“On se čak i sad smeje! Vaš krug je sve uži!”

Pred njegovim očima se izdužila i izbledela. U jednom trenutku je mislio da je još tu i da mu se ceri u lice. Bela ulična svetlost je, već sledećeg trenutka, osvetljavala goli zid. Učinilo mu se da se rastočila i nestala u porama zida, kao dim. Za sobom je ostavila samo čudno golicanje u nervnim završecima.

Iščezla je.

Džimije vrištao.

11

Uključio je fluorescentnu svetiljku na tavanici. Okrenuo se ka Džimiju. Doktor je već ustao. Držao se za vrat skerletnim prstima.

“Ujela me je!”, zaurla Džimi. “O bože, Isuse, ujela me je!”

Ben mu je prišao. Pokušao je da ga zagrli. Džimi ga je odgurnuo od sebe. Ludački je kolutao očima.

“Ne diraj me. Nečist sam.”

“Džimi...”

“Daj mi moju torbu. Isusa mu, Bene, osećam ga unutar sebe. Osećam kako se migolji u meni. Daj mi torbu, za ime božje!”

Bila je u uglu. Džimi je zgrabio, kad mu je Ben doneo. Spustio je na pogrebnički sto. Bio je smrtonosno bled i obliven znojem. Krv mu je nemilosrdno isticala iz razderotine na vratu. Seo je na sto i otvorio torbu. Preturao je po njoj. Disao je neravnomerno, zviždeći kroz otvorena usta.

“Ujela me je”, promrmljao je, bunareći po torbi. “Njena usta... o bože, njena prljava smrdljiva usta...”

Izvukao je bocu dezinfekcionog sredstva iz torbe. Odvrnuo je poklopac, koji se otkotrljao po podnim, keramičkim pločicama. Nagnuo se unazad. Oslonio se na jednu ruku i ispraznio bočicu. Dezinfekciona tečnost zapljusnu ranu, pantalone, sto. Tečnost je sprala krv. Zatvorio je oči i kriknuo jednom, dvaput. Bočica nijednom nije zadrhtala.

“Džimi, šta mogu da...”

“Samo malo”, promrmlja Džimi. “Čekaj. Mislim da je sad bolje. Čekaj, čekaj malo...”

Odbacio je bocu, koja se smrskala na podu. Ben je sad lepo video ranu opranu od krvi. Video je ne jednu, već dve ubodne rane, nedaleko od vene. Jedna od njih bila je užasno velika.

Džimi izvuče ampulu i injekciju iz torbe. Odstranio je zaštitnu kapicu s igle. Zario je u ampulu. Ruke su mu se toliko tresle da je uspeo tek iz drugog pokušaja. Pružio je napunjenu iglu Benu.

“Ovo je tetanus” rekao je. “Ubodi me. Ovde.” Ispružio je ruku. Okrenuo je da izloži pazuho.

“Džimi, onesvestićeš se.”

“Ne. Ne, neću. Učini to.”

Ben uze iglu. Upitno je pogledao Džima. Doktor je klimnuo. Ben zari iglu u meso.

Džimijevo telo se napelo kao čelična opruga. Na trenutak je postao skulptura bola. Svaka žila se dobro videla. Opuštao se, malo-pomalo. Tresao se. Ben opazi da se suze mešaju sa znojem na doktorovom licu.

“Stavi krst na mene”, rekao je. “Ako sam još nečist zbog nje, on će... on će mi nešto učiniti.”

“Da li će?”

“Siguran sam da hoće. Kad si krenuo na nju, podigao sam glavu i hteo da nasrnem na tebe. Bog neka mi je u pomoći, tek učinio sam to. Pogledao sam krst i... stomak mi se prevrnuo.”

Ben obesi krst o doktorov vrat. Ništa se nije dogodilo. Njegov sjaj, ako je ikad postojao -u potpunosti je nestao. Ben skide raspeće.

“Dobro je”, reče Džimi. “Mislim da je to sve što možemo učiniti.” Ponovo se upustio u pretraživanje torbice. Našao je kovertu s dve pilule. Skršio ih je pod zubima. “Droga”, rekao je. “Veliki izum. Hvala bogu što sam bio u toaletu pre toga... pre nego što se to dogodilo. Mislim da sam se upišao, ali se sve svelo na pet-šest kapi. Možeš li da mi previješ vrat?”

“Mislim da mogu”, reče Ben.

Džimi mu dodade gazu, lepljivu traku i par hirurških makaza. Sagnuo se da namesti zavoj i video da je koža oko rana poprimila ružnu, želatinastocrvenu boju. Džimi se trgnu kad je Ben nežno stavio zavoj na svoje mesto.

Rekao je: “Ispočetka sam mislio da ću poludeti. Mislim na pravo, kliničko ludilo. Njene usne na meni... grizla me je...” Grlo mu je igralo, dok jegutao. “Sviđalo mi se dokmi je to radila, Bene. To je najgori deo. Dobio sam erekciju. Da li mi veruješ? Da je nisi skinuo s mene, ja bih... dozvolio bih joj...”

“Nije važno”, reče Ben.

“Moram da uradim još nešto što mi se neće dopasti.”

“Šta je to?”

“Evo. Pogledaj me na trenutak.”

Ben završi previjanje. Blago se povukao da bi bolje osmotrio Džimija. “Šta...”

Doktor ga je iznenada udario. Video je sve zvezde. Načinio je tri teturava koraka unazad, pre nego što se sručio na zadnjicu. Protresao je glavu. Video je kako Džimi polako silazi sa stola i polazi ka njemu. Čvrsto je stisnuo krst. Pomislio je: Ovo je, takozvani, O’Henrijev [36] kraj, ti glupo govno, glupo, glupo...

“Kako ti je?”, pitao ga je Džimi. “Žao mi je, ali je malo lakše kad ne znaš šta ti sleduje.”

“Šta za ime Hristovo -”

Džimi sede pored njega na pod. “Predočiću ti našu priču”, rekao je. “Tanušna je, ali sam prilično siguran da će je Mori Grin podržati. Nadam se da će mi sačuvati dozvolu za rad. Obojicu će spasti zatvora ili utočišta za umobolne... to me u ovom trenutku toliko ne brine, koliko ostanak na slobodi i nastavakborbe sa tim... stvorenjima, kako god da se zovu. Da li me razumeš?”

“Razumeo sam udarac”, reče Ben. Trgnuo se, kad je dodirnuo vilicu. Napipao je bolno mesto, levo od brade.

“Neko nas je napao, dok sam ispitivao gospođu Glik”, reče Džimi. “Tajanstvena osoba te je patosirala. Zatim se bacila na mene. Iskoristio me je kao džak za boks. Borili smo se. Nepoznati me je tom prilikom ujeo, da bi me naterao da ga pustim. Sve drugo smo zaboravili. Sve. Shvataš?”

Ben klimnu.

“Tip je nosio tamni robijaški kaput, možda plav, možda crn i zelenu ili sivu vunenu kapu. To je sve što si video. Jasno?”

“Da li si ikad razmišljao o bataljivanju doktorskog posla radi spisateljske karijere?”

Džimi se nasmeja. “Kreativan sam samo u kriznim trenucima. Da li si zapamtio priču?”

“Naravno. I uopšte ne mislim da je tanušna. Naposletku, njeno telo nije prvo koje je u poslednje vreme nestalo.”

“Nadam se da će svi elementi leći na svoje mesto. Oblasni šerif je mnogo umešniji istražitelj od Parkinsa Gilespija. Moramo da vodimo računa o svakoj sitnici. Nemoj da kitiš priču.”

“Šta misliš, da li će iko od zvaničnika uvideti obrazac u ovim događajima?”

Džimi odmahnu glavom. “Nema šanse. Prepušteni smo samima sebi. Ne zaboravi, odsad pa nadalje smo kriminalci.”

Uskoro je pozvao Morija Grina, a zatim i oblasnog šerifa, Homera Makaslina.

12

Ben je stigao kod Eve petnaestak minuta posle ponoći. Skuvao je šoljukafe upustoj kuhinji u prizemlju. Polako je ispio. Proživljavao je noćašnje događaje, kao čovek koji se zamalo strmoglavio s najviše stene.

Oblasni šerif je bio visok, proćelav čovek. Žvakao je duvan. Kretao se polako, ali je posmatrao okolinu znatiželjnim, bistrim pogledom. Iz džepa je izvukao veliku, iskrzanu svesku na lancu, a iz zelene vunene jakne staru, debelu hemijsku. Ispitivao je Bena i Džimija dok su dva pomoćnika tražila otiske prstiju i fotografisala unutrašnjost pogrebnog zavoda. Mori Grin je tiho stajao u pozadini. Povremeno bi bacio zbunjen pogled na Džimija.

Šta su tražili u Grinovom pogrebnom zavodu?

Džimi se pobrinuo za to pitanje. Izrecitovao je priču o encefalitisu.

Da li stari doca Rirdon zna za to?

Pa, ne baš. Džimi je pomislio da je bolje da diskretno ispita slučaj pre nego što ga spomene bilo kome. Doca Rirdon je poznat kao brbljiv čovek.

Šta je taj encefalitis? Da li ga je žena imala?

Ne, gotovo je siguran da nije. Završio je ispitivanje pre nego što je tip s robijaškim kaputom nasrnuo na njih. On (Džimi) ne bi želeo – niti bi bio sposoban – da kaže kako je žena umrla, ali je siguran da nije žrtva encefalitisa.

Mogu li opisati tog tipa?

Odgovarali su u skladu s utanačenom pričom. Ben je dodao par smeđih radnih cipela da ne bi zvučali kao Tvidldi i Tvidldam.

Makaslin je postavio još nekoliko pitanja. Ben je taman pomislio da će se jeftino izvući kad ga je Makaslin pogledao i rekao:

“Šta ste vi ovde tražili, Mirse? Vi niste lekar.”

Šerifove ljubopitljive oči su dobrodušno iskrile. Džimi otvori usta, ali ga šerif preduhitri pokretom ruke.

Ako je Makaslin hteo da iznenadnim pitanjem prenerazi Bena i da iznudi izdajnički izraz ili gest, dokaz potisnute krivice, nije u tome uspeo. Pisac je bio i suviše potresen da bi reagovao. Pogrešna izjava nije mogla biti ni izbliza tako stresna, kao ono što je za dlaku preživeo.

“Nisam lekar, već pisac. Pišem romane. Trenutno radim na jednom, u kom važnu sporednu ulogu igra pogrebnikov sin. Hteo sam da bacim pogled u pozadinu. Nakačio sam se ovde prisutnom Džimiju. Rekao mi je da nije raspoložen da priča o onom što će ovde raditi. Nisam ga čačkao.” Protrljao je bradu, po kojoj se širio mali otok. “Izgleda da ću otići odavde, s viškom materijala.”

Nije se moglo reći da li je Makaslin zadovoljan ili razočaran Benovim odgovorom. “Složio bih se s vama. Vi ste momak koji je napisao Konvejevu kći,zar ne?”

“Da.”

“Moja žena je pročitala odlomak vaše knjige u nekom časopisu. Mislim da je u pitanju Kosmopoliten. Mnogo se smejala. Čitucnuo sam ga i nisam našao ništa smešno u pripovesti o devojci na drogama.”

“Ne”, reče Ben, gledajući Makaslina u oči. “Ni ja nisam video ničeg smešnog u tome.”

“Da li se nova knjiga, ona na kojoj, kako tvrdite, radite, dešava u Salemovu?”

“Jeste.”

“Možda biste voleli da je ovde prisutni Mo Grin pročita”, nastavi Makaslin. “Tako će biti u prilici da vidi da li ste dobro pokrili pogrebnički deo.”

“Taj deo još nije napisan', reče Ben. “Uvek istražujem unapred. Tako mi je lakše.”

Makaslin zamišljeno zavrte glavom. “Znate, vaša priča zvuči kao odlomak iz neke od knjiga o Fu Mančuu. Neki tip upada u pogrebni zavod, savladava dvojicu snažnih muškaraca i krade telo sirote pokojnice, preminule iz nepoznatih razloga.”

“Slušajte, Homere...”, poče Džimi.

“Nemoj da mi tepaš”, reče Makaslin. “To mi se ne dopada. Ništa mi se ne dopada. Taj encefalitis je zarazan, zar ne?”

“Jeste, infektivan je”, oprezno će Džimi.

“A vi vodite ovog pisca sa sobom? Vodite ga, iako znate da će se možda inficirati zaraznom bolešću?”

Džimi slegnu ramenima. Odgovorio je s primetnim gnevom. “Ja ne dovodim u pitanje vaš profesionalni sud, šerife. Moraćete da se pomirite s mojim. Encefalitis je prilično spora infekcija, postepeno se razvija u krvotoku. Procenio sam da nam ne preti nikakva opasnost. Zar ne bi bilo bolje da pokušate da pronađete onog ko je odneo telo gospođe Glik, Fu Mančua ili ko zna kog. Ili biste se radije zabavljali, ispitujući nas dvojicu?”

Makaslin ispusti dubok uzdah iz pozamašnog stomaka. Zatvorio je notes. Gurnuo ga je negde duboko u džep. “Razglasićemo vest, Džimi. Ne verujem da ćemo bogzna šta postići dok kukavica ne izleti – ako je takve i bilo, u šta sumnjam.”

Džimi podiže obrve.

“Lažete me”, strpljivo će Makaslin. “Ja to znam, moji pomoćnici to znaju, verovatno čak i stari Mo zna. Ne znam koliko lažete- malo ili mnogo – ali znam da ne mogu dokazati da lažete, sve dok se držite utanačene priče. Mogao bih da vas strpam u buvaru, ali pravila kažu da sam dužan da vam omogućim jedan telefonski poziv. Čak i najneiskusniji zelembać, tek izašao iz škole za pravnike, može da vas oslobodi, zato što vas teretim onim što bi se najbolje moglo opisati kao sumnja i ko zna šta još napabirčeno zbrda-zdola. Kladio bih se da vaš advokat nije zelembać, zar ne?”

“Nije”, reče Džimi. “Ne bi se moglo reći.”

“Ipak bih vas zatvorio i propisno izmaltretirao, da ne osećam da ne lažete zato što ste učinili nešto protivzakonito.” Pritisnuo je pedalu nerđajuće kante za đubre pored pogrebničkog stola. Vrh je snažno odskočio i Makaslin pljunu puna usta duvanskog soka u nju. Mori Grin skoči, u pozadini. “Da li bi neko od vas voleo da malo sredi ili izmeni priču?”, pitao je tihim glasom. Palanački naglasak je iščezao. “Ovo je ozbiljna stvar. Imao seriju od četiri smrti u Salemovu. Sva tela su nestala. Hteo bih da znam šta se događa.”

“Rekli smo vam sve što smo znali”, reče Džimi s tihom odlučnošću. Pogledao je u Makaslina. “Rekli bismo vam više, da smo više znali.”

Makaslin ih odmeri pronicljivim pogledom. “Usrali ste se od straha”, rekao je. “I ti i ovaj pisac. Izgledate onako kako su izgledali neki momci u Koreji, kad bi se vratili s linije fronta.”

Šerifovi pomoćnici su ih posmatrali. Ben i Džimi su ćutali.

Makaslin ponovo uzdahnu. “Hajde, idite. Hoću da obojica sutra u deset budete u mojoj kancelariji radi davanja izjava. Ako ne dođete do deset, šaljem patrolna kola po vas.”

“Nećete morati” reče Ben.

Makaslin ga žalostivo pogleda i zavrte glavom. “Trebalo bi da pišete knjige sa više osećaja. Kao onaj momakkoji piše priče o Trevisu Makgiju. [37] Čovek može da duboko zagrize u to štivo.”

13

Ben ustade sa stolice i isprazni šolju kafe u sudoperu.

Zastao je da pogleda kroz prozor Evine kuhinje u noćnutminu. Čega ima tamo napolju? Da li se Mardžori Glik konačno srela sa sinom? Gde su Majk Rajerson, Flojd Tibits i Karl Forman?

Okrenuo se i pošao uza stepenice.

Ostatak noći je prespavao sa upaljenom stonom lampom. Krst od štapića za ispitivanje grla, kojim je pobedio gospođu Glik, počivao je na stolu, nadohvat desne ruke. Zapitao se, pre nego što je zaspao, da li je Suzan dobro i na sigurnom.

Dvanaesto poglavlje
Mark

1

Kad je prvi put čuo udaljeno krckanje grana, puzao je iza stabla velike smrče. Priljubio se uz nju, da bi video ko će se pojaviti.Oni ne mogu da izađu za videla, ali to ne znači da ne mogu naći ljude koji mogu. Novac je jedan od načina da ih pridobiju za saradnju, ali ne i jedini. Mark je video onog tipa, Strejkera, u gradu. Izbečio je oči kao žabe koja se sunča na steni. Ostavljao je utisak čoveka sposobnog da slomi bebi ruku, sa osmehom na licu.

Opipao je očev veliki sportski pištolj u džepu jakne. Meci njima nisu mogli nauditi – osim srebrnih – ali bi hitac među oči garantovano ucmekao Strejkera.

Pogled mu je odlutao ka tlu, ka grubom cilindričnom predmetu uspravljenom uz drvo i umotanom u stari peškir. Gomila drveta je stajala pored njegove kuće. Njegov otac i on su jula i avgusta isekli dva metra jasenovog drva. Obavili su posao, “makulok” motornom testerom. Henri Petri je bio metodična osoba. Svako drvo je bilo, znao je Mark, centimetar-dva, duže ili kraće od metra. Otac je znao pravu dužinu, baš kao što je znao da zima dolazi posle jeseni i da žuti jasen gori najduže i s najmanje pepela u kaminu u dnevnoj sobi.

I njegov sin je znao neke stvari. Znao je da je jasen namenjen ljudima – bićima – poput onog. Jutros je, dok su mama i tata otišli na svoje uobičajeno nedeljno posmatranje ptica, uzeo jednu motkicu i naoštrio jedan kraj izviđačkom sekirom. Dobio je grub, ali upotrebljiv šiljak.

Iz zaklona je opazio sev boje. Jednim okom je gvirnuo preko grube kore. Trenutak kasnije je dobio šansu da vidi osobu koja se pentrala uz brdo. Bila je to neka devojka. Osetio je olakšanje, pomešano s razočarenjem. Nije to bio đavolov šegrt; već kći gospodina Nortona.

Vid mu se naprasno izoštrio. Nosila je kolac! Hteo je da se gorko nasmeje kad se približila. Nosila je tarabicu, otkinutu iz ograde protiv snega. Dva zamaha čekićem iz kompleta za tehničko polomila bi krhku tarabicu nadvoje.

Proći će s desne strane njegovog drveta. Upustio se u oprezni manevar zaobilaženja stabla, u skladu s njenim kretanjem. Izbegavao je grančice koje bi ga mogle odati. Konačno je završio sinhronizovano obilaženje; devojka se sad kretala uzbrdo ka ivici šume, okrenuta leđima. S odobravanjem je zaključi da se kreće veoma oprezno. To je dobro. Očigledno da je, uprkos smešnoj tarabici, naslućivala s kakvom silom se hvata u koštac. Ipak, upašće u nevolju, ako nastavi dalje. Strejker je u kući. Markje stražario u šumi od pola jedan. Video je kako Strejker izlazi na prilazni put i gleda niz drum, nakon čega se vratio u kuću. Dečak je pokušavao da smisli sledeći potez, kad se pojavila devojka, remeteći uspostavljenu ravnotežu.

Izgleda da će sve biti u redu. Zaustavila se iza gustog žbunja. Čučala je, posmatrajući kuću. Markje razmišljao. Očigledno je da zna. Nije važno kako, ali ne bi ponela ni taj patetični kolac, da nije znala. Izgleda da joj mora prići, da bi je opomenuo da je Strejker još tu i da vreba. Verovatno nije imala pištolj, pa čak ni malokalibarski, kao njegov.

Mozgao je kako da najbolje otkrije svoje prisustvo da ne bi kriknula iz sveg glasa, kad se oglasio motor Strejkerovog automobila. Oštro je poskočila. Isprva se uplašio da će se uspaničiti i pobeći, trčeći kroz šumu, da će kršiti gustiš, obznanjujući prisustvo kilometrima unaokolo. Devojka se umesto toga pognula u struku stiskajući tarabicu, kao da se boji da će odleteti od nje. Cura ima petlju, iako je glupa, pomislio je s izvesnim poštovanjem.

Strejkerov auto je krenuo niz prilazni put. Imala je mnogo bolji vidik, on sa svog mesta vidi samo “pakardov” crni krov. Kratko je oklevao, pre nego što se otisnuo drumom prema gradu.

Shvatio je da moraju da se udruže. Sve je bolje nego da sam uđe u tu kuću. Već je zapazio otrovnu atmosferu koja je okružuje. Osetio je sa razdaljine od osam stotina metara. Bila je sve gušća, kako joj je prilazio.

Potrčao je niz padinu i spustio ruku na devojčino rame. Ukočila se. Znao je da će vrisnuti, zbog toga je rekao: “Ne viči. Sve je u redu. To sam ja.”

Nije vrisnula. Iz grla joj izađe samo prestrašeni uzdah. Okrenula se i pogledala ga, prebledela lica. “Ko... koji ja?”

Seo je pored nje. “Zovem se Mark Petri. Poznajem te, ti si Suzan Norton. Moj otac poznaje tvog oca.”

“Petri...? Henri Petri?”

“Tako je, on je moj otac.”

“Šta radiš ovde?” Prelazila je pogledom preko dečaka, kao da ne može da ga sagleda u celini.

“Isto što i ti. Samo što od tog koca neće biti vajde. Previše je...” Tragao je za reči koja je stigla u njegov rečnik čitanjem rečničkih definicija, umesto usmenim putem. “Previše je nepouzdan.”

Pogledala je tanušni kolac otkinut iz snežne ograde i pocrvenela. “A, ovo. Pa, pronašla sam ga u šumi i... i pomislila da bi neko mogao pasti preko njega, pa sam...”

Nestrpljivo je prekinuo njeno muljanje: “Došla si da ubiješ vampira, zar ne?”

“Odakle ti ta pomisao. Zašto govoriš o vampirima?”

Nastavio je setnim glasom, “Jedan vampir je sinoć pokušao da me sredi. Zamalo je uspeo.”

“To je budalaština. Veliki dečak kao ti ne bi smeo da izmišlja...”

“To je bio Deni Glik.”

Trgnula se unazad, zažmurila je kao da njegove reči imaju dejstvo udarca. Uhvatila ga je za ruku i stisnula. Pogledi su im se ukrstili. “Da li izmišljaš, Mark?”

“Ne”, rekao je i u nekoliko jednostavnih rečenica izložio svoju priču.

“Da li si došao sam?”, pitala je kad je završio. “Došao si sam, iako veruješ u to?”

“Verujem?” Posmatrao je s iskrenom zbunjenošću. “Naravno da verujem. Video sam ga, zar ne?”

Na to pitanje nije imala odgovor. Najedanput se postidela zbog sumnje (ne, sumnja je bila preblaga reč) u Metovu priču kao i u Benovo provizorno prihvatanje.

“Šta ti ovde tražiš?”

Progovorila je posle kraćeg oklevanja: “Neki ljudi u gradu sumnjaju da u ovoj kući prebiva čovek kog niko nije video i da bi on mogao biti...” I dalje nije mogla da izrekne tu reč, ali je dečak s razumevanjem klimnuo. Smesta je shvatila da ima posla sa izuzetnom osobom.

Odustala je od svih manevara i jednostavno rekla: “Došla sam da pogledam kuću i saznam istinu.”

Klimnuo je ka kocu. “Htela si time da ga probodeš?”

“Ne znam da li bih to mogla učiniti?”

“Ja bih mogao”, odvrati dečak, pribranim glasom. “Mogao bih, posle onog što sam sinoć video. Deni je bio s druge strane prozora, kao velika muva. A njegovi zubi...” Odmahnuo je glavom. Odbacio je sećanje na noćnu moru, kao što poslovni čovek odbacuje bankrotiranog klijenta.

“Da li tvoji roditelji znaju gde si?”, pitala je, iako je znala da sigurno ne znaju.

“Ne znaju”, odgovorio je bez okolišanja. “Nedelja je njihov dan za odlazak u prirodu. Ujutru idu u posmatranje ptica, dok je popodne rezervisano za druge aktivnosti. Ponekad im pravim društvo, a ponekad ostanem kod kuće. Danas su se odvezli do morske obale.”

“Ti si sposoban dečak”, rekla je.

“Ne, nisam”, odvratio je, pomalo uzdrman pohvalom. “Ali ću ga se rešiti.” Gledao je u kuću.

“Da li si siguran...”

“Naravno da sam siguran. Baš kao i ti. Zar ne osećaš koliko je zao? Zar ti sam pogled na tu kuću, ne uliva strah?”

“Da”, odgovorila je, popuštajući pred njegovim argumentima. Zastupao je logiku nervnih završetaka. Neporecivu logiku, za razliku od Benove i Metove.

“Kako ćemo to učiniti?”, pitala ga je. Automatski mu je predala vođstvo nad poduhvatom.

“Provalićemo”, rekao je. “Pronaći ćemo ga, probošćemo ga kocem – mojim kocem – kroz srce, i otići. Verovatno je u podrumu. Oni vole mračna mesta. Da li si ponela baterijsku lampu?”

“Nisam.”

“Prokletstvo, nisam ni ja.” Neko vreme je besciljno šutirao lišće. “Verovatno nisi ponela ni krst?”

“Jesam”, reče Suzana. Izvukla je lančić ispodbluze. Pokazala ga je. Klimnuo je i izvukao raspeće ispod košulje.

“Nadam se da ću se vratiti kući pre roditelja”, rekao je zabrinutim glasom. “Maznuo sam ga iz mamine kutije za nakit. Nadrljao sam, ako bude saznala za to.” Osvrnuo se oko sebe. Senke su se izdužili, dok su razgovarali. Istovremeno su poželeli da odustanu, da odlože poduhvat.

“Kad ga pronađemo, nemoj da ga gledaš u oči”, reče Mark. “Ne može da izađe iz kovčega, ne pre mraka, ali može da te zarobi pogledom. Znaš li bilo koju molitvu napamet?”

Kretali su se gustišem između šume i zapuštenog travnjaka Marstenove kuće.

“Pa, znam Očenaš...”

“Naravno, to je dobro. I ja znam tu molitvu. Recitovaćemo je dok zarivam kolac.”

Uhvatio je i stisnuo za ruku, zato što je video njen smeteni, kolebljivi izraz. Sjajno je gospodario sobom. “Slušaj, moramo ući unutra. Kladim se da je prošle noći osvojio pola grada. Čitavo Salemovo će mu pasti šaka ako budemo oklevali. Jača iz časa u čas.”

“Misliš li da je harao prošle noći?”

“Sanjao sam ih”, reče Mark. Govorio je staloženim tonom. Setni pogled je odavao njegovo istinsko raspoloženje. “Sanjao sam ih. Išli su od kuće do kuće. Zvali su telefonom i molili da ih puste. Neki ljudi su znali, duboko u sebi su znali, ali su ih i pored toga pustili da uđu. To im je bilo lakše nego da sebi priznaju postojanje takvog zla.”

“To je bio samo san”, rekla je, nervoznim glasom.

“Kladim se veliki broj ljudi danas leži u posteljama s navučenim zavesama i spuštenim zastorima. Misle da su se prehladili, ili navukli grip. Slabi su i dekoncentrisani. Nemaju apetit. Povraća im se od same pomisli na jelo.”

“Otkud znaš sve te stvari?”

“Čitam časopise o čudovištima”, rekao je, “i gledam horor filmove kad god mogu. Obično kažem majci da gledam Volta Diznija. Nisu svi podaci jednako pouzdani. Scenaristi ponekad puste mašti na volju da bi priču učinili krvavijom.”

Stigli su do kuće. Mi, vernici, zbilja predstavljamo opasan tim, pomisli Suzan. Tu je jedan stari učitelj polulud od pročitanih knjiga, pisac opsednut noćnim morama iz detinjstva, klinac s postdiplomskim kursom iz vampirizma, sa znanjem napabirčenim iz filmova i petparačkih časopisa i ja? Da li verujem u sve ovo? Da li su paranoidne fantazije zarazne?

Verovala je.

Kao što je Mark rekao, u senci ove kuće nije bilo prostora za ruganje. Praiskonski glas je vrištao opasnost! opasnost!rečima koje nisu bile reči. Nadjačavao je sve misaone procese, pa i sam razgovor. Srce joj je divlje tuklo u grudima, ubrzano je disala. Koža joj se ohladila zbog širenja kapilara, zahvaljujući pojačanom lučenju adrenalina. Hormonska supstanca je držala krv duboko u bunarima tela, tokom stresnih trenutaka. Bubrezi su se skupili i otežali. Pogled joj se neprirodno izoštrio. Uočavala je svaku pukotinu i ljuspicu boje na kući. Navedene reakcije nisu nastale zahvaljujući spoljašnjem poticaju: nije bilo naoružanih ljudi, besnih pasa, niti mirisa vatre. Iz dugog sna se probudio stražar s najdubljeg nivoa, nedostupnog uobičajenim čulima. Njegov glas se nije mogao prenebreći.

Provirila je kroz pukotinu na donjem delu kapka. “Čoveče, nisu ništa ni pipnuli”, rekla je gotovo gnevno. “Unutra je svinjac.”

“Pusti me da vidim. Podigni me.”

Ukrstila je prste, da bi dečak bacio pogled kroz kapak u ruiniranu dnevnu sobu Marstenove kuće. Video je napušteni salon s debelom slojem prašine na podu (i brojne otiske stopala), oljuštene tapete, dve-tri stare fotelje i iskrzani sto. Debele naslage paukovih mreža su gospodarile višim sferama odaje, blizu tavanice.

Dečak je, pre nego što je stigla da protestuje, otvorio bravicu na kapku, tupim krajem koca. Bravica pade na tle, u dva zarđala komada. Zastori se uz škripu podigoše četiri-pet centimetara.

“Hej!” negodovala je. “Ne bi smeo...”

“Šta da radim? Hoćeš da pozvonimo?”

Pomerio je škripavi kapak i udario po prašnjavim, krivim staklima. Ona padoše u sobu. Zapljusnu je veliki, vreli i snažni talas straha. Osetila je bakarni ukus u ustima.

“Još nije kasno za bekstvo”, promrmljala je, kao da se obraća isključivo sebi.

Pogledao je. U tom pogledu nije bilo ni trunke prezrenja, samo iskrenosti i straha koji nije zaostajao za njenim. “Idi, ako moraš”, rekao je.

“Ne, ne moram.” Uzaludno je pokušavala da proguta pljuvačku. “Požuri. Previše oklevaš.”

Izbio je ostatke slomljenog stakla iz okvira i premestio kolac u drugu ruku. Pružio je ruku i otvorio prozor. Izvitopereno drvo je blago zajaukalo pri podizanju. Put je bio slobodan.

Spustila ga je. Nakratko su nemo posmatrali otvoreni prozor. Suzana otvori kapak do kraja. Spustila je ruke na ispucali prozorski okvir da bi se podigla. Gušila se od užasnog, nesavladivog straha. Naselio se u utrobi kao teška trudnoća. Konačno je shvatila kako se Met Berk osećao kad se peo uza stepenice ka bog te pita čemu što ga je čekalo u gostinskoj sobi.

Uvekje svesno ili nesvesno izražavala strah jednostavnom jednačinom: strahovi = nepoznato. Da bi se problem rešio, mora ga svesti na jednostavne algebarske izraze. Na primer: nepoznato = škripeće daske (ili ko zna šta), škripeće daske = ništa čega bi se trebalo bojati. Svi užasi savremenog sveta mogu biti odstranjeni pomoću jednostavnog tranzitivnog aksioma jednakosti. Izvesni strahovi su nesumnjivo opravdani (ne voziš kad si toliko nacvrcan da ne vidiš pred očima, ne parkiraš se s momcima koje ne poznaješ – kako ide onaj stari vic? Tucanje ili šetnja?). Sve dosad nije verovala da neki strahovi prevazilaze moć poimanja, da su apokaliptični i parališući. Ova jednačina je nerešiva. Svaki korak je herojski čin.

Podigla se na mišiće. Prebacila je nogu preko prozorskog okvira. Doskočila je na prašnjavi pod salona i pogledala okolo. Zapahnuo je miris. Cedio se iz zidova, u gotovo opipljivim potočićima. Pokušala je da ubedi sebe da je reč samo o trulom malteru, ili nataloženom izmetu životinja ugneždenih iza trošnih zidova – mrmota, pacova, možda i jednog ili dva rakuna. Ali je smrad prevazilazio takve izvore. Bio je dublji od životinjskog, ukorenjeniji. Poticao je grozne mislio o suzama, povraćanju i tami.

“Hej”, tiho se oglasio Mark. Mahao je preko prozorskog okvira. “Pomozi mi.”

Nagnula se napolju. Uhvatila ga je ispod pazuha i povukla sve dok nije dohvatio prozorski okvir. Lako se prebacio u sobu. Bubnuo je patikama o tepih. Kuća se, nakon toga, utišala.

Osluškivali su fascinantnu tišinu. Činilo im se da ne čuju ni daleki, tanki zuj, zvuk nervnih završetaka u leru, nerazdvojni pratilac nepomičnosti. Okruživala ih je veliko mrtvo odsustvo zvuka. Čuli su samo pulsiranje krvi u ušima.

Znali su da nisu sami u kući.

2

“Idemo”, rekao je. “Hajde da razgledamo okolinu.” Čvrsto jestisnuo kolac i nakratko, s čežnjom, pogledao na prozor.

Polako je krenula hodnikom. Dečak je pratio u stopu. Odmah iza vrata je stajao stočić s knjigom. Mark je podiže. “Hej”, reče. “Da li znaš latinski?”

“Malčice, iz srednje škole.”

“Šta ovo znači?” Pokazao joj je korice.

Namrštila se, čitajući naslov. Odmahnula je glavom. “Ne znam.” Nasumice je otvorio knjigu. Trgnuo se. Video je sliku golog čoveka. Pružao je iskasapljeno dečje telo ka nečemu što se nije moglo videti. Žurno je odložio knjigu. Dodir iskrzanih korica mu se činio neobično poznatim. Nastavili su hodnikom ka kuhinji. Okružile su ih dublje senke. Sunce je sad osvetljavalo drugi deo kuće.

“Da li si ga namirisala?”, pitao je.

“Jesam.”

“Vonj je ovde jači, zar ne?”

“Jeste.”

Sećao se hladne ostave u staroj kući. Jednom su se tri korpe krompira pokvarile, u tami. Miris je nalikovao ovom. Marstenova kuća je vonjala na krompir koji je lagano trulio u tami.

Suzan prošapta: “Gospode, tako se plašim.”

Napipao je i stisnuo za ruku.

Kuhinjski linoleum je bio star, štrokav i rupičast. Pocrneo je ispred stare, porculanske sudopere. Veliki, iskrzani sto je stajao nasred odaje. Na njemu je bio žuti tanjir, nož, viljuška i parče sirovog hamburgera.

Vrata podruma behu odškrinuta.

“Moramo dole”, rekao je.

“Uh”, omaklo joj se.

Vrata su bila neznatno odškrinuta. Svetlost nije prodirala kroz pukotinu. Jezičak tmine gladno je palacao u tami kuhinje, kao da je čekao noć, da je celu proguta. Taj delić tame bio je gnusan i bremenit neopisivim mogućnostima. Suzan je stajala pored Marka, nesposobna da se pomeri.

Dečak je skupio hrabrost i otvorio vrata. Oklevao je, gledajući dole. Videla je kako mu mišići poskakuju ispod vilice.

“Mislim...”, počeo je. Čula je nešto iza sebe. Okrenula se. Kretala se beznadežno sporo. Kasnila je. Ugledala je Strejkera. Cerio se.

Mark se okrenu. Video je Strejkera i pokušao da ga zaobiđe. Izgubio je svest kad ga je ćelavko udario u bradu.

3

Mark se osvestio dok su ga nosili uza stepenice. To nisu bile podrumske stepenice. Nije bilo mračne i hladne teskobe. Vazduh je bio nešto čistiji. Glava mu se mlitavo klimala, ali je oprezno otvorio kapke. Stigli su do odmorišta... na drugom spratu. Video ga je prilično jasno, što znači da sunce još nije zašlo. Ima još malo nade.

Stigli su na kraj odmorišta. Nosač ga je pustio. Udario je glavom o pod.

“Misliš li da ne znam kad se neko pravi da spava, mladi gospodaru?”, pitao ga je Strejker. Odozdo je izgledao kao div od tri metra. Ćelava glava je elegantno blistala u polumraku. Mark s užasom primeti da je svezan užetom oko grudi.

Posegnuo je za pištoljem u džepu.

Strejker zabaci glavu i prsnu u smeh. “Bio sam slobodan da vas lišim pištolja, mladi gospodine. Dečaci ne smeju da se igraju oružjem koje ne razumeju... kao što ne treba da vode mlade dame u kuće u kojima nisu dobrodošle.”

“Šta ste učinili sa Suzan Norton?”

Strejker se osmehnu. “Odveo sam je tamo gde je želela da stigne, dragi moj dečače. U podrumu je. Kasnije, po zalasku sunca, upoznaće čoveka kog je htela da upozna. I ti ćeš ga upoznati, možda nešto kasnije, a možda i sutra uveče. Možda će te dati devojci, naravno... iako sam skloniji da poverujem da će te sačuvati za sebe. Devojka ima dosta prijatelja. Neki od njih su verovatno radoznala njuškala, poput tebe.”

Mark iznenada zamahnu s obe noge. Nišanio je Strejkerovo međunožje. Ovaj se vešto izmaknu, kao igrač. Šutnuo je Marka u bubrege.

Dečak se ujede za usnu i izvi na podu.

Strejker se zacereka. “Hajde, mladi gospodine. Diži se.”

“Ja... ne mogu.”

“Onda puzi”, prezrivo će Strejker. Opet ga je šutnuo, ovaj put u veliki mišić na kuku. Bol je bio strašan, ali Mark stisnu zube. Podigao se na kolena, a zatim na noge.

Odmicali su ka vratima na kraju hodnika. Bol u bubrezima je bledeo. Preobrazio se u tupo probadanje. “Šta ćete mi učiniti?”

“Vezaću te kao prolećnu ćurku, mladi gospodine. Bićeš oslobođen, kad se gospodar pozabavi tobom.”

“Kao i ostali?”

Strejker se osmehnu.

Nešto čudno se desilo u Markovom umu kad je otvorio vrata i ušao u sobu u kojoj se Hjubert Marsten ubio. Strah nije nestao, ali je prestao da bude prepreka mislima. Više nije ometao sve korisne signale. Mozgao je čudesnom brzinom. Nisu to bile reči, niti slike, već neka vrsta simbolične stenografije. Osećao se kao sijalica koja je najednom primila snažni nalet energije iz nepoznatog izvora.

Soba je bila potpuno prozaična. Tapete su visile u fronclama otkrivajući beli malter i gipsanu ploču. Pod je bio izuzetno prašnjav od nataloženog vremena i maltera. Na njemu je bio samo jedan trag. To znači da je neko, nekad davno ušao, osvrnuo se i izašao iz ove sobe. Opazio je dve gomile časopisa, krevet od livenog gvožđa bez opruga i madraca i kalajni tanjirić sa izbledelim “karijer i ivs” crtežom koji je nekad zatvarao otvor za dimnjak. Prozorski kapci behu zatvoreni, ali je kroz slomljene prečage prodiralo dovoljno prašnjavog svetla da Mark zaključi da ga od zalaska sunca deli čitav sat. Soba je odisala bajatim zlom.

Trebalo mu je pet sekundi da otvori vrata, vidi sve što je imalo da se vidi i stigne do sredine sobe, gde mu je Strejker naredio da se zaustavi. Um mu je, u tom kratkom vremenu, radio na tri naporedna koloseka. Razmatrao je tri verovatna ishoda.

U prvom bi, pretrčao preko prostorije prema prozoru sa zatvorenim kapcima. Pokušao bi da razbije staklo i kapke, kao junak vesterna. Dočekao bi se na nepoznatom terenu, vođen slepom nadom. Jednim mentalnim okom video je sebe kako izleće kroz prozor, samo da bi se nabo na zarđalu poljoprivrednu mašineriju. Proveo je zadnje trenutke života naboden na sečiva drljače, kao buba na špenadli. Drugim okom je video sebe kako razbija staklo i udara u kapke, koji su zadrhtali, ali nisu popustili. Strejker ga je povukao nazad, iscepanog izubijanog i isečenog na desetak mesta.

Na drugom koloseku je gledao kako ga Strejker vezuje i odlazi. Video je samog sebe, vezanog na podu. Video je kako sunce zalazi i kako se ludački (ali uzaludno) bori. Na kraju je, osluškivao korake na stepeništu, znajući da pripadaju onom ko je milion puta gori od Strejkera.

Na trećem koloseku je gledao sebe kako se koristi trikom o kom je prošlog leta čitao u knjizi o Hudiniju, čuvenom mađioničaru koji je bežao iz ćelija, okovanih kovčega, bankarskih sefova i prekookeanskih kovčega bačenih u reku. Izvlačio se iz konopaca, policijskih lisica i kineskih stega za prste. U knjizi je pisalo, da je pored ostalog, zadržavao vazduh i stezao šake u pesnice dok ga je dobrovoljac iz publike vezivao. Nadimao je mišiće na butinama, podlakticama i vratu. Ako ste imali velike mišiće, dobili biste malo prostora kad biste ih opustili. Trik je bio u potpunom opuštanju. Tada bi krenuo ka spasenju laganim i sigurnim pokretima. Nije smeo da dozvoli da panika uzme maha. Telo uskoro počinje da oslobađa male količine znoja koji masti konopce. U knjizi je oslobađanje opisano kao jednostavan poduhvat.

“Okreni se”, reče Strejker. “Sad ću te vezati. Ne smeš da se mičeš, dok te vezujem. Ako se pomeriš, ovim ću ti”, podigao je palac ispred Marka kao autostoper, “izbiti desno oko. Da li si me razumeo?”

Poslušao ga je.

Prekrstio je dečakove ruke iza leđa. Čvrsto ih je vezao konopcem. Napravio je omču i nabacio Marku na vrat. Vezao je dželatskim čvorom. “Vezaćemo te za krovnu gredu o koju se prijatelj i pokrovitelj mog gospodara obesio, mladi gospodine. Da li si polaskan time?”

Mark zastenja. Strejker se nasmejao. Provukao je konopac kroz Markovo međunožje. Dečakje zastenjao kad ga je Strejker snažno cimnuo za pantalone.

Ćelavko se veselo kikotao. Vrcao je od dobrog raspoloženja. “Znači, bole te klikeri? Neće dugo. Vodićeš asketski život, dečače- dug, dug život.”

Obmotao je kanap preko Markovih napetih butina i vezao pouzdan čvor. Obmotao ga je oko dečakovih kolena i članaka. Marku je ponestalo daha, ali se tvrdoglavo upinjao da ne izdahne.

“Drhtiš, mladi gospodine”, podrugivao mu se Strejker. “Telo ti je zbir tvrdih, malih čvorića. Koža ti je bela – ali će biti još belja! Ipak ne moraš da se plašiš. Moj gospodar zna šta je dobrota. Mnogo ga vole, u tvom gradiću. Sleduje ti mali ubod, kao injekcija, a za njim slatko prepuštanje. Kasnije ćeš biti oslobođen. Posetićeš majku i oca, zar ne? Posetićeš ih kad legnu da spavaju.”

Ustao je i dobrodušno osmotrio Marka. “Reći ću ti do viđenja, mladi gospodine. Moram da se pobrinem za tvoju divnu pratilju. Biću ti mnogo simpatičniji kad se ponovo sretnemo.”

Otišao je, zalupivši vrata za sobom. Ključ se glasno okrenuo u bravi. Mark je bučno ispustio dah i opustio mišiće kad je čuo sve tiše korake na stepeništu.

Konopci su se malo opustili.

Ležao je nepomično. Prikupljao je snagu. Um mu je radio neprirodnom i omamljujućom brzinom. Sa svog mesta na podu gledao je preko neravnog poda, na krevetski okvir od kovanog gvožđa. Video je zid iza njega. Tapete su se oljuštile s tog dela zida. Ležale su na podu ispod kreveta kao odbačene zmijske košuljice. Usredsredio se na mali deo zida. Pažljivo ga je proučavao. Izbacio je sve ostalo iz glave. U knjizi o Hudiniju je pisalo da je koncentracija najvažnija. Ni trunka straha ili panike ne sme dopreti do njegovog uma. Telo mora biti potpuno opušteno. Bekstvo se mora desiti unutar uma, pre nego što pomeri makar i jedan prst. Svaki korak mora prethodno izvesti u umu.

Gledao je u zid. Minuti su proticali.

Zid je bio beo i neravan kao stari ekran autobioskopa. Konačno je, kad mu se telo sasvim opustilo, video svoju projekciju na zidu. Posmatrao je suvonjavog dečaka s plavom majicom i leviskama. Ležao je postrance, ukrštenih ruku na leđima, tako da su mu zglobovi počivali malo iznad guzova. Imao je omču oko vrata. Zategla bi se, ako bi se žešće otimao i prekinula dotok vazduha u mozak.

Gledao je u zid.

Svezana prilika se oprezno pomakla, iako je on sam mirno ležao. Pomno je posmatrao sve pokrete izmaštanog lika. Dostigao je nivo koncentracije svojstven indijskim fakirima i joginima, sposobnim da danima razmišljaju o nožnim prstima ili vrhu nosa, stanje medijuma koji podižu stolove u vazduh, dok su u nesvesti ili izbacuju duge pipke teleplazme iz nosa, ustiju i vrhova prstiju. Njegovo stanje se graničilo s uzvišenošću. Nije mislio na Strejkera ili sve bleđu dnevnu svetlost. Više nije video prljavi pod, krevetski okvir, pa čak ni zid. Video je samo dečaka, savršenu priliku koja izvodi svedeni ples pažljivo kontrolisanim mišićima.

Zagledao se u zid.

Konačno je počeo da pokreće zglobove u polukrugovima. Pokretao ih je jedne prema drugima. Na kraju svakog polukruga palčevi bi se dodirnuli. Kretali su se samo mišići u donjem delu podlaktica. Nije žurio. Posmatrao je zid.

Znoj izbi na porama ruku. Podmazani zglobovi su se slobodnije kretali. Polukrug postade tri četvrtine kruga. Na kraju svakog bi se dodirnule spoljnje strane dlanova. Konopci su se još malo razlabavili.

Stao je.

Posle kraće pauze je počeo da savija palčeve prema dlanovima i da savija prste kružnim pokretima. Imao je bezizražajno lice, lutke u robnoj kući.

Prošlo je pet minuta. Ruke su mu se dosta znojile. Krajnji nivo koncentracije mu je omogućio delimično kontrolu simpatetičkog nervnog sistema, što je još jedna veština jogina i fakira. Uspeo je da nesvesno ovlada nekim od inače autonomnih telesnih radnji. Iz pora je, zahvaljujući kružnim pokretima ruku, curilo više znoja nego što bi se oslobodilo u normalnim prilikama. Zglobovi postadoše klizavi. Kapljice znoja su curile s dečakovog čela. Padale su po decenijama taloženoj prašini.

Počeo je da pomera ruke gore-dole, kliznim pokretima. Koristio je bicepse i leđne mišiće. Omča se blago zategla, ali je on svu pažnju usredsredio na omču na rukama. Počela je da klizi niz desni dlan. Zakačila se za podnožje palca, i to je bilo sve. Uzbudio se i smesta zaustavio. Sačekao je da uzbuđenje mine. Počeo je opet čim je iskopnelo. Gore-dole. Gore-dole. Gore-dole. Svaki put bi napredovao po tri milimetra. Iznenada je oslobodio desnicu.

Trudio se da razmrda oslobođenu ruku. Gurnuo je prste ispod omče na levom zglobu, kad je bio siguran da je desnica upotrebljiva. Zategao je konopce i oslobodio levicu.

Spustio je obe ruke na pod i na trenutak zatvorio oči. Trik je sad bio da ne misli na ostvareni uspeh. To je bio uslov da krene ka većim postignućima.

Oslonio se na levu ruku i desnom krenuo preko brežuljaka i udolina na čvoru oko guše. Bilo mu je jasno da će oslobađanje kod njega izazvati česte prekide dotoka vazduha i povećani pritisak na mošnice, koje su ga već probadale.

Duboko je udahnuo i počeo da radi na čvoru. Konopac se zategao za nekoliko stepeni. Pritiskao ga je po vratu i mošnicama. Bodlje sirove konoplje se zariše u njegovo grlo kao minijaturne igle za tetoviranje. Čvor mu je beskrajno dugo odolevao. Mutilo mu se pred očima, zbog velikih crnih cvetova koji su se bešumno rascvetavali pred njim. Nije hteo da žuri, uporno je olabavljivao čvor. Konačno je osetio kako se opušta. Nakratko sevnu nepodnošljiv bol u mošnicama. Zatim je, uz grčevit trzaj, zbacio omču preko glave. Bol se smanjio.

Seo je i oborio glavu. Isprekidano je disao. Držao je povređene mošnice s obe ruke. Oštri bol postade tupi, dosadni i mučni odjek.

Pogledao je ka izlomljenom prozoru, kad se malo opravio od bola. Svetlost oker boje je dopirala kroz polomljene prečage. Sunce će uskoro zaći. Vrata su zaključana.

Povukao je mlitavo parče kanapa preko krovne grede. Bacio se na čvorove na nogama. Bili su ludački čvrsto stegnuti. Koncentracija poče da mu opada, narušena svešću o uspehu.

Oslobodio je butine, kolena i nakon, naizgled beskrajne borbe, članke. Ustao je, sred gomile razvezanih užadi. Zateturao se. Masirao je butine.

Čuo je buku odozdo. Korake.

Uspaničeno je podigao glavu. Nozdrve su mu se proširile. Othramao je do prozora. Pokušao je da ga podigne. Bio je zakovan. Veliki, zarđali ekseri su virili iz jeftinog drveta kao spajalice.

Neko se peo uza stepenice.

Obrisao je usta dlanom. Usplahireno se obazreo oko sebe. Dve gomile časopisa. Kalajni tanjirić, sa slikom piknika iz devedesetih godina osamnaestog veka na pozadini. Gvozdeni okvir kreveta.

Prišao mu je, gonjen očajanjem i povukao jedan kraj. Neki daleki bogovi, ganuti uloženim naporom, rešiše da mu pomognu.

Koraci su odjekivali na početku hodnika. Hitali su ka poslednjim vratima kad je oslobodio čeličnu nogu okvira.

4

Kad su se vrata otvorila, Markje stajao iza njih s nogom od stola u podignutoj ruci, kao Indijanac s tomahavkom.

“Mladi gospodine, doša sam da...”

Video je prazne konopce. Čitavu sekundu je stajao, ukočen od iznenađenja. Jednom nogom je stupio u sobu.

Marku se činilo da je svet usporio kao fudbalska lopta na usporenom snimku. Činilo mu se da ima minute, umesto sekundi, da nacilja deo lobanje vidljiv preko ivice vrata.

Zamahnuo je obema rukama, ali ne svom snagom – žrtvovao je nešto energije da bi tačnije naciljao. Pogodio je Strejkera nešto iznad slepoočnice, baš kad se okrenuo prema vratima. Širom otvorene oči sklopiše se od bola. Zapanjujuće bogati mlaz krvi briznu iz rane na ćelavom skalpu.

Strejker uzmače. Zateturao se unatraške, u sobu. Lice mu se iskrivi u užasnu grimasu. Posegnuo je ispred sebe. Mark je ponovo udario. Ovaj put je pogodio ćelavu lobanju odmah iznad izbočenog čela. Briznuo je još jedan mlaz krvi.

Strejker tresnu na pod, prevrnutih očiju.

Mark zaobiđe telo. Posmatrao ga je izbuljenim, raširenim očima. Kraj noge od stola se obojio krvlju. Bila je crnja od one u tehnikolor bioskopskoj tehnici. Smučilo mu se od pogleda na nju, ali pogled na Strejkera nije budio nikakva osećanja.

Ubio sam ga,pomislio je. I odmah posle toga: Fino. Fino.

Strejker ga je uhvatio za nogu.

Mark zastenja i pokuša da se iščupa iz iznenadnog stiska, čvrstog kao stisak čelične opruge. Strejker ga je posmatrao kroz krvavi zastor, hladnim i bistrim očima. Micao je usnama, ali nikakav glas nije izlazio iz njegovog grla. Mark cimnu jače, ali bez uspeha. Uz muklo režanje se ustremio na Strejkerovu ruku. Tukao je po njoj, nogom od kreveta. Udario je jednom, dva, tri, četiri puta. Čuo je grozni zvuk slomljenih prstiju. Stisak je popustio. Oslobodio se snažnim trzajem, koji ga je izbacio na hodnik.

Strejkerova glava pade na pod, ali se smrskana ruka još otvarala i zatvarala, pokretana zastrašujućom vitalnošću, kao pasja šapa, u snovima o jurcanju mačaka.

Noga od stola mu je ispala iz obamrlih prstiju. Povlačio se, dršćući. Panika ga je savladala. Okrenuo se i jurnuo niza stepenice. Preskakao je po dve ili tri odjednom, utrnulim nogama. Klizio je dlanovima po ispucaloj ogradi.

Predsoblje je bilo senovito i strahovito mračno.

Ušao je u kuhinju. Bacao je ludačke, snebivljive poglede na otvorena vrata podruma. Sunce je zalazilo, oslobađajući milione crvenih, žutih i ljubičastih zraka. Ben Mirs je, u dvadeset pet kilometara dalekom pogrebnom zavodu, posmatrao kazaljke sata, zaglavljene između 07:01 i 07:02.

Mark to nije mogao znati, ali je znao da vampirsko vreme samo što nije nastupilo. Ostajanje u kući podrazumevalo je novu bitku; odlazak u podrum, zbog Suzan, bio bi isto što i stupanje u redove neumrlih.

Ipak je prišao podrumskim vratima i sišao niz tri stepenice, pre nego što ga je strah sapeo, gotovo opipljivim nitima. Nije mu dozvolio da krene dalje. Plakao je. Divlje se tresao, kao žrtva malaričnog napada.

“Suzan!”, vrisnuo je. “Trči!”

“M... Mark?” Zvučala je slabo i omamljeno. “Ništa ne vidim. Ovde je mra...”

Čuo je strahoviti tresak, nalik puščanom pucnju, a zatim duboko, bezdušno cerekanje.

Suzan vrisnu... zvuk se preobrazi u jecaj, pre nego što je potpuno utihnuo.

I dalje je stajao na istom mestu, iako su uplašene noge htele da ga ponesu.

Odozdo stiže prijateljski glas, čudesno nalik očevom. “Hodi dole, dragi dečače. Divim ti si.”

Glas je bio tako moćan, da strah poče da kopni. Pera u nogama očas postadoše teža od olova. Htede da siđe na četvrtu stepenicu. Sišao bi da nije povratio kontrolu nad sobom. To ga je koštalo poslednjih zaliha samodiscipline.

“Dođi dole”, dopre glas, iz nešto veće blizine. Ispod prijateljskog tona se nazirao glatki čelik zapovedi.

Mark viknu u tamu: “Znam tvoje ime! Zoveš se Barlou!”

Dao se u bekstvo.

Strah ga je obuzeo punom snagom kad je stigao do predvorja, Da vrata nisu bila otključana, projurio bi kroz njih, ostavljajući konture na njima, kao likovi iz crtaća.

Stuštio se niz prilazni put (baš kao nekad davno Ben Mirs) i nastavio sredinom Bruks rouda, ka sumnjivoj bezbednosti naseobine. Možda kralj vampira baš sad grabi za njim?

Skrenuo je s puta i naslepo potrčao kroz šumu. Pregazio je Tagart strim i pao u gustom čičku na drugoj obali. Konačno se našao u svom dvorištu.

Ušao je na kuhinjska vrata i pogledao ispod luka u dnevnoj sobu. Video je majku. Odmah je primetio brigu, ispisanu krupnim slovima na napetom licu. Telefonirala je sa otvorenim imenikom u krilu.

Podigla je glavu i ugledala sina. Po licu joj se prosu gotovo opipljivi talas olakšanja.

“...ovde je...”

Spustila je slušalicu ne čekajući odgovor i krenula ka njemu. Plakala je, pomisli tužni dečak.

“O, Mark... gde si bio?”

“Kod kuće je?”, progovori otac iz sobe s televizorom. Nije morao da ga vidi da bi znao koliko je besan.

“Gde si bio?” Uhvatila ga je za ramena i žestoko prodrmala.

“Napolju”, progovorio je tanušnim glasom. “Pao sam na putu kući.”

Nije imao šta da kaže. Glavno i opredeljujuće svojstvo detinjstva nije lako mešanje sna i jave, već otuđenje. Mračni obrti i ushiti detinjstva izmiču rečima. Mudro dete ih prepoznaje i prihvata neizbežne posledice. Dete koje razmišlja o ceni svojih postupaka nije više dete.

Dodao je: “Izgubio sam pojam o vremenu. Ja...”

Tad se otac obrušio na njega.

5

U ponedeljak, u mraku, nešto pre jutra.

Grebanje na prozoru.

Probudio se iz sna, u trenu, bez prelaznog perioda pospanosti ili dezorijentacije. San i java su ionako postali jednako mahniti i zapanjujuće slični.

Belo lice u tami s druge strane stakla je pripadalo Suzan.

“Mark... pusti me unutra.”

Ustao je iz kreveta. Gazio je bosonog po hladnom podu. Drhtao je.

“Idi odavde”, rekao je tihim, kontrolisanim glasom. Video je da nosi istu bluzu i pantalone. Pitao se da li su njeni zabrinuti. Da li su zvali policiju.

“Nije tako loše, Mark”, rekla je. Imala je tup, mračan pogled. Osmehnula se, pokazavši zube. Oštri očnjaci zasjaše ispod bledih desni. “Mnogo je lepo. Pusti me unutra, pokazaću ti. Poljubiću te, Mark. Ljubiću te svuda, onako kako te majka nikad nije ljubila.”

“Idi odavde”, ponovio je.

“Neko od nas će te se dočepati, pre ili kasnije”, rekla je. “Ima nas mnogo više. Pusti da to budem ja, Mark. Ja sam... gladna.” Pokušala je da se nasmeje. Krv mu se sledila od grozne grimase.

Podigao je krst. Pritisnuo ga je uz prozorsko staklo.

Zasiktala je kao opečena i pustila prozorski okvir. Još malo je lebdela u vazduhu. Telo joj postade maglovito i nerazaznatljivo. Nestala je, ali ne pre nego što je video (ili pomislio da je video) grč duboke nesreće na njenom licu.

Noć ponovo postade mirna i tiha.

Ima nas mnogo više.

Pomislio je na svoje roditelje. Spavali su ispod njega, ne znajući u kakvoj su opasnosti. Strah se razbudi u dečakovoj utrobi.

Rekla je da neki ljudi znaju ili sumnjaju.

Ko su oni?

Pisac, naravno. Onaj s kim se viđa. Mislim da se zove Mirs. Živi u Evinom pansionu. Pisci svašta znaju. Mora da je on. Mora da stigne do Mirsa, pre nje...

Zastao je, na putu do postelje.

Ako ga već nije preduhitrila.

Trinaesto poglavlje
Otac Kalahan

1

Otac Kalahan je, te nedelje uveče, oklevajući stupio u bolničku sobu Meta Berka. Na Markovom satu bilo je četvrt do sedam. Stočić pored postelje i pokrivač behu pretrpani knjigama. Neke su bile prašnjave od starosti. Met je telefonirao Loreti Starčer u njenom usedeličkom apartmanu. Ne samo da je nagovorio da otvori biblioteku u nedelju, već je i lično isporučila knjige. Ušla je na čelu procesije od četiri bolničara, od kojih je svaki stenjao pod knjigama. Otišla je pomalo ljutito, zato što je nije hteo da odgovara na pitanja o neobičnim knjigama.

Otac Kalahan je radoznalo posmatrao učitelja. Izgledao je istrošeno, ali ništa izmoždenije ili umornije od najvećeg broja parohijana koje je obišao u sličnim prilikama. Kalahan je odavno shvatio da je uobičajena prva reakcija na vesti o raku, šlogu, srčanim udarima ili otkazivanju nekog važnijeg organa, osećanje izdaje. Pacijent je po pravilu zaprepašten kad sazna da tako blizak (i, bar dotad, potpuno pouzdan) prijatelj kao što je sopstveno telo može biti tako lenj da uprska na poslu. Reakcija koja ide u stopu s ovom je misao da prijatelj sposoban da nekog tako okrutno izneveri nije vredan prijateljstva. Bolesnik konačno izvlači zaključak da nije važno da li je ovaj prijatelj vredan prijateljstva. Niko ne može da odbije da razgovara s podmuklim telom, kao što ne može da organizuje potpisivanje peticije protiv njega, niti da se pravi da nije kod kuće kad ono pozove. Poslednja u ovom sledu misli u bolesničkoj postelji je da takvo telo možda uopšte nije prijatelj, već neprijatelj, nemilosrdno opredeljen ka uništenju više sile koja ga koristi i zloupotrebljava, još otkad se bolest razuma u njega uselila.

Kalahan je jedanput, u pijanom ludilu, seo da napiše monografiju na tu temu za Katolički žurnal. Čak ju je ilustrovao domišljatom karikaturom za uredničku stranu. Pokazivala je mozak postavljen na najviši nivo oblakodera. Zgrada (označena kao “Ljudsko telo”) gorela je (požar je označio kao “rak”, iako je mogao birati između deset drugih imena). Naslovio je karikaturu “Previsoko za skok”. Sutradan je, trezan, iscepao obećavajuću monografiju u komadiće i spalio karikaturu. U katoličkoj doktrini nije bilo mesta ni za jedno ni za drugo, izuzev ako ne doda helikopter označen kao “Hrist” s kog vise merdevine od užadi. Verovao je u svoj članak, uprkos doktrini. Akutna depresija bila je najčešća reakcija pacijenta na logiku bolesničkog kreveta. Simptomi uključuju zamućen pogled, spore reakcije, uzdahe rođene duboko u grudima, a ponekad i suze na pojavu sveštenika, crne vrane koja će, shodno svom učenju, popovati o problemu, ističući smutnu prirodu mislećeg bića.

Met Berk nije pokazivao nijedan simptom ove depresije. Otac Kalahan prihvati njegovu pruženu ruku. Učitelje je iznenađujuće snažno stisnu.

“Oče Kalahane. Lepo od vas što ste svratili.”

“Bilo mi je zadovoljstvo. Dobri učitelji su baš kao i mudre supruge, biseri neprocenjive vrednosti.”

“Čak i da su agnostični stari medvedi poput mene?”

“Naročito u tom slučaju”, reče Kalahan. Odgovorio mu je sa iskrenim zadovoljstvom. “Možda sam vam prišao u pogrešnom trenutku. Čuo sam da u rovovima nema ateista. Na odeljenjima intenzivne nege ima strašno malo agnostika.”

“Mene će uskoro premestiti.”

“Piši propalo”, reče Kalahan. “Uskoro ćemo vam držati Zdravo Marija i Očenaš.”

“Ne znate”, reče Met, “koliko ste blizu istine.”

Otac Kalahan sede. Privukao je stolicu učiteljevoj postelji i udario kolenima u nju. Pažljivo naslagani toranj knjiga mu pade u krilo. Naglas je čitao naslove, dok ih je vraćao na postelju.

“Drakula. Drakulin gost. Potraga za Drakulom. Zlatna grana. Prirodna istorija vampira – prirodna? Mađarske narodnepriče. Čudovišta iz tame. Čudovišta u stvarnom životu. Piter Kertin, diseldorfski monstrum. I...” Obrisao je debelu patinu prašine sa poslednjih korica i otkrio utvarnu priliku, preteći nadnesenu iznad uspavane dame. “Vampir Verni ili krvavagozba. Dobri bože – da li je ovo literatura kakva se preporučuje pacijentima posle srčanog udara?”

Met se osmehnu. “Siroti Verni. Odavno sam ga čitao zbog sastava na univerzitetu... Romantična književnost. Profesor, čija je ideja o fantaziji počinjala s Beovulfom i završavala sa Skrutejpovim pismima [38], bio je prilično šokiran. Dobio sam dva plus za sastav i pismenu napomenu da proširim vidike.”

“Slučaj Pitera Kertina izuzetno je zanimljiv”, reče Kalahan. “Istina, na odvratan način.

“Poznajete tu priču?”

“Prilično dobro. U đačko doba sam se interesovao za slične pojave. Veoma skeptičnim starešinama sam govorio, da ako želite da budete uspešan sveštenik, koji stremi najvećim visinama, morate da zaronite u dubine ljudske prirode. Pokušavao sam da ih zavaram, naravno. Voleo sam da se plašim, baš kao i svi ostali. Kertin je, kako verujem, još kao dečak ubio dvojicu drugova u igri. Podavio ih je. Jednostavno se dokopao malog splava nasred divlje reke. Gurao ih je od sebe dok se nisu umorili i potonuli.”

“Tako je”, reče Met. “U tinejdžerskom dobu je dvaput pokušao da ubije roditelje devojke koja nije htela da izlazi s njim. Kasnije im je spalio kuću. Ne zanimam se za taj deo njegove karijere.”

“Pretpostavio sam, na osnovu vašeg čitalačkog ukusa.” Podigao je časopis. Na omotu se baškarila neverovatno obdarena devojka u oskudnom kostimu. Sisala je krv nekom mladiću. Mladićev izraz bio je neobična mešavina naglašenog užasa i požude. Ime časopisa – i kako se činilo devojke – bilo je Vampirela. Kalahan spusti časopis. Učitelj je do krajnje mere raspirio njegovu radoznalost.

“Kertin je napao i ubio više od deset žena”, reče Kalahan. “Daleko veći broj je izmrcvario čekićem. Pio je njihove izlučevine, u određeno doba meseca.”

Met Berk klimnu. “Najveći broj ljudi ne zna”, rekao je, “da je mučio i životinje. Na vrhuncu opsesije je otkinuo glave dvama labudovima u diseldorfskom gradskom parku. Pio je krv iz njihovih vratova.”

“Da li to ima neke veze s vašom željom da me vidite?”, pitao je Kalahan. “Gospođa Kerles mi je rekla da želite da me vidite zbog nečeg veoma važnog.”

“Ima veze i stvar je veoma važna.”

“Šta bi to moglo biti? Ako ste hteli da me zainteresujete, uspeli ste u svom naumu.”

Met pribrano nastavi. “Moj dobar prijatelj, Ben Mirs, trebalo je da danas stupi u kontakt s vama. Vaša kućepaziteljka mi je rekla da nije.”

“Tako je. Nisam video nikoga, posle dva po podne.”

“Ne mogu da ga nađem. Napustio je bolnicu, u društvu mog doktora, Džejmsa Kodija. Ni njega ne mogu da nađem, baš kao ni Suzan Norton, Benovu devojku. Izašla je, u rano popodne. Obećala je roditeljima da će se vratiti do pet. Zabrinuti su.”

Kalahan se uspravi u stolici. Poznavao je Bila Nortona. Posetio ga je zbog problema s nekim katoličkim saradnicima na poslu. “Vi u nešto sumnjate?”

“Dopustite mi da vas nešto pitam?”, reče Met. “Shvatite moje pitanje veoma ozbiljno. Dobro razmislite pre nego što mi odgovorite.Da li ste u poslednje vreme primetili da se nešto neobično dešava u gradu?”

Kalahanov prvobitni utisak bio je da njegov sagovornik nastupa veoma pažljivo. Kao da ne želi da ga uplaši, onim što mu se mota po glavi. Gomila knjiga je nagoveštavala nešto zbilja gnusno.

“Vampiri u Salemovu?”, pitao je.

Iz iskustva je znao da ljudi sa snažnom životnom pasijom, slikari, muzičari ili drvodelje koje razmišljaju o poluzavršenoj zgradi, ponekad izbegnu duboku depresiju, vernog pratioca teške bolesti. Ta pasija se ponekad usmerava na neku bezopasnu (ili ne tako bezopasnu psihozu), verovatno stečenu pre bolesti.

Nedavno je razgovarao s postarijim čovekom koji se zvao Horis, iz Skuljard Hila. Ležao je u Mejnskom medicinskom centru s poodmaklim slučajem raka probavnog trakta. Starac je, zanemarujući strašnu bol, razgovarao s Kalahanom, o bićima s Urana koja su duboko prodrla u svaki aspekt američkog života. Nastupao je vešto i argumentovano. “Čovek koji vam sipa benzin na Sonijevom Amoku je danas Džo Blou iz Falmuta”, govorio mu je živi skelet blistavog pogleda, “da bi već sutradan postao Uranijanac, koji samo liči na Džoa. Shvatate li me, on ima Džoova sećanja i govorne obrasce. To se dešava samo zato što se Uranijanci hrane alfa talasima... mljac, mljac, mljac!” Tvrdio je tvrdio da nema rak, već da je žrtva laserskog trovanja. Uranijanci hoće da ga uklone, da ne bi otkrio njihove mahinacije. Horis je, uprkos svemu, bio spreman da se bori do kraja. Kalahan nije pokušavao da ga razuveri. Ostavio je to dobronamernim, ali tvrdoglavim rođacima. Kalahanovo iskustvo je govorilo da psihoze, baš kao i dobar gutljaj “kati starka”, mogu biti vrlo korisne.

Zbog toga je spokojno skrstio ruke na grudima, čekajući da Met progovori.

Učitelj je rekao: “Teško mi je da nastavim priču. Biće mi još teže ako mislite da patim od bolesničke demencije.”

Kalahan je bio zapanjen, što iz bolesnikovih usta, čuje svoje poslednje misli. Nekako je uspeo da očuva mirni, pokeraški izraz lica. Učitelj nije zbunio sveštenika, već je izazvao njegovo divljenje.

“Naprotiv, delujete nesvakidašnje lucidno”, rekao je.

Met uzdahnu. “Lucidnost ne podrazumeva zdrav razum -to vam je dobro poznato.” Promeškoljio se u postelji, pomerivši knjige koje su ležale na njoj. “Ako ima boga, on me tera da ispaštam zbog opreznog akademskog življenja, zbog odbijanja da stupim intelektualnom nogom na tle, koje nije do detalja istraženo i objašnjeno trostrukim napomenama. Prinuđen sam da drugi put u istom danu iznosim najfantastičnije ideja, bez trunke dokaza koji bi ih mogli potkrepiti. Sve što mogu da kažem u odbranu sopstvenog duševnog zdravlja je da se moje tvrdnje mogu prilično lako dokazati ili opovrgnuti. Nadam se da ćete ih dovoljno ozbiljno shvatiti i isprobati pre nego što bude kasno.”Zacerekao se. “Pre nego što bude kasno. Zvuči kao citat iz jednog od petparačkih časopisa, tako popularnih tridesetih godina, zar ne?”

“Život je pun melodrama”, napomenu Kalahan. Ako je to tačno, razmišljao je, u poslednje vreme ih nisam često viđao.

“Dopustite me da vas opet pitam, da li ste primetili bilo šta -išta – neobično ovog vikenda.”

“U vezi s vampirima, ili...”

“Bilo kakvu neobičnost.”

Kalahan se ozbiljno zamislio. “Deponija je zatvorena”, konačno je rekao. “Kapija je polomljena. Ušao sam u ograđeni prostor.” Osmehnuo se. “Volim da se sam brinem za svoje smeće. To je praktična i skromna navika. Verovatno osnažuje moje elitističke fantazije o siromašnim, ali srećnim proleterima. Dad Rodžers nije bio tamo.”

“Da li ste još nešto zapazili?”

“Pa... Kroketovi nisu došli na jutarnju misu. Gospođa Kroket retko propušta službu.”

“Još nešto?”

“Sirota gospođa Glik, naravno...”

Met se osloni na lakat. “Gospođa Glik? Šta ste hteli da kažete?”

“Umrla je.”

“Od čega?

“Polina Dikens misli da je umrla od srčanog udara”, reče Kalahan, s primetnim oklevanjem.

“Da li je danas još neko umro u Salemovu?” To bi, u uobičajenim prilikama bilo glupo pitanje. Smrt je u gradiću poput Salemova išla redom, uprkos velikom broju starijih žitelja.

“Nije”, odgovori Kalahan, bez žurbe. “Ali je stopa umiranja u poslednje vreme veoma visoka, zar ne? Majk Rajerson... Flojd Tibits... beba Makdugalovih...”

Met umorno klimnu glavom. “To je čudno”, rekao je. “U pravu ste. Šire se, uskoro će biti u prilici da štite jedni druge. Bojim se da će za nekoliko noći... bojim se...”

“Predlažem da prestanemo s okolišanjem”, reče Kalahan.

“Dobro. Bilo ga je i previše u poslednje vreme, zar ne?”

Počeo je priču od početka. Utkao je Benove, Suzanine i Džimijeve dogodovštine u svoju pripovest. Nije ništa preskočio. Benovi i Džimovi noćni užasi su se okončali kad je završio, Suzanini su tek počinjali.

2

Met je završio priču. Otćutao je par minuta i rekao: “Da li sam lud?”

“Ubeđeni ste da će ljudi tako misliti”, reče Kalahan, “uprkos činjenici da ste ubedili gospodina Mirsa i svog doktora, u istinitost vaše priče. Ne, ne mislim da ste ludi. Naposletku, natprirodno je sastavni deo mog posla. Ako smem da se našalim, natprirodno je moj hleb nasušni.”

“Ali...”

“Dopustite mi da vam ispričam priču. Ne jemčim za njenu istinitost, ali jemčim za moje uverenje da je istinita. Tiče se mog dobrog prijatelja, oca Rejmonda Bisoneta, koji je pre mnogo godina upravljao kornvolskom parohijom – na takozvanoj Kalajnoj obali. Znate li za nju?”

“Iz knjiga.”

“Pre pet godina mi je pisao da je pozvan u zabačeni deo parohije da obavi pogrebnu službu za preminulu devojku. Devojčin kovčeg bio je pun divljih ruža. Reju se to učinilo veoma neobičnim. Bilo mu je jasno da prisustvuje grotesknom događaju, kad je video da su devojčina usta otvorena drvcetom i napunjena belim lukom i majčinom dušicom.”

“Ali, to su...”

“Da, to je tradicionalna zaštita od ustajanja neumrlih. To su narodni lekovi. Rej je zatražio objašnjenje. Devojčin otac mu je, bez uvijanja saopštio da je ubio inkubusa. Znate li šta to znači?”

“Seksualni vampir.”

“Devojka se obećala mladiću koji se zvao Benok. Momak je rođen s velikim belegom boje jagode na vratu. Dve nedelje pre venčanja je stradao pod točkovima automobila, na povratku s posla. Devojka se, dve godine kasnije, ponovo verila. Veridba je iznenada prekinuta, nedelju dana pre objave venčanja. Rekla je roditeljima i prijateljima da je Džon Benok pohodi noću i da je prekršila verenički zavet. Novi verenik se nije brinuo zbog demonskih poseta, već zbog mentalnog zdravlja izabranice. Nesrećnica je, nedugo potom, svenula i umrla. Sahranjena je na stari, verom propisani način.

To nije bio predmet Rejovog pisma, već događaji koji su se zbili dva meseca posle njene sahrane. Rej je, na jutarnjoj šetnji, spazio mladića pored devojčinog groba – mladića sa belegom boje jagode na vratu. To nije kraj priče. Poslednjeg Božića je od roditelja dobio polaroid kameru. Zabavljao se, fotografišući prelepe kornvolske seoske pejzaže. Čuvam neke od tih fotografija u foto albumu u rektoratu – zbilja su dobre. Tog jutra je nosio kameru oko vrata. Nekoliko puta je fotografisao mladića na grobu. Pokazao ih je seljanima i naišao na neobičnu reakciju. Jedna starica se onesvestila. Majka mrtve devojke se pomolila nasred ulice.

Rej je sutradan ujutru otkrio da je mladićeva prilika nestala s fotografija. Nakraju je raspolagao s nekoliko fotografija lokalnog crkvenog dvorišta.”

“Verujete u tu priču?”, pitao je Met.

“Kako da ne. Mišljenja sam da bi većina ljudi poverovala u nju. Pisci često preteruju, opisujući odbojnost običnih ljudi prema natprirodnom. Većina pisaca naklonjenih toj temi su veći skeptici u pogledu duhova, demona i babaroga od običnog sveta. Lavkraft je bio ateist. Edgar Alan Po je bio neka vrsta nedopečenog transcendentaliste. Hotorn je bio samo površno religiozan čovek.”

“Neobično ste upućeni u tu temu”, reče Met.

Sveštenik slegnu ramenima. “U detinjstvu sam se zanimao za okultno i onostrano”, rekao je. “Sveštenički poziv je u zrelijem dobu samo potakao to interesovanje, umesto da ga suzbije.” Duboko je uzdahnuo. “Odskora sam počeo da postavljam neka teška pitanja o prirodi zla u svetu.” Dodao je, s izvitoperenim osmehom: “Ono kvari mnoga zadovoljstva.”

“Da li biste... istražili neke pojave, na moju molbu? Da li bi vam smetalo da mi donesete nešto svete vodice i neki zalogaj pričesnog hleba?”

“Krećete se po klizavom teološkom zemljištu”, reče Kalahan, s nepatvorenom ozbiljnošću.

“Zašto?”

“Neću reći ne. Još je rano za to”, reče Kalahan. “Moram da vam kažem da bi mlađi sveštenik, na mom mestu smesta rekao da, bez i najmanjeg oklevanja.” Gorko se osmehnuo. “Oni crkveni rekvizitarijum smatraju simboličnim, a ne suštinskim. Za njih su to šamanske maske i isceliteljske štapove. Mlađi sveštenik bi verovatno zaključio da si lud. Pristao bi da te poškropi svetom vodicom, ako će ti to pomoći da lakše podneseš ludilo. Smatrao bi se korisnim, a to uvek prija. Ja to ne mogu. Pomoći ću vam da sprovedete istragu u urednom odelu od tvida i s kopijom Senzualnog isterivača đavola iz pera Sibil Lik, pod miškom. Znaću da držim jezik za zubima. Ali ako krenem s pričesnim hlebom... tada nastupam kao predstavnik svete katoličke crkve, pripreman da obavim najveći duhovnički podvig u svešteničkoj karijeri, tada nastupam kao Hristov predstavnik na zemlji.” Posmatrao je Meta ozbiljnim, uzvišenim pogledom. “Možda sam nikakav sveštenik. Ponekad mi se čini da jesam. Možda sam pomalo zasićen i ciničan Nedavno sam preživeo krizu... čega? Vere? Identiteta? Ali još dovoljno verujem u neodoljivu, mističnu i božansku moć crkve koja stoji iza mene. Zbog toga zadrhtim pri pomisli da bih mogao da olako shvatim tvoj zahtev. Crkva je više od gomile ideala, u šta mlađarija izgleda veruje. Ona je više od spiritualnog izviđačkog udruženja. Crkva je sila... a niko olako ne poteže silu.” Namrgođeno se obratio Metu. “Da li me razumete? Vaše razumevanje je od presudne važnosti.”

“Razumem vas.”

“Shvatite da je koncept zla u katoličkoj crkvi, u ovom veku, pretrpeo temeljan preobražaj. Znate li šta je bio njegov uzrok?”

“Pretpostavljam da je reč o Frojdu.”

“Vrlo dobro razmišljate. Katolička crkva se uhvatila u koštac s novom idejom čim je umarširala u novi vek: zlo s malim z. Đavo više nije bio crveno, rogato čudovište sa šiljatim repom i kopitama, niti zmija što gamiže vrtom – iako je reč o neobično prikladnim psihološkim slikama. Đavo je, po Frojdovom jevanđelju, gigantski kompozitni id,zbirna podsvest sviju nas.”

“To je mnogo impresivniji koncept od crvenih rogatih babaroga ili demona osetljivih noseva koji beže od nešto slabijeg crkvenjakovog prdeža”, reče Met.

“Koncept je nesumnjivo impresivan, ali bezličan. Nemilosrdan. Nedodirljiv. Nemoguće je rešiti se Frojdovog đavola, baš kao što Šajlok ne može ispuniti ugovor. On ne može da se reši pola kile mesa bez kapi prolivene krvi. Katolička crkva je morala da nanovo protumači čitav koncept zla – bombarderi nad Kambodžom, rat u Irskoj i na Bliskom istoku, ubistva policajaca i ustanci u getu. Milijarde manjih zala se obrušilo na svet kao najezda komaraca. To je bio proces skidanja šamanske odežde i pojavljivanja u obliku društveno aktivnih, društveno svesnih tela. Centri za pomoć silovanim u siromašnim centrima gradova su preuzeli primat instituciji ispovesti. Ljudska prava i urbani razvoj su bitniji od svetog pričešća. Crkva se bacila na posao s namerom da učvrsti svoj položaj na zemlji.”

“Na kojoj više nema mesta za veštice, inkubuse ili vampire”, reče Met, “ali ima za zlostavljače dece, incestuozne i silovatelje prirodnog okruženja.”

“Tako je.”

Met natuknu, pun dubokog razumevanja, “A vi mrzite takav svet, zar ne?”

“Da”, tiho prozbori Kalahan. “Mislim da je odvratan. Katolička crkva tako, na svoj način, saopštava da bog nije mrtav, već da je malčice senilan. Mislim da sam vam iskreno odgovorio, zar ne? Šta hoćete da uradim?”

Met mu reče.

Kalahan odgovori posle kraćeg razmišljanja, “Da li shvatate da to protivreči svemu što sam vam rekao?”

“Naprotiv, mislim da je to vaša prilika da stavite crkvu – vašu crkvu – na probu.”

Kalahan duboko udahnu. “Vrlo dobro, slažem se. Imam jedan uslov.”

“O čemu je reč?”

“O tome da svi učesnici male ekspedicije prvo posete radnju kojom upravlja gospodin Strejker i da gospodin Mirs, u ime svih nas, iskreno i bez uvijanja porazgovara s njim o svemu. To će nam dati priliku da pratimo njegove reakcije. To će mu, na kraju krajeva, dati priliku da nam se nasmeje u lice.”

Met se namrštio. “To će ga upozoriti.”

Kalahan odmahnu glavom. “Mislim da nam upozorenje neće naneti nikakve štete. Pod uslovom da se sve troje – gospodin Mirs, doktor Kodi i ja – složimo da idemo do kraja, nezavisno od ishoda razgovora.”

“Dobro”, reče Met. “Slažem se, ako se Ben i Džimi Kodi slože.”

“Fino.” Sveštenik još jednom uzdahnu. “Da li bi vas pogodilo ako vam kažem da se nadam da ste sve izmislili i da će nam se taj čovek, Strejker, nasmejati u lice, i to s dobrim razlogom?”

“Ni najmanje.”

“Nadam se. Prihvatio sam se veće obaveze nego što možete pretpostaviti. To me plaši.”

“I ja se plašim”, tiho će Met.

3

Šetao se ka Svetom Andriji bez trunke straha u srcu. Bio je oduševljen, preporođen. Prvi put posle mnogo godina bio je trezan i nije hteo da pije.

Ušao je u rektorat i podigao slušalicu. Pozvao je pansion Eve Miler. “Halo? Gospođa Miler? Mogu li da razgovaram s gospodinom Mirsom?... Nije. Da, shvatam... Ne, nemam poruku. Zvaću vas sutra. Da, do viđenja.”

Spustio je slušalicu i prišao prozoru.

Da li je Mirs tamo negde, da li pije pivo na seoskom putu, ili je sve što mu je stari učitelj rekao istina?

Ako jeste... ako jeste...

Nije mogao da ostane u kući. Izašao je na zadnju verandu. Udisao je svež, oktobarski vazduh čeličnog ukusa, zagledan u nemirnu tamu. Možda Frojd nije za sve odgovoran. Možda je pojava električnog osvetljenja odigrala veliku ulogu u tom procesu. Novotarija je ubila senke u čovečjem umu, mnogo efikasnije nego kolac zarivan u vampirovo srce – i mnogo čistije.

Zlo je nastavilo da preti, ali je sad vrebalo pod tvrdom, bezdušnom svetlošću reklama na parkiralištima, neonki ili sijalica od stotinu do milijardu sveća. Generali su planirali strateške vazdušne napade pod nemilosrdnom svetlošću naizmenične struje. Sve se izmaklo kontroli, kao sklepana dečja trokolica koja juri nizbrdo bez kočnica: Samo sam sledio naređenja. Da, to je istina, čista istina. Svi smo vojnici. Samo sledimo pismena naređenja napisan. Ali ko ih izdaje? Odvedite me vašem vođi. Ali gde je njegova kancelarija? Samo sam sledio naređenja. Narod me je izabrao. Ali, ko je izabrao narod?

Nešto zaleprša iznad njega i Kalahan podiže glavu. Prenuo se iz sanjarenja. Da li je to ptica? Slepi miš? Šta god da je bilo, otišlo je. To sad nije važno.

Osluškivao je grad. Nije čuo ništa izuzev brujanja telefonskih žica.

Spavao si kao mrtvac, dok su puzavice osvajale tvoja polja.

Ko je to napisao? Diki?

Nema zvukova; Nema svetla izuzev fluorescentne ulične svetiljke ispred crkve, ispod koje Fred Aster nikad nije igrao i slabog gašenja i paljenja žutog, upozoravajućeg svetla na raskrsnici Ulice Brok i Džointer avenije. Nijedna beba ne plače.

Spavao si kao mrtvac dok su puzavice osvajale tvoja polja.

Oduševljenje iščili kao eho šupljeg ponosa. Strah ga udari u srce kao strela. Nije strahovao za svoj život, čast ili da će kućepaziteljka otkriti da pije. Opsedao ga je strah o kom nikad nije sanjao, ni u mučeničkim adolescentskim danima.

Strahovao je za svoju besmrtnu dušu.

Treći deo
Opustelo selo

Čuo sam glas, vapio je iz dubine:

Pridruži mi se, dušo, u mom beskrajnom snu.

— Stara rokenrol pesma

I putnici u dolini

Kroz prozore bi crvene

Videli u polutmini

Lelujave samo sene.

Sada samo rulja tu je,

Bez odjeka sve je tiše,

I još samo smeh se čuje,

Al’ osmeha nema više.

— Edgar Alan Po“Ukleti dvor” [39]

Lepo ti kažem da je čitav grad prazan

— Bob Dilan

Četrnaesto poglavlje
Salemovo (IV)

Citat iz “Starog poljoprivrednog almanaha”

Zalazak sunca u nedelju petog oktobra, 1975, u 07:02 posle podne, izlazak sunca u ponedeljak, šestog oktobra, 1975. godine, u 06:49 pre podne. Period tame nad jerusalemovim tokom ove rotacije Zemlje, trinaest dana posle prolećne ravnodnevnice, traje jedanaest časova i četrdeset sedam minuta. Mesec je mlad. Dnevni stih iz starogpoljoprivrednog almanahaje: “Ko ne vidi mnogo sunca, propusti žetvu.”

Iz Portlandske meteorološke stanice

Najviša temperatura uperiodu tame bila je 19 stepeni, zabeležena u 07:05 posle podne. Najniža temperatura bila je 12 stepeni, zabeležena u 04:06prepodne. Mestimična oblačnost, bliska nuli. Vetrovi sa severozapada jačine od osam do sedamnaest metara na sat.

Iz policijskog dnevnika Kamberlend kauntija:

Ništa.

2

Ujutru šestog oktobra niko nije oglasio Jerusalemovo mrtvim; niko nije znao da je mrtvo. Zadržalo je sve znakove života, kao leševi iz prethodnih dana.

Ruti Kroket je čitave nedelje ležala bleda i bolesna u postelji. Nestala je ujutru. Njeno iščeznuće je prošlo neprimećeno. Njena mati je bila u podrumu. Ležala je pored polica sa zimnicom, ispod šatorskog krila. Lari Kroket se veoma kasno probudio i pretpostavio da je njegova kći otišla u školu. Odlučio je da tog dana ne ide u kancelariju. Bio je slab, nikakav. Patio je od blage vrtoglavice. Mora da je zakačio grip, ili nešto slično. Svetlo mu je smetalo. Peklo ga je. Ustao je i zatvorio kapke. Kriknuo je kad mu je sunce palo na ruku. Zameniće taj prozor, čim ozdravi. Loše prozorsko staklo nije naivna stvar. Jednog sunčanog dana bi se mogao vratiti kući i videti kako je vatra proždire užasnom brzinom. Službenici osiguravajućeg zavoda mogli bi reći da je to bilo spontano sagorevanja, da bi izbegli plaćanje odštete. Uradiće to, čim se oporavi. Osetio je mučninu u stomaku na samu pomisao na šoljicu kafe. Na tren su mu misli odlutale i do njegove supruge, ali je brzo zaboravio na nju. Vratio se u krevet, s neobičnom posekotinom posle brijanja, odmah ispod vilice. Pokrio je blede, upale obraze čaršavom i utonuo u san.

Njegova kći je, u međuvremenu, spavala u mrklom mraku, u bačenom zamrzivaču, pored Dada Rodžersa. U noćnom svetu novog postojanja njegovo udvaranje među planinama smeća smatrala je prihvatljivim.

Loreta Starčer, gradska bibliotekarka, takođe je nestala, iako niko u njenom usamljeničkom, usedeličkom životu to nije primetio. Ležala je na mračnom i buđavom trećem spratu Jerusalemovske biblioteke. Treći sprat biblioteke bio je uvek zaključan (samo je ona imala ključ; uvek ga je nosila na lančiću oko vrata). Otvarala bi ga samo kad bi je neki uporni molilac ubedio da je dovoljno snažan, inteligentan i moralan da primi izuzetnu počast.

Sad je i sama počivala na trećem spratu, kao prvo izdanje naročite vrste, sveža kao kad je došla na svet. Njen povez, treba reći, nikad nije bio otvoren.

I nestanak Virdžila Retbona prošao je neprimećeno. Frenklin Bodin se probudio u devet ujutru, u njihovoj kolibi. Krajičkom oka je opazio da je Virdžilov ležaj prazan. Nije znao šta da misli. Pokušao je da ustane i potraži pivo. Pao je nazad u postelju, gumenih nogu, obuzet vrtoglavicom.

Hriste, pomislio je, padajući u san. Šta li smo to sinoć uzimali? Sterno [40] ?

Virdžil je ležao ispod predsoblja kolibe u okruženju dvadeset leta taloženog lišća, sred galaksije zarđalih pivskih boca, propalih kroz ispucale podne daske. Čekao je noć. U tamnim kavernama njegovog mozga verovatno je blistala slika tečnosti, jače od najboljeg viskija i ukusnije od najboljeg vina.

Eva Miler nije videla Vizela Krejga na doručku, ali nije mnogo mislila o tome. Bila je prezauzeta upravljanjem saobraćaja do i od pećnice, na kojoj su stanari pripremali doručak. Završila je taj posao i teturajući krenula u susret novoj radnoj nedelji. Neko vreme bila je prezauzeta kupljenjem i pranjem tanjira, poganog Gruvera Verila i one bitange Mikija Silvestera, koji nikad nisu poštovali znak “Molimo vas da operete suđe”, koji godina stoji iznad sudopere.

Pomislila je na Eda dok se tišina vraćala i mahnita bujica doručka mešala sa mirnim tokom svakodnevnih obaveza. Ponedeljak je u Ulici Rejlroud dan za odnošenje đubreta. Vizel je uvek nosio velike zelene kese za smeće do okuke, odakle ih je Rojal Snou kupio drndavim starim “internešnel harvester” kamionom. Zelene kese su još stajale na zadnjim stepenicama.

Oprezno je pokucala na vrata njegove sobe. “Ede?”

Nije bilo odgovora. Nekog drugog dana bi pretpostavila da je pijan i odnela kese, blago stisnutih usana. Ovog jutra se u nju uselio nemir. Okrenula je kvaku i provirila unutra. “Ede?”, tiho ga je pozvala.

Soba je bila prazna, a prozor pored uzglavlja otvoren. Zavese su lepršale, na krilima slabog povetarca. Postelja je bila izgužvana. Namestila je, bez razmišljanja. Ruke su dobro znale svoj posao. Levom papučom je nešto nagazila, dok je obilazila oko kreveta. Spustila je pogled i ugledala Vizelovo rogom obloženo ogledalo. Ležalo je slomljeno napodu. Podigla ga je i smrknuta lica okrenula u rukama. Pripadalo je njegovoj majci. Jednom je odbio antikvarevu ponudu od deset dolara. I to nakon što se propio.

Uzela je đubravnik iz ormana u hodniku i pokupila staklo, laganim, ekonomičnim pokretima. Znala je da je Vizel prošle noći, pre odlaska u krevet, bio trezan. Nije imao gde da kupi pivo posle devet uveče, ako ne stopira do Dela ili do Kamberlenda.

Bacila je krhotine slomljenog ogledala u Vizelovu kantu za đubre. Na trenutak je videla svoj odraz na bezbrojnim komadićima stakla. Pogledala je kantu za đubre, ali nije našla nijednu praznu bocu. Opijanje u tajnosti nije bilo u Edovom stilu.

Pa. Pojaviće se.

Sišla je u prizemlje, ali je nemir nije napuštao. Nije htela da prizna ni samoj sebi, da njena osećanja prema Vizelu prevazilaze prijateljsku brigu.

“Gospoja?”

Prenula se iz razmišljanja i zagledala u stranca u kuhinji. Bio je to dečačić, lepo obučen u somotske pantalone i čistu plavu majicu. Izgleda kao dajepao s bicikla. Bio joj je poznat, ali nije mogla da se seti odakle. Dečak je najverovatnije poticao iz neke od došljačkih porodica s Džointer avenije.

“Da li gospodin Mirs stanuje ovde?”

Eva htede da ga pita zašto nije u školi, ali se predomislila. Imao je ozbiljan, čak tužan izraz. Videla je plave kolutove ispod dečakovih očiju.

“Spava.”

“Mogu li da ga sačekam?”

Homer Makaslin je iz Grinovog pogrebnog zavoda otišao do doma Nortonovih u Ulici Brok. Stigao je oko jedanaest časova. Gospođa Norton je plakala, dok se Bil Norton činio pribranim. Pušio je cigaretu za cigaretom, napetog lica.

Makaslin se složio da pošalje devojčin opis svim odeljenjima. Da, pozvaće ih čim nešto sazna. Da, proveriće sve bolnice u oblasti. To je deo rutinske procedure (baš kao i provera mrtvačnica). Verovao je da je devojka otišla od kuće zbog porodičnih razmirica. Majka je priznala da su se svađale i da je devojka pominjala odseljenje.

Ipak je obišao neke sporedne drumove. Jednim uvom je bezbrižno osluškivao statičku buku sa radija ispod upravljačke table. Nekoliko minuta posle ponoći se spuštao Bruks roudom ka gradu, kad se svetlost farova odbila od metala na odmorištu, od kola parkiranih u šumi.

Stao je i izašao. Auto je bio parkiran na nekorišćenom šumskom putu. Izvukao je sveščicu na lancu iz zadnjeg džepa. Preskočio je razgovor s Benom i Džimijem i osvetlio podatke o registarskom broju automobila dobijene od gospođe Norton. Poklapali su se. Ovo je automobil nestale devojke. Stvari su sad bile znatno ozbiljnije. Položio je ruku na haubu. Hladna je. Parkiran je već neko vreme.

“Šerife?”

Bio je to lak, bezbrižan glas, kao zvonjava zvončića. Zašto je spustio ruku na dršku revolvera?

Okrenuo se i ugledao devojku za kojom je tragao. Izgledala je neverovatno lepo. Približavala mu se, ruku pod ruku sa strancem- mlađim čovekom s kosom začešljanom pozadi, što odavno nije bilo u modi. Makaslin osvetli njegovo lice baterijskom lampom. Imao je čudan utisak da svetlost prolazi kroz njega, ne osvetljavajući ga. Koračali su ne ostavljajući tragove na mekom tlu. Osetio je strah i upozoravajući titraj nerava. Stisnuo je dršku revolvera... i oslabio stisak. Ugasio je baterijsku lampu i čekao.

“Šerife”, rekla je, tihim, nežnim glasom.

“Baš lepo od vas što ste došli”, reče stranac.

Bacili su se na njega.

Njegova patrolna kola su sad bila parkirana daleko od zaraslog i čičkovima prekrivenog ćorsokaka zvanog Dip kat roud. Ni delić hroma nije provirivao kroz gusto žbunje borovnice i paprati. Makaslin je ležao zgrčen u gepeku. Radio pozivi su stizali u redovnim intervalima.

Suzan je, ranije istog jutra, nakratko posetila majku, ali nije stigla da joj ozbiljnije naudi; bila je zadovoljna, kao pijavica priljubljena uz sporog plivača. Ako ništa drugo, pozvana je unutra. Sad može da dolazi i odlazi kad joj se svidi. Večeras će biti nove gladi... svake večeri.

Čarls Grifin je probudio ženu, nešto pre pet ujutru tog ponedeljka, lica izduženog i izbrazdanog sarkastičnim linijama besa. Nepomuzene krave su mukale, punih vimena. Ocenio je noćašnja događanja u četiri reči:

“Prokleti derani su pobegli.”

Varao se. Deni Glik je pronašao i iscedio Džeka Grifina. Džek je otišao u Halovu sobu i zauvek okončao bratovljeve probleme sa školom, knjigama i nepopustljivim ocem. Ležali su usred velike gomile slame na prednjem pašnjaku, sa travom u kosi i slatkim česticama polena u mračnim i prljavim kanalima nozdrva. Ponekad bi preko njihovih lica pretrčao miš.

Svetlost se rasula po zemlji. Sva zla bića su spavala. Biće to divan jesenji dan, svež, jasan i pun sunčeve svetlosti. Grad će se uglavnom (ne znajući da je mrtav) posvetiti svojim poslovima. Neće se sećati sinoćnjih događaja. Prema Starom poljoprivrednom almanahu, noć će u ponedeljak pasti tačno u 07:00.

Dani su okraćali. Žurili su ka Noći veštica, i dalje od nje, ka zimi.

3

Kad je Ben sišao dole u petnaest do devet, Eva Miler mu reče sa svog mesta pored sudopere: “Neko te čeka na verandi.”

Klimnuo je i pošao ka zadnjim vratima. Još je bio u papučama. Očekivao je da će videti Suzan ili šerifa Makaslina. Posetilac je bio niski, suvonjavi dečak. Sedeo je na prvoj stepenici verande i posmatrao grad, koji se lagano budio.

“Zdravo”, reče Ben. Dečak se hitro okrenuo.

Gledali su se kratko vreme, ali se Benu učinilo da to traje neobično dugo. Preplavio ga je talas, nestvarnosti. Dečak ga je izgledom podsećao na samog sebe, ali je tu bilo još nečeg. Osetio je izvesnu težinu na vratu, kao da je na neobjašnjiv način naslutio da je ih život nije slučajno spojio. Setio se dana u kom je sreo Suzan u parku i kako je njihova nehajna “hajde da se upoznamo” konverzacija bila neobično sadržajna i bogata naznakama buduće bliskosti.

Možda je i dečak osetio nešto slično. Oči su mu se blago proširile, a ruke pronašle ogradu trema, kao da tragaju za osloncem.

“Vi ste gospodin Mirs”, reče dečak. To nije bilo pitanje.

“Jesam. Plašim se da imaš prednost.”

“Zovem se Mark Petri”, reče dečak. “Imam neke loše vesti za vas.

Kladim se da imaš, snuždeno pomisli Ben. Pripremao se na ono što sledi. Vest je ipak bila potpuno, šokantno iznenađenje.

“Suzan Norton je jedna od njih”,reče dečak. “Barlou je se dočepao u Marstenovoj kući. Ubio sam Strejkera. Bar mislim da je mrtav.”

Ben pokuša da progovori, ali bez uspeha. Grlo mu se blokiralo.

Dečak je klimnuo. S lakoćom je preuzeo inicijativu. “Možda bismo mogli da se provozamo tvojim kolima i popričamo. Ne želim da me neko ovde vidi. Pobegao sam iz škole. Roditelji su me već uzeli na zub.”

Ben prozbori nešto – nije znao šta. Ustao je s kolovoza, ugruvan, ali nepovređen, posle motociklističke nesreće, u kojoj je Miranda poginula (izuzev plitke ogrebotine na zadnjem delu levog dlana; ne treba zaboraviti da su Purpurna srca dodeljivana za manje ozlede). Vozač kamiona mu je prilazio, bacajući dvostruku senku, obasjan uličnom lampom i kamionskim farovima. Bio je to krupni, proćelavi muškarac s olovkom u gornjem džepu bele košulje. Na olovci je zlatnim slovima pisalo “Frenkove seli”, ostatak je bio skriven platnom, ali je Ben pogodio da su poslednja slova “dbe”. Elementarno, dragi moj Votsone, elementarno. Vozač kamiona mu je nešto rekao. Ben nije zapamtio šta. Pažljivo ga je uhvatio za ruku i pokušao da ga odvede s mesta nesreće. Opazio je jedno od Mirandinih cipela s ravnom petom pored velikih zadnjih točkova kamiona za selidbu. Odgurnuo je kamiondžiju i krenuo ka njoj. Kamiondžija je napravio dva koraka za njim i rekao: Ne bih to radio, momče. Ben ga je glupavo pogledao, nepovređen izuzev plitke ogrebotine sa spoljnje strane levog dlana. Hteo je da kaže kamiondžiji da se ono od pre pet minuta nije dogodilo. Hteo je da mu kaže da su on i Miranda, u nekom paralelnom svetu, skrenuli levo na ćošku, jedan blok ranije i da sad jezde u sasvim drugačiju budućnost. Gomila se skupljala. Ljudi su izlazili iz radnje s pićem, na uglu i malog bara sa sendvičima i mlekom, na drugom. I tada je osetio isto što i sada: složenu i odvratnu psihičku i fizičku interakciju, početak prihvatanja. Jedini ekvivalent tom osećanju je silovanje. Stomak mu se obesio. Usne su mu utrnule. Na ustima mu se obrazovala tanka pena. U ušima mu je odzvanjala razorna buka. Um se isprva okretao od problema i skrivao lice, kao da se sklanja od snažnog svetla. Po drugi put je otresao ruke dobronamernog kamiondžije sa sebe i pošao ka cipeli. Podigao je i okrenuo. Gurnuo je ruku u nju. Unutrašnjost cipele bila je još topla od njenog stopala. Poneo je i načinio dva koraka napred. Video je njene ispružene noge ispod prednjih točkova kamiona, u žutim “rengler” farmerkama. S lakoćom ih je navukla u stanu. Nije mogao da veruje da je devojka koja je koliko malopre obukla te pantalone sad mrtva. Prihvatanje se odomaćilo u stomaku, ustima, mošnicama. Glasno je zastenjao. Tad ga je tabloidni reporter snimio za Mejbeline novine. Jedna cipela je spala, jedna je bila na nozi. Radoznalci zure u njeno golo stopalo, kao da ga nikad nisu videli. Ustuknuo je dva koraka, naslonio se i...

“Pozlilo mi je”, rekao je.

“To je normalno.”

Ben stade iza “sitroena”. Presavio se u struku, držeći se za kvaku od vrata. Zatvorio je oči. Tama ga je pritisla sa svih strana. Suzanino lice se pojavilo u tami. Pogledala ga je onim predivnim dubokim očima. Ponovo je otvorio oči. Pade mu na pamet da dečak možda laže, ili je zbunjen ili je psihopata, te misli nisu donele nimalo nade. Ništa u vezi s dečakom nije upućivalo na tako nešto. Okrenuo se i zagledao u njegovo lice. Na njemu nije bilo ničeg izuzev brige.

“Uđi”, rekao je.

Dečak uđe u automobil. Krenuli su. Eva Miler ih je posmatrala s kuhinjskog prozora, podignutih obrva. Dešavalo se nešto loše. Osećala je to. Neprijatno osećanje je ispunjavalo, baš kao ona neodređena i mračna zebnje, na dan muževljeve pogibije.

Ustala je i pozvala Loretu Starčer. Telefon je dugo zvonio. Posle nekog vremena je spustila slušalicu. Gde bi mogla biti? Sigurno nije u biblioteci. Zatvorena je ponedeljkom.

Sela je, zamišljeno posmatrajući telefon. Vetar je najavljivao veliku nesreću – možda nešto što se može porediti sa požarom iz pedeset i prve.

Konačno je podigla slušalicu i pozvala Mejbel Verc. Starica zna najnovije tračeve i stalno traga za najsvežijom robom. Grad već godinama nije doživeo ovakav vikend.

4

Ben je vozio besciljno i bezvoljno dok mu je Mark pripovedao svoju priču. Govorio je umešno. Počeo je od noći kada se Deni Glik pojavio na njegovom prozoru. Završio je sa noćnim posetiocem od jutros.

“Da li si siguran da je to bila Suzan?”, pitao je.

Mark Petri klimnu.

Ben naglo skrenu u krivini polukružno i dodade gas na Džointer aveniji.

“Gde ćeš? Ne ideš...”

“Ne idem tamo. Ne još.”

5

“Čekaj. Stani.”

Ben zaustavi automobil. Zajedno su izašli. Lagano su se vozili Bruk roudom, ispod Marsten Hila. Išli su šumskim putem na kom je Homer Makaslin opazio Suzaninu “vegu”. Obojica su opazili odsjaj sunca na metalu. Zajedno su, ćutke odmicali zapuštenim drumom. Opazili su duboke i prašnjave tragove guma, između kojih je rasla nepolegla trava. Ptičica je negde cvrkutala.

Brzo su našli automobil.

Ben je zastao, posle kraćeg oklevanja. Ponovo ga je zaboleo stomak. Oblio ga je hladan znoj.

“Pogledaj ti, molim te” rekao je.

Mark je prišao kolima. Provirio je kroz prozor kod vozačkog sedišta. “Ključevi su unutra”, rekao je.

Ben priđe kolima. Nogama je nešto zakačio. Pogledao je na tle i opazio revolver kalibra trideset osam u prašini. Podigao ga je i okrenuo. Ličio je na službeno, policijsko oružje.

“Čiji je to pištolj?” pitao je Mark, sa Suzaninim ključevima u ruci.

“Ne znam.” Proverio je osigurač i stavio oružje u džep.

Mark mu je ponudio ključeve. Ben ih je uzeo i krenuo ka “vegi”. Hodao je kao da je u snu. Ruke su mu drhtale. Tek iz drugog pokušaja je uspeo da gurne ključ u bravu prtljažnika. Okrenuo ga je i podigao vrata. Radio je brzo, automatski, da ne bi razmišljao.

Zajedno su pogledali u gepek. Tamo nije bilo ničeg izuzev rezervne gume i ključa. Ben naglo ispusti vazduh.

“Šta ćemo sada?”, pitao ga je Mark.

Ben je neko vreme ćutao. Progovorio je kad je pomislio da može kontrolisati glas. “Posetićemo mog prijatelja Meta Berka, u bolnici. On izučava vampire.”

Dečak odgovori nervoznim glasom. “Da li mi veruješ?”

“Da”, reče Ben. Osluškivao je tu reč. Imala je težinu. Zvučala je neopozivo. “Da, verujem ti.”

“To je onaj gospodin Berk iz srednje škole, zar ne? Da li on zna za ovo.”

“Da, baš kao i njegov doktor.”

“Doktor Kodi.”

“Tako je.”

Razgovarali su, posmatrajući automobil, kao da je relikt neke mračne, izgubljene civilizacije, otkriven u suncem okupanim šumama zapadno od grada. Gepek je zevao kao razjapljena čeljust nemani. Ben ga zalupi. Tupi, metalni udarac mu je odzvanjao u srcu.

“Posle razgovora ćemo otići u Marstenovu kuću i srediti kurvinog sina koji je ovo učinio.”

Mark ga je netremice posmatrao. “Neće to biti lako. Ona će biti tamo. Sad je njegova.”

“Poželeće da nikad nije došao u Salemovo”, tiho procedi pisac. “Hajdemo.”

6

U bolnicu su stigli oko pola deset. Džimi Kodi je sedeo u Metovoj sobi. Pogledao je Bena, bez osmeha. Radoznalo je osmotrio Marka Petrija.

“Imam neke loše vesti za tebe, Bene. Su Norton je nestala.”

“Ona je vampir”, reče Ben bez okolišanja. Met muklo jeknu na postelji.

“Da li si siguran?”, oštro je reagovao Džimi.

Ben nakrenu palac prema Marku Petriju. Predstavio je dečaka. “Deni Glik je u subotu uveče odlučio da poseti Marka. Ispričaće vam ostalo.”

Mark im je izložio čitavu priču, od početka do kraja, kao nešto ranije Benu.

Met je prvi progovorio, kad je dečak završio. “Bene, ne mogu da ti kažem koliko mi je žao.”

“Mogu da ti dam nešto za smirenje, ako ti je potrebno”, reče Džimi.

“Znam ja koji mi lek treba, Džimi. Hoću da još danas krenem na tog Barloua. Odmah, pre mraka.”

“Dobro”, reče Džimi. “Otkazaću sve obaveze. Telefoniraću oblasnoj šerifovoj kancelariji. I Makaslin je nestao.”

“Možda to objašnjava ovo”, reče Ben i izvadi pištolj iz džepa. Spustio ga je na Metov noćni stočić. Izgledao je neobično i strano u bolničkoj sobi.

“Odakle ti ovo?”, pitao je Džimi. Podigao je oružje.

“Našao sam ga pored Suzaninog automobila.”

“Pretpostavljam da je Makaslin otišao do Nortonove kuće nakon rastanka s nama. Upoznao se s pričom o njenom nestanku. Saznao je proizvođača model i registarske oznake njenog automobila. Pretraživao je sporedne puteve, ne bi li nabasao na nešto. I...”

U sobi zavlada napeta tišina. Niko nije hteo da nastavi priču.

“Formanov pogrebni zavod je još zatvoren”, reče Džimi. “Veliki broj starijih ljudi kod Krosena žali se na deponiju. Već nedelju dana niko nije video Dada Rodžersa.”

Izmenjivali su prazne poglede.

“Prošle noći sam govorio s ocem Kalahanom”, reče Met. “Pridružiće nam se, uz uslov da vas dvoje – s Markom, naravno – posetite radnju stilskog nameštaja i popričate sa Strejkerom.”

“Ne verujem da će taj danas s bilo kim pričati”, tiho reče Mark.

“Šta si doznao o njima?” Džimi je pitao Meta. “Ima li ičeg korisnog?”

“Pa, mislim da sam sklopio neke delove slagalice. Strejker je sigurno pas čuvar i telohranitelj tog stvorenja... neka vrsta sluge. Morao je da dođe u grad, mnogo pre Barloua. Sigurno je obavio izvesne rituale da bi umilostivio mračnog oca. Čak i Barlou ima gospodara.” Snuždeno ih je posmatrao. “Sumnjam da će iko naći traga nestalom Ralfiju Gliku. Mislim da je dečačić bio Barlouova karta za dolazak. Strejker ga je oteo i žrtvovao.”

“Kopilan”, reče Džimi odsutnim glasom.

“Šta je s Denijem Glikom?”, pitao je Ben.

“Strejker mu je prvi pustio krv”, reče Met. Bio je to gospodarev poklon. Prva krv pripada vernom slugi. Barlou je kasnije nastavio posao. Strejker je obavio još jedan zadatak za svog gospodara, pre nego što je ovaj došao. Znate li o čemu je reč?”

Tišina nije dugo trajala. Dečak se oglasio: “Reč je o psu kog je onaj čovek našao na grobljanskoj kapiji.”

“Šta?”, reče Džimi. “Zašto? Ko bi to učinio?”

“Bele oči”, reče Mark. Upitno se zagledao u Meta, koji je klimnuo, s izvesnim iznenađenjem.

“Čitave noći sam bdeo nad ovim knjigama. Nisam znao da u svojim redovima imamo ovakvog stručnjaka.” Dečakblago pocrvene. “Mark je u potpunosti u pravu. U nekim narodnim pričama o natprirodnom se tvrdi da je crtanje belih ’anđeoskih očiju’ preko očiju crnog psa, jedan od načina da se uplaši i otera vampir. Vinov Dok je bio skroz crn, izuzev dve male bele mrlje. Vin ih je zvao farovima – odmah iznad njegovih očiju. Noću je puštao psa s lanca. Strejker ga je uočio, ubio i obesio na grobljansku kapiju.”

“Šta je s tim Barlouom?” pitao je Džimi. “Kako je stigao u grad?”

Met slegnu ramenima. “Ne znam ništa o tome. Mislim da moramo pretpostaviti, u skladu s legendama, da je star... veoma star.

Možda je menjao ime deset ili hiljadu puta. Ne bi me iznenadilo da je živeo u gotovo svakoj zemlji na svetu. Pretpostavljam da je rumunskog, mađarskog, srednjoevropskog porekla. Nije ni važno kako je došao ovamo... iako me ne bi iznenadilo da je Lari Kroket u to umešao svoje prste. Stigao je. To je najvažnije.

Evo, šta morate učiniti. Ponesite kolac i pištolj, u slučaju da je Strejker još živ. Revolver šerifa Makaslina će biti sasvim dovoljan. Morate probosti vampirovo srce kocem, ili će on ustati. Džimi će se za to pobrinuti. Odsecite mu glavu kad ga probodete. Napunite mu usta belim lukom i okrenite licem nadole u kovčegu. U većini dela o vampirima, u holivudskim i drugim filmovima, vampirovo telo se gotovo odmah raspadne u prašinu. To se, u stvarnom životu, verovatno neće dogoditi. Morate opteretiti kovčeg pre nego što ga bacite u tekuću vodu. Predlažem reku Rojal. Imate li pitanja.”

Nije ih bilo.

“Dobro. Svako mora poneti bočicu svete vodice i parče pričesnog hleba. Morate se ispovediti ocu Kalahanu pre polaska.”

“Mislim da niko od nas nije katolik”, reče Ben.

“Ja sam”, reče Džimi. “Ali ne idem u crkvu.”

“Nije važno. Ispovedićete se i pokajati. Zatim ćete se očistiti, okupati Hristovom krvlju... čistom krvlju, nikako prljavom.”

“Dobro”, reče Ben.

“Bene, da li si spavao sa Suzan? Oprosti, ali...”

“Jesam”, rekao je.

“U tom slučaju si ti taj koji mora zariti kolac – prvo u Barloua, a zatim u nju. Ti si jedini član družine koji je lično pogođen. Igraćeš ulogu njenog supruga. Ne smeš da se pokolebaš. Tako ćeš je osloboditi.”

“U redu”, ponovio je.

“Pre svega”, pogledom je prešao preko njih, “ne smete ga pogledati u oči! Ako to učinite, zarobiće vas i okrenuti protiv ostalih, čak i po cenu vašeg života. Setite se Flojda Tibitsa! To znači da je opasno nositi pištolj, ma kako se to činilo neophodnim. Džimi, ti ćeš ga poneti. Ići ćeš pozadi. Daćeš ga Marku, pre nego što pregledaš Barloua ili Suzan.”

“Razumem”, reče Džimi.

“Setite se da kupite beli luk i ruže, ako možete. Da li je mala cvećara u Kamberlendu još otvorena, Džimi?”

“Nordern bel? Mislim da jeste.”

“Kupite po belu ružu za svakog od vas. Umetnite ih u kosu ili oko vrata. Ponoviću upozorenje – ne gledajte ga u oči! Mogu vas zadržavati ovde i ispričati stotinu stvari, ali je najbolje da pođete. Već je deset sati. Možda se otac Kalahan predomišlja. Pratiće vas moje najbolje želje i najusrdnije molitve. Molitve su prilično zeznuta stvar za starog agnostika poput mene. Iako, odskora, više i nisam neki agnostik. Da li je Karlajl rekao da ako čovek izagna boga iz svog srca, satana zauzima njegovo mesto?”

Niko nije odgovorio. Met uzdahnu i reče: “Džimi, dođi ovamo. Hteo bih da izbliza osmotrim tvoj vrat.”

Džimi priđe učiteljevoj postelji i poslušno podiže bradu. Rane su bile ubodne. Činilo se da zarastaju.

“Osećaš li bol ili svrab?”, pitao ga je Met.

»Ne.”

“Imao si mnogo sreće”, rekao je, ne skidajući spokojni pogled s Džimija.

“Počinjem da mislim da nikad neću shvatiti koliko sam bio srećan.

Metpade najastuke. Izgledao je iscrpljeno, upalih očiju. “Uzeo bih pilulu koju je Ben odbio, ako mogu.”

“Reći ću sestrama.”

“Spavaću dok se vi tamo bavite”, reče Met. “Čeka vas i drugi zadatak... ali, o tom potom.” Pogled mu se zaustavi na Marku. “Juče si uradio čudesnu stvar, dečače. Poneo si se budalasto i neoprezno, ali čudesno hrabro.”

“Ona je platila punu cenu” tiho prozbori Mark i skrsti ruke ispred sebe. Tresle su se.

“Jeste. Možda će biti još plaćanja. Bilo ko od vas, svi možete stradati. Nemojte ga potceniti! Nadam se da ćete me razumeti kad vam kažem da sam veoma umoran. Čitao sam najveći deo večeri.Pozovite me čim obavite posao.”

Izašli su iz bolesničke sobe. Ben pogleda Džimija u hodniku i reče: “Da li te podseća na nekog?”

“Da”, reče Džimi. “Na Van Helsinga.”

7

Eva Miler je, u deset i petnaest, sišla u podrum da donese dve konzerve kukuruza, da bi ih odnela gospođi Norton, koja je, po Mejbelinom svedočenju, pala u krevet. Eva je najveći deo septembra provela u zagušljivoj kuhinji. Radila je s konzervama, blanširala povrće i punila tegle. Zatvarala je tegle domaćeg džema parafinskim poklopcima, koji sprečavaju kvarenje. Na policama, u besprekorno čistom podrumu je stajalo dve stotine staklenih tegli. Nalazila je silno zadovoljstvo u pripremanju zimnice. Sezona mlevenog mesa počinje kasnije, kad se jesen pretopi u zimu i približe praznici.

Zadah je zapahnuo čim je otvorila podrumska vrata.

“Pobogu bože”, promrmljala je, sebi u bradu. Oprezno se spustila u podrum, kao da ulazi u prljavi bazen. Njen muž je svojeručno izgradio podrum, s kamenim zidovima zbog svežine. Ponekad bi neki pacov, mrmot ili zerdav dopuzao ispod neke od velikih polica i crkao. To se verovatno i sad desilo, iako nije mogla da se seti da je ikad ovoliko smrdelo.

Stigla je do dna stepeništa i obišla zidove. Žmirkala je u svetlosti dve sijalice od šezdeset vati. Zameniće ih sedamdeset peticama. Uzela je ono što je tražila, dve uredno zatvorene tegle s oznakom KUKURUZ, (i s komadićem crvene paprike, na vrhu svake).

Nastavila je inspekciju. Čak se i zavukla u tesnac iza orijaške peći za loženje. Uzalud.

Stigla je do stepenica koje vode u kuhinju. Osvrnula se oko sebe, namrštena, s rukama na bokovima. Veliki podrum je bio mnogo uredniji, otkad je pre dve godine unajmila dvojicu Lari Kroketovih snagatora, da naprave kućicu za alat, u zadnjem dvorištu. Tu je bila i peć za loženje. Mreža cevi je od nje vodila u svim pravcima. Zbog njih je ličila na impresionističku skulpturu boginje Kali. Osmotrila je olujne prozore, koje će uskoro zatvoriti. Stigao je oktobar, a grejanje nije bilo nikad skuplje. Ugledala je šatorskim platnom pokriveni Ralfov bilijarski sto. Svakog maja bi pažljivo usisala zelenu čoju, iako od Ralfove smrti 1959. godine niko nije igrao na njemu. Dole nije bilo mnogo stvari. Kutija broširanih knjiga iz kamberlendske bolnice, lopata za sneg s polomljenom drškom, polica s nešto Ralfovog alata i kovčeg sa zavesama koje su verovatno odavno istrulele.

Odnekud je dopirao smrad.

Pogled joj se zaustavio na vratancima što vode u donji podrum. Neće silaziti dole, bar ne danas. Sem toga, zidovi donjeg podruma su načinjeni od čvrstog betona. Nikakva životinja nije mogla da se tamo uvuče. Ipak...

“Ede?”, iznenada je viknula, bez vidljivog razloga. Uplašila se od zvuka sopstvenog glasa.

Reč zamre u slabo osvetljenom podrumu. Zašto je to učinila? Šta bi za ime božje Ed Krejg radio ovde, čak i kad bi imao gde da se sakrije? Da li pije, u potaji? Nije mogla da smisli tužnije mesto u gradu za opijanje od svog podruma. Verovatno se muva po šumi, s onom bitangom Virdžom Retbonom. Propijaju nečiju socijalu.

Ostala je još malo, posmatrajući podrum. Truli zadah je bio gnusan, baš gnusan. Valjda neće morati da ga dezinfikuje.

Bacila je poslednji pogled na vrata donjeg podruma i pošla uza stepenice.

8

Otac Kalahan je čuo približavanje trojke. U pola dvanaest je bio spreman da izađe pred njih. Sedeli su u svežem iprostranom salonu rektorata. Sunce je zapljusnulo široke prednje prozore. Tvorilo je debele šipke, koje kao da su se mogle preseći. Kalahan je posmatrao ples čestica prašine u svetlosnim stubovima. Podsetio ga je na stari crtać, kog je davno video. Čistačica s metlom, zbunjeno zuri u pod; upravo je počistila deo sopstvene senke. Sad je znao kako se osećala. Drugi put u poslednjih dvadeset četiri časa se suočio sa mračnom nemogućnošću. Nešto je bilo drugačije, u nju su sad verovali i pisac, naizgled trezveni dečak i doktor s velikim ugledom u gradu. Nemogućnost je i dalje bila nemoguća. Ne možeš pomesti sopstvenu senku. Osim što se, po svemu sudeći, upravo to dogodilo.

“Mnogo lakše bih poverovao u vašu priču, ako biste izdejstvovali gromovitu oluju i nestanak struje”, rekao je.

“Verujte mi”, reče Džimi. “Govorim istinu.” Ruka mu sama nađe put do vrata.

Otac Kalahan izvuče nešto iz Džimijeve crne torbe – dve skraćene bejzbol palice, naoštrenih vrhova. Zgrabio je jednu i rekao: “Samo trenutak, gospodine Smite. Ništa vas neće boleti.”

Niko se nije nasmejao.

Kalahan je vratio improvizovane koce u torbu. Prišao je prozoru i pogledao na Džointer aveniju. “Veoma ste ubedljivi”, rekao je. “Pretpostavljam da moram da dodam jednu sitnicu koja vam nedostaje u kolekciji.

Okrenuo im je leđa.

“Sećate li se znaka u izlogu prodavnice nameštaja Barloua i Strejkera”, nastavio je. “Na njemu sad piše ’Zatvoreno do daljnjeg’. Obišao sam je jutros u devet, da bih porazgovarao o tvrdnjama gospodina Berka s vašim misterioznim gospodinom Strejkerom. Naišao sam na zaključanu radnju, spreda i pozadi.”

“Morate priznati da to potvrđuje Markovu priču”, napomenuo je Ben.

“Možda ili je reč o slučajnoj podudarnosti. Dopustite mi da vas ponovo pitam, da li ste sigurni da želite da umešate katoličku crkvu u sve ovo?”

“Jesmo”, reče Ben. “Nastavićemo bez vas, ako budemo morali. Kad već govorimo o tome. Ja idem gore, makar sam samcat.”

“To neće biti neophodno”, reče otac Kalahan i ustade. “Sledite me do crkve, gospodo. Saslušaću vaše ispovedi.”

9

Ben je nervozno klečao u tamnoj, skučenoj ispovedaonici. Kovitlac nesređenih misli mu se vrteo po glavi. U tom haosu se izdvajao niz nadrealnih prizora: Suzan u parku; gospođa Glik uzmiče ispred improvizovanog krsta od štapića za pregled grla; usta su joj razjapljena, smrdljiva rana; Flojd Tibits izleće iz njegovog automobila, odeven kao strašilo i nasrće na njega; Mark Petri gviri kroz prozor Suzaninog automobila. Prvi i poslednji put mu se javila pomisao da bi ovo mogao biti san. Njegov iscrpljeni um revnosno je prigrlio spasonosnu pomisao.

Nešto u uglu ispovedaonice mu privuče pažnju. Radoznalo je podigao nepoznati predmet. Bila je to prazna kutija “džunior mint” bombonica. Verovatno je nekom dečaku ispala iz džepa. Eto neporecivog dela stvarnosti. Oseti čvrsti, opipljivi karton pod prstima. Ova noćna mora je stvarna.

Otvoriše se mala, klizeća vrata. Pogledao je kroz njih, ali nije ništa video. Na otvoru je stajala gusta mrežica.

“Šta da radim?”, pitao je mrežicu.

“Reci: ’Blagoslovi me, Oče, grešnog.’”

“Blagoslovi me, Oče, grešnog”, ponovi Ben. Glas mu je zvučao strano i tvrdo u skučenom prostoru.

“Ispovedi svoje grehe.”

“Sve?”, pitao je zatečeni Ben.

“Pokušaj da izabereš najreprezentativnije”, reče Kalahan, suvim glasom. “Znam da nešto moraš da uradiš pre nego što se smrkne.”

Ben poče. Usredsredio se. Vodio se mišlju o deset zapovesti. Posao s vremenom nije postajao lakši. Katarza je izostala. Osećao je samo tupu nelagodnost, što strancu poverava opake tajne iz svog života. Ipak je shvatio kako starinski ritual može postati obavezan: gorko neophodan kao mučno trljanje alkoholom hroničnom pijancu, ili slike iza klimavih dasaka u kupatilu za adolescenta. U ispovedi je bilo nečeg srednjovekovnog, nečeg prokletog. Bio je to čin ritualnog povraćanja. Uhvatio je sebe kako misli na scenu iz Bergmanovog filma Sedmi pečat, gde rulja odrpanih pokajnika prolazi kroz grad pogođen crnom smrću. Pokajnici su se bičevali do krvi, brezovim grančicama. Posao koji ih je čekao bio je nekako stvarniji zbog neprijatnog ogoljavanja (zauzeo je perverzni stav; nije dozvolio sebi nijednu laž; iako je bio dobar lažov) u ispovedaonici. Gotovo da je video reč “vampir” otisnutu na crnom ekranu uma. Slova nisu bila kao na plakatu za horor film. Izvedena su kratkim, ekonomičnim linijama urezanim u drvo ili napisanim na pergamentu. Bio je bespomoćan u zagrljaju stranog rituala, koji nije imao ničeg zajedničkog sa savremenim dobom. Ispovedanje je moglo biti direktna veza sa danima kad su vukodlaci, inkubusi i veštice bili smatrani sastavnim delom okolne tame, a crkva jedinim izvorom svetlosti. Prvi put u životu osetio je lagani, strahoviti ritam i veličinu vekova i sagledao svoj život kao nežnu iskru u građevini, koja bi, kad bi je lepo videli, oterala sve ljude u ludilo. Da mu Met nije objasnio da otac Kalahan pojmi svoju crkvu kao silu, Ben bi to sad razumeo. Osećao je silu u teskobnoj ispovedaonici. Tukla je po njemu. Bio je nag i dostojan prezira pred njom. Osećao se onako kako se nijedan katolik, naučen na ispovedanje od najranijeg detinjstva, nije mogao osećati.

Svež vazduh ga je zapahnuo po izlazu iz ispovedaonice. Obrisao je vrat dlanom. Ovlažio se od znoja.

Kalahan izađe iz svešteničkog boksa. “Još nisi gotov”, rekao je.

Ben se ćutke vratio u ispovedaonicu, ali ovaj put nije kleknuo. Kalahan mu je naložio pokoru – deset Očenaša i deset Zdravo Marija.

“Ovu drugu ne znam”, reče Ben.

“Daću ti karticu s tekstom molitve”, reče glas s druge strane mreže. “Moli se u sebi, dok se vozimo do Kamberlenda.

Ben je oklevao. “Znate, Met je imao pravo kad je rekao da će nam biti teže nego što smo mislili. Propišaćemo majčino mleko dok ovo ne bude gotovo.”

“Zaista?”, reče Kalahan – ljubazno ili nesigurno? Ben nije mogao znati. Spustio je pogled i video da još drži kutijicu “džunior minta”. Zdrobio je u bezobličnu masu nervoznom desnicom.

10

Oko jedan po podne ukrcali su se u veliki “bjuik”Džima Kodija i krenuli. Ćutali su. Otac Donald Kalahan je nosio svešteničku odoru, stihir i belu stolu,oivičenu purpurom. Svakom je dao bočicu svete vodice iz svete fontane. Svakog je blagoslovio znakom krsta. Na krilu je držao srebrnu kutijicu, sa nekoliko komada pričesnog hleba.

Prvo su svratili do Džimijeve kamberlendske kancelarije. Doktor je ostavio motor u leru, dokse bavio unutra. Pojavio se u širokom sportskom kaputu, koji je dobro skrivao Makaslinov revolver. U desnoj ruci je nosio čekić.

Ben ga je fascinirano posmatrao. Krajičkom oka je video da Mark i Kalahan takođe zure u čekić. Imao je plavu čeličnu glavu i rupičastu gumenu dršku.

“Ružan je, zar ne?”, napomenu Džimi.

Ben je razmišljao o nameni te alatke i o Suzan. Mislio je na zakucavanje kolca između njenih grudi. Stomak mu se lagano prevrtao, kao avion u sporom lupingu.

“Jeste”, rekao je i ovlažio usne. “Ružan je, nego šta je.”

Dovezli su se do kamberlendskog supermarketa. Ben i Džimi su ušli u prodavnicu i pokupili sav beli luk izložen na tezgi s povrćem. Pazarili su dvanaest gajbi sivkastobelih glavica. Devojka za vagom je podigla obrve i rekla: “Baš mi je drago što ne moram da se vozim s vama, momci.”

Ben reče na izlasku: “Pitam se šta je osnova dejstva belog luka na njih? Nešto iz Biblije, drevna kletva ili...”

“Kladio bih se na alergiju”, reče Džimi.

“Alergiju?”

Kalahan je čuo samo poslednju reč. Zamolio ih je da ponove razgovor dok su se vozili ka cvećari Nordern bel.

“O, da. Slažem se s doktorom Kodijem”, rekao je. “Verovatno je u pitanju alergija... ako uopšte ima moć odvraćanja. Ne zaboravite da ga još nismo isprobali.”

“Čudno govorite za jednog sveštenika”, reče Mark.

“Zašto? Moram da prihvatim postojanje vampira (izgleda da moram, bar zasad), ali da li to znači da su u pitanju bića koja se ne pokoravaju nijednom prirodnom zakonu? Nekima se zasigurno ne pokoravaju. Narodne priče kažu da ne mogu da se vide u ogledalima, da mogu da se preobraze u vukove ili ptice – da su takozvani psihopomposi [41] – da mogu da suze telo i da se provuku kroz najmanje pukotine. Ipak znamo da vide, čuju i govore... i bez ikakve sumnje raspolažu čulom ukusa. Možda poznaju teskobu, bol...”

“I ljubav?”, pitao je Ben, gledajući pravo ispred sebe.

“Ne”, odgovorio je Džimi. “Mislim da ne mogu da vole.” Parkirao se ispred cvećare u obliku slova L, sa staklenikom.

Malo zvonce iznad vrata je zazvonilo kad su ušli unutra. Zapahnula ih je teška aroma cveća. Benu je pozlilo od lepljive težine kombinovanih mirisa. Mesto ga je podsetilo na pogrebne zavode.

“Zdravo”, obratio im se visok čovek s platnenom pregačom. Nosio je zemljanu saksiju u ruci.

Ben poče da objašnjava šta žele. Momak s keceljom odmahnu glavom i prekide mušteriju.

“Bojim se da ste zakasnili. Neki čovek je prošlog petka kupio sve ruže u cvećari i na skladištu – crvene, bele i žute. Neće ih biti bar do četvrtka. Ako hoćete da naručite...”

“Kako je izgledao?”

“Bio je veoma upečatljiv”, reče vlasnik i spusti saksiju. “Visok, potpuno ćelav i prodornog pogleda. Po mirisu sam zaključio da puši strane cigarete. Cveća je bilo toliko, da ga je tri puta iznosio. Tovario ga je u zadnji deo veoma starog vozila, mislim da je to bio ’dodž’...”

“’Pakard’”, reče Ben. “Crni ’pakard’.”

“Poznajete ga, je l’ da?”

“Na izvestan način.”

“Platio je u gotovom, što je veoma neobično, pogotovo kad se uzme u obzir veličina narudžbine. Možda bi vam nešto prodao, ako ga nađete.”

“Možda”, reče Ben.

Zagrajali su u kolima.

“Ima jedna radnja u Falmutu...”, reče otac Kalahan nesigurnim glasom.

“Ne!”, reče Ben. “Ne!” Zvučao je histerično, zbog čega su se svi okrenuli prema njemu. “Šta će biti ako odemo do Falmuta, samo da bismo saznali da je Strejker obišao i to mesto? Šta onda? Portland? Kriteri? Boston! Zar ne shvatate šta se događa? Zar ne vidite da je uvek korak ispred nas! Vuče nas za nos!”

“Bene, budi razuman”, reče Džimi. “Zar ne misliš da bi trebalo da...”

“Zar ste zaboravili šta je Met rekao? ’Ne smete pomisliti da vam ne može nauditi za videla, zato što ne može da se ustane.’ Pogledaj na sat, Džimi.”

Džimi ga posluša. “Pola tri”, polako je prozborio i podigao glavu ka nebu, kao da ne veruje kazaljkama. Istina je; senke su promenile smer.

“Predvideo je našu akciju”, reče Ben. “Svaki put je najmanje četiri koraka ispred nas. Da li smo, možemo li, misliti da nije svestan našeg postojanja i da nikad nije pomislio da može biti otkriven i da će naići na otpor? Moramo da krenemo odmah, pre nego što utrošimo ostatak dana raspravljajući koliko anđela može da igra na vrhu igle.”

“On ima pravo”, tiho prozbori Kalahan. “Umuknimo i pođimo.”

“Vozi onda”, reče Mark.

Džimi se žurno izvezao s parkinga ispred cvećare, uz prodornu škripu guma. Vlasnik cvećare je zurio u njih. Ne viđa često troje ljudi, od kojih je jedan sveštenik, u društvu dečaka koji se voze u autu s merilandskim tablicama, pri tom se glasno prepiru, govoreći svakakve ludosti.

11

Kodi se dovezao do Marstenove kuće s Bruks rouda. Naseobina se s te strane nije videla. Donald Kalahan prvi putosmotri kuću iz ovog ugla i pomisli: Pazi, pa ona se nadvija nad gradom. Čudi me da to dosad nisam video. Mora da ima savršen položaj, na vrhu visokog brda iznad raskrsnice Džointer avenije i Ulice Brok. Dominantni položaj omogućuje pogled na grad od gotovo 360 stepeni. Veliko i zapušteno zdanje, spuštenih zastora i zatvorenih kapakaje ostavljalo uznemirujuć, upečatljiv utisak; postala je monolit sličan sarkofagu, otelotvorenje sudbine.

Htede da kaže da je kuća bila poprište ubistva i samoubistva, što ju je činilo neposvećenim mestom, ali se predomislio.

Kodi skrenu u Bruks roud. Kuća se na trenutak nije mogla videti od drveća. Stabla su se potom proredila. Doktor je skrenuo na prilazni put. “Pakard” je bio parkiran odmah ispred garaže. Džimi je ugasio motor i izvukao Makaslinov revolver.

Kalahan smesta oseti atmosferu nečistog mesta. Izvadio je majčino raspeće iz džepa. Obesio ga je oko vrata, pored sopstvenog. Nijedna ptičica nije pevala u jesenjem, ogoljenom drveću. Duga i zapuštena trava izgledala je još suvlje i krtije nego što bi trebalo da bude na kraju sezone; rasla je na sivoj i ispošćenoj zemlji.

Ka tremu su vodile izvitoperene stepenice. Na jednom od stubova na verandi se isticao svetliji kvadrat boje. Tu je donedavno stajao znak zabrane ometanja poseda. Novi bronzani “jejl” katanac sijao se ispod stare zarđale brave na prednjim vratima.

“Mogli bismo kroz prozor, kao Mark...”, oklevajući progovori Džimi.

“Ne”, reče Ben. “Idemo pravo na vrata. Srušićemo ih, ako treba.”

“Mislim da to neće biti neophodno”, reče Kalahan. I samom sebi je zvučao kao stranac. Instinktivno ih je poveo, kad su izašli iz auta. Preuzeo je vođstvo bez razmišljanja. Polet – stari polet za kog je mislio da je zauvek izgubljen -obuze ga nadomak ulaznih vrata. Kuća ih je opkoljavala, kao da je lučila zlo iz bezbrojnih pukotina. Nije oklevao. Neće se ovde zaustaviti. Više ih nije vodio, sad je bio prizvan.

“U ime Boga i Oca!”, povikao je. Glas mu je zvučao grubo, zapovednički, tako da su se svi zbili oko njega. “Zapovedam zlu da napusti ovaj dom! Duhovi, odlazite!” Udario je raspećem o vrata, ne znajući zašto i šta čini.

Svetlost sevnu. Kasnije su se svi složili da su osetili miris ozona i čuli škripavi zvuk, nešto kao vrisak trošnih dasaka. Lučna svetlost zablista iznad ulaznih vrata, koja najedanput eksplodiraše ka unutra. Staklo s velikog panoramskog prozora s leve strane prosu se po travi. Nova “jejl” brava je ležala na daskama, pred njihovim nogama, kao zgužvana, pocrnela, teško neprepoznatljiva masa. Mark se saže da je pipne i povuče prst uz bolni jauk.

“Vrela je”, rekao je.

Kalahan drhteći odstupi od vrata. Spustio je pogled na krst u rukama. “Ovo je, nesumnjivo, najčudesniji događaj u mom životu”, rekao je. Podigao je glavu ka nebu, kao da hoće da ugleda lice božje. Nebo ostade ravnodušno.

Ben gurnu vrata. Lako su se otvorila. Čekao je da Kalahan prvi uđe. Sveštenik pogleda Marka u hodniku.

“Podrum je tamo”, reče Mark. “Do njega se dolazi preko kuhinje. Strejker je na spratu. Ali...” Zastao je, mršteći se. “Nešto je drugačije. Ne znam šta. Nešto nije isto kao pre.”

Prvo su se popeli uza stepenice. Ben nije vodio družinu, ali je osećao peckanje prastarog straha dok su se približavali vratima na kraju hodnika. Gotovo mesec dana po povratku u Salemovo dobiće priliku da po drugi put baci pogled u tu sobu. Podigao je glavu ka tavanici kad je Kalahan otvorio vrata... osetio je kako mu se vrisak penje uz grlo i izlazi iz usta, pre nego što ga je mogao zaustaviti. Bio je piskav, ženskast, histeričan.

S krovne grede nije visio Hjubert Marsten, niti njegov duh.

To je bio Strejker. Visio je prerezana grla i obešen naopačke, kao svinja u klanici. Staklastim očima je zurio u njih, kroz njih, pored njih.

Iskrvario je na smrt.

12

”Dobri bože”, reče otac Kalah. “Dobri bože.”

Polako su ušli u sobu. Kalahan i Kodi su stupali nešto ispred ostalih. Ben i Mark su išli iza njih. Išli su zbijeni, rame uz rame.

Strejker je visio sa grede, vezanih nogu. Benu pade na pamet da je samo čovek ogromne snage mogao da podigne mrtvog Strejkera do te visine. Mrtvačeve ruke su se njihale tik iznad poda.

Džimi dodirnu mrtvačevo čelo unutrašnjom stranom zgloba. Zatim uhvati mrtvaca za ruku. “Mrtav je najmanje osamnaest časova”, rekao je. Stresao se i ispustio mrtvačevu ruku. “Bože moj, kako grozan način... Ne mogu da shvatim. Ko... ko...”

“To je Barlouovo delo”, reče Mark. Netremice je posmatrao Strejkerov leš.

“Strejker je zabrljao”, reče Džimi. “Za njega neće biti večnog života. Ali zašto na ovaj način? Obešen naglavačke?”

“To je običaj star koliko i Makedonija”, reče otac Kalahan. “Telo neprijatelja ili izdajnika se besi naopačke, da bi mu glava gledala u tle, umesto u nebesa. Sveti Pavle je tako razapet na krstu u obliku slova X. Prethodno su mu slomili noge.”

Ben progovori. Zvučao je starački i suvo. “Neprekidno nastoji da nas skrene s puta. Zna stotinu trikova. Požurimo dole.”

Krenuli su za njim niz hodnik. Spustili su se niza stepenice i ušli u kuhinju. Ben je zastao u kuhinji, da bi predao vođstvo ocu Kalahanu. Nakratko su posmatrali jedan drugog, a zatim podrumska vrata, što vode naniže, baš kao kad se pre dvadeset pet godina uspeo uza stepenice da bi se suočio s presudnim pitanjem.

13

Sveštenik je otvorio vrata. Markove nozdrve ponovo napade grozni, truli vonj – ali je ovaj put bio nešto drugačiji. Nije bio tako jak, niti preteći.

Sveštenik krenu niza stepenice. Benu je trebala sva snaga volje da pođe za ocem Kalahanom u smrdljivu grobnicu.

Džimi izvadi i uključi baterijsku lampu iz torbe. Zrak je osvetlio tle. Prešao je na drugi zid, da bi se vratio natrag. Na trenutak je zastao na dugom sanduku, zatim pade na sto.

“Tamo”, rekao je. “Pogledajte.”

Osvetlio je čisti i blistavi koverat, od bogatog žutog, pergament papira.

“To je neki trik”, reče otac Kalahan. “Bolje da ga ne dirate.”

“Nije”, progovorio je Met. Osetio je mešavinu olakšanja i razočarenja. “Nije ovde. Otišao je. Pismo je za nas. Verovatno je puno mržnje i zlobe.”

Ben priđe stolu i podiže kovertu. Dvaput je okrenuo u rukama. Svetlost baterijske lampe je omogućila Marku da vidi kako mu se ruke tresu, pre nego što ga je pocepao.

Unutra je bio jedan papir. Bogati pergament, od iste vrste kao koverta. Skupili su se oko njega. Džimi upravi baterijsku lampu na papir, gusto ispunjen elegantnim, paučinastim rukopisom. Pročitali su ga zajedno. Mark je čitao nešto sporije od ostalih.

Četvrti oktobar

Dragi mladi prijatelji:

Kako je lepo od vas što ste svratili!

Nikad ne bežim od društva; to je jedno od najvećih zadovoljstava u mom dugom i često usamljeničkom životu. S najvećim zadovoljstvom bih vas lično dočekao. Procenio sam da je najbolje da odem, pošto pretpostavljam da ste rešili da dođete za videla.

Ostavio sam vam mali znak pažnje; nekog ko je veoma blizak i drag nekom od vas, sad je na mestu u kom sam počivao dok se nisam odlučio da potražim prijatnije boravište. Ona je divna, gospodine Mirse – veoma putena, ako mi dozvolite malu bon mot. Prepuštam vam je, zato što mi više nije potrebna, – kako glasi onaj vaš idiom? -kao zagrevanje za glavnu priredbu. Hteo sam da vam podstaknem apetit, ako to bolje zvuči. Hajde da vidimo koliko će vam se dopasti predjelo pre najslađe poslastice. Hoćemo li?

Mladi gospodine Petri, lišili ste me najodanijeg i najsposobnijeg sluge kog sam ikad imao. Naveli ste me, na zaobilazan način, da uzmem učešće u njegovoj pogibiji; popustio sam pred svojim apetitima. Nesumnjivo ste ga zaskočili. Uživaću u obračunu s vama. Prvo ću srediti vaše roditelje. Večeras... ili sutra uveče... ili prekosutra. Posle njih ćete i vi doći na red. Obezbeđeno vam je mesto u mojoj crkvi. Pevaćete u horu, kao kastrat.

Što se oca Kalahana tiče – da li su vas ubedili da pođete? Pretpostavljam. Od dolaska u Jerusalemovo vas posmatram iz pristojne razdaljine... baš kao što dobar igrač šaha proučava protivničke partije, zar ne? Katolička crkva nije moj najstariji protivnik! Bio sam star kad je ona bila mlada, kad su se njeni članovi krili u rimskim katakombama, crtajući ribe na grudima da bi se razlikovali od drugih. Bio sam snažan kad je taj uštogljeni klub žderača hleba i pijača vina, obožavalaca spasilaca ovaca bio slab. Moji rituali behu stari, kad rituali tvoje crkve nisu ni smišljeni. To ne znači da ću vas potceniti. Poznajem puteve dobra, baš kao i puteve zla. Nisam zasićen.

Pobediću vas. Kako?, sigurno se pitate. ZarKalahan ne nosi simbol Belog? Zar se Kalahan ne kreće danju kao i noću? Zar ne postoje vradžbine i napici, hrišćanski i paganski, o kojima vas je obavestio moj dobri prijatelj Met Berk. Da, da i da. Živeo sam duže od vas. Izveštio sam se. Nisam zmija, već otac zmije.

Da, reći ćete, ali to nije dovoljno. I nije. Na kraju će “otac” Kalahan poraziti samog sebe. Vaša vera u Belo je slaba i nikakva. Vaš govor o ljubavi je puko nagađanje. Samo kad govorite o boci, zvučite dobro informisano.

Moji dobri, dobri prijatelji – gospodine Mirse; gospodine Kodi; mladi gospodine Petri; oče Kalahane – uživajte u boravku. Medok je sjajan, preporučujem ga. Vlasnik ove kuće, u čijem društvu nikad nisam uživao, kupio ga je za mene. Pozivam vas da se počastite vinom, nakon što obavite posao koji vam predstoji, ako ga tada budete želeli, naravno. Srešćemo se opet; licem u lice. Preneću čestitke svakom od vas na mnogo neposredniji način.

Do tada, adio.

BARLOU

Potreseni Ben ispusti pismo na sto. Pogledao je ostale. Mark je stajao stisnutih pesnica i usta zamrznutih u grimasi, nekog ko je upravo zagrizao nešto trulo; Džimijevo nesvakidašnje dečačko lice bilo je napeto i bledo; otac Donald Kalahan je stajao usplamtelih očiju i drhtavih, oborenih usana.

Svi su gledali u njega.

“Hajdemo”, rekao je.

Zajedno su zašli za ugao.

14

Parkins Gilespi je stajao na prednjem stepeništu gradske kuće, sagrađene od cigle. Gledao je kroz snažni dvogled, kad se Noli Gardner dovezao u gradskom policijskom autu i izašao, otkopčavajući pojas.

“Šta ima, Park?”, pitao ga je, penjući se stepenicama.

Parkins mu bez reči dodade dvogled i pokaza žuljevitim palcem ka Marstenovoj kući.

Noli je pogledao u tom pravcu. Video je stari “pakard” i novi žutosmeđi “bjuik” parkiran iza njega. Dvogled nije bio dovoljno jak da bi pročitao podatke s registarske tablice. Spustio je dvogled. “To su kola doka Kodija, zar ne?”

“Izgleda da jesu.” Parkins gurnu “pal mal” između usana i kresnu kuhinjsku šibicu o zid od cigala.

“Gore nikad nije bilo drugih kola izuzev pakarda.”

“Da, tako je”, zamišljeno prozbori Parkins.

“Misliš li da bi trebalo da odemo tamo i pogledamo šta se dešava?” Noli je govorio s upadljivim odsustvom, za njega karakterističnog entuzijazma. Godinama je bio čuvar reda. Taj posao nikad nije prestao da ga očarava.

“Ne”, reče Parkins, “mislim da ćemo ostaviti tu kuću na miru.” Izvadio je sat iz jakne i otvorio srebrni poklopac kao železničar koji očekuje prolazak ekspresnog voza. Tek je 03:41. Uporedio je časovnik sa satom na gradskoj kući, pre nego što ga je vratio u džep.

“Šta je bilo s Flojdom Tibitsom i bebicom Makdugalovih?”, pitao je Noli.

“Ne znam.”

“Zaista”, reče zbunjeni Noli. Parkins je uvek bio prilično ćutljiv, ali je sad prevazišao samog sebe. Pogledao je kroz dvogled: nije bilo promena.

“U gradu je danas mirno”, progovori Noli.

“Jeste”, reče Parkins. Osmotrio je Džointer aveniju i park bledoplavim očima. Bio je prazan najveći deo dana. Zapazio je čudesno odsustvo majki sa bebama i dokoličara oko Spomenika palim borcima.

“Desile su se neke neobične stvari”, nastavi Noli.

“Jesu”, reče Parkins.

Noli se odvažio na poslednji pokušaj. Bacio je mamac koji Parkins dotad nikad nije odbacio, vreme. “Zgrću se oblaci”, rekao je. “Noćas će biti kiše.”

Parkins pogleda u nebo. Opazio je skupinu oblačića, sličnih ribljim krljuštima iznad njih i nakupinu oblaka ka jugozapadu. “Da”, rekao je i odbacio pikavac.

“Park, da li je s tobom sve u redu?”

Parkins Gilespi je razmišljao.

“Jok”, rekao je.

“Pa, šta ti se, do đavola, događa?”

“Izgleda”, reče Gilespi, “da sam se usro od straha.”

“Šta?” Noli nije znao šta da kaže. “Zbog čega?”

“Ne znam”, reče Parkins i uze dvogled. Proučavao je Marstenovu kuću, dok je Noli nemo stajao pored njega.

15

Podrum je, iza stola s kovertom, skretao u obliku slova L. Našli su se u nekadašnjem vinskom podrumu. Hjubert Marsten je stvarno bio krijumčar alkohola, pomisliBen. Bilo je malih sanduka i onih srednje veličine, prekrivenih prašinom i paukovim mrežama. Jedan zid je bio pokriven lepo ukršenim policama za vino. Iz nekih otvora, u obliku dijamanata, još su virile drevne boce. Neke su eksplodirale. Pauci su sad carevali, tamo gde je plemeniti burgundac nekad čekao da razgali osetljiva nepca. Vino se u nekim bocama nesumnjivo preobrazilo u sirće. Kiselkasti miris se pomešao s blagom aromom truleži.

“Ne”, reče Ben, tihim glasom, kao neko ko iznosi neporecivu činjenicu. “Ne mogu.”

“Moraš”, reče otac Kalahan. “Ne kažem da će ti biti lako, ili jednostavno. Samo ti kažem da moraš.”

“Ne mogu!”,kriknu Ben. Ovaj put se njegov uzvik zaori podrumom.

Suzan Norton je mirno ležala na pijedestalu u središtu prostorije, osvetljena Džimijevom baterijskom lampom. Jednostavna bela haljina je pokrivala od ramena do stopala. Okružili su je. Niko nije mogao da progovori. Zanemeli su pred čudesnim prizorom.

Za života je bila vesela i zgodna devojka, koju je lepota promašila na nekom skretanju (možda za par centimetara), ne zbog nedostatka u njenom izgledu već – najverovatnije – zbog spokojnog i ni po čemu izuzetnog života. U smrti se ovenčala lepotom. Mračnom lepotom.

A opet, činilo se da je smrt zaobišla. Lice joj se rumenelo. Usne su i bez šminke bile duboko, raskošno crvene. Bledo, besprekorno čelo bilo je boje sladoleda. Zatvorila je oči. Trepavice su mirno počivale na obrazima. Jedna ruka se odmarala kraj nje, dok je druga bila prebačena preko struka. Ipak, nije bila oličenje anđeoska ljupkosti, već hladne onespokojavajuće lepote. Nešto na njenom licu -ništa određeno, već samo nagovešteno – natera Džimija da se seti devojčica u Sajgonu. Neke nisu imale ni trinaest godina. Klečale su pred vojnicima u sokacima iza barova, ko zna koliko puta. Te devojke nisu bile zle, već iskvarene prerano stečenim iskustvom. Promena na Suzaninom licu bila je mnogo drugačija – ali nije mogao reći kakva.

Kalahan priđe pijedestalu i pritisnu prst na brežuljak leve dojke. “Ovde”, rekao je. U srce.”

“Ne” ponovi Ben. “Ne mogu.”

“Budi njen ljubavnik”, reče otac Kalahan mekim glasom. “Još bolje, budi njen suprug. Nećeš je povrediti, Bene. Oslobodićeš je. Kad sve bude gotovo, samo ćeš ti biti povređen.”

Ben se zagleda u sveštenika praznim pogledom. Mark izvadi kolac iz Džimijeve crne torbe. Pružio mu ga je bez reči. Ben ispruži ruku da ga prihvati. Učinilo mu se da je duga nekoliko kilometara.

Možda bih, ako ne budem mislio o tome dok radim...

Biće nemoguće ne misliti o tome. Setio se rečenice iz Drakule, zabavnog štiva koje ga više ni najmanje nije zabavljalo. Setio se onog što je Van Helsing rekao Arturu Holmvudu, kad se ovaj našao pred istim, strahotnim zadatkom. Moramo preći gorke vode dok ne zaplovimo slatkim.

Da li će iko od njih, ikada spoznati slast života?

“Uzmite ga!”, zarežao je. “Ne terajte me na ovo...”

Ćutali su.

Hladni, bolesni znoj mu izbi po čelu, obrazima i podlakticama. Kolac je do pre nekoliko časova bio obična bejzbol palica. Sad je bio obdaren jezivom težinom, kao da je pun nevidljive, a ipak titanske sile.

Podigao je kolac. Pritisnuo ga je na levu sisu, odmah iznad poslednjeg zakopčanog dugmeta bluze. Vrh je napravio udubljenje u njenom mesu. Nekontrolisani tik mu iskrivi usne.

“Ona nije mrtva”, rekao je. Govorio je hrapavim glasom. To je bila poslednja linija odbrane.

“Nije”, nemilosrdno će Džimi. “Ona je neumrla, Bene.” Pokazao im je; obmotao je elastični zavoj sa napravom za merenje pritiska oko njene mirne ruke. Pumpao je. Sprava je pokazala 00/00. Položio je stetoskop na njene grudi. Svako je mogao da oslušne, tišinu u njenoj nutrini.

Nešto su gurnuli u Benovu slobodnu ruku – godinama kasnije se neće sećati ko je to učinio. Čekić. “Kraftmen” čekić sa bodljikavom, gumenom drškom. Glava je sjala u svetlosti baterijske lampe.

“Završi to brzo”, reče Kalahan, “i izađi na svetlost dana. Mi ćemo se pobrinuti za ostalo.”

Moramo preći gorke vode dok ne zaplovimo slatkim.

“Neka mi bog oprosti”, prošapta Ben.

Podigao je i zamahnuo čekićem.

Pogodio je vrh kolca. Drvo je prenelo želatinasti drhtaj, koji će ga zauvek progoniti u snovima. Kapci se podigoše od udarca. Otvorila je krupne, plave oči. Krv pohrli uvis iz duboke rane kao svetla i zapanjujuća bujica. Poprskala ga je po rukama, košulji, obrazima. Podrum se brzo ispunio njenim vrelim, bakarnim vonjem.

Tresla se na platformi. Mahnito je mahala rukama, kao ptica. Nogama je besciljno lupala po debelim daskama. Razjapila je usta otkrivajući šokantne, vučje ralje. Vrištala je i vrištala, kao pakleni rog. Krv joj izbi po uglovima usana.

Čekić se dizao i spuštao: ponovo... ponovo... ponovo.

Benov um se ispuni kricima golemih crnih vrana i uskovitlanim, groznim, nepojmljivim slikama. Imao je skerletne ruke. Kolac je bio skerletan, baš kao i čekić koji se nemilosrdno dizao i spuštao. Baterijska lampa u Džimijevim drhtavim rukama postade stroboskop. Na mahove bi osvetlila Suzanino mahnito, iskrivljeno lice. Veliki oštri zubi su iskidali meso usana. Krv se prosu preko čistog lanenog čaršava kog je Džimi pažljivo savio, tvoreći šare slične kineskim ideogramima.

Leđa su joj se, najedanput napela kao luk, a usta razjapila toliko da im se činilo da moraju pući. Iz rane od koca se sunu velika količina tamnije, gotovo crne krvi. Tako je izgledala pod nestalnim, ludačkim svetlom. Bila je to krv iz srca. Iz neprirodno razjapljenih usta se razleže krik, poreklom iz najdubljih spremnika rasnog sećanja, iz vlažne tame ljudske duše. Krv najedanput briznu iz usta i nosa kao plima... krv i nešto drugo. U slabom svetlu su videli samo nagoveštaj nečeg što iskače napolje, savladano i uništeno. Pomešalo se s tamom i nestalo.

Polegla je. Usne su joj se opustile, zatvorile. Iskasapljene usne su se rastavile u poslednjem, šaptavom dahu. Trepavice su nakratko zatreptale i Ben vide, ili je mislio da vidi, Suzan koju je sreo u parku, dok je čitala knjigu.

Gotovo je.

Odstupio je, ispustio čekić i ispružio ruke ispred sebe, kao prestrašeni dirigent čija se simfonija urušila.

Kalahan spusti ruku na njegovo rame. “Bene...”

Pobegao je.

Saplitao se uza stepenice. Pao je i nastavio puzećki u susret svetlosti na vrhu. Užasi iz detinjstva i odraslog doba stopiše se u jedno. Ako pogleda preko ramena, videće Hjubija Marstena (ili možda Strejkera) tik iza sebe, kako se ceri podnadulim zelenim usnama, s omčom oko vrata – osmehom koji otkriva očnjake umesto zuba. Očajnički je vrisnuo.

Čuo je kako Kalahan viče, “Ne, pusti ga da izađe...”

Projurio je kroz kuhinju i kroz zadnja vrata. Stepenice na zadnjoj verandi popustiše pod njegovim nogama. Pao je licem u prašinu. Podigao se na kolena, puzao je, ustao i bacio pogled iza sebe.

Ništa.

Kuća se nadnosila nad njim lišena svrhe i poslednjeg zla. Sad je to bila obična kuća.

Ben Mirs je stajao u velikom, tihom, travom obraslom zadnjem dvorištu. Zabacio je glavu. Udisao je velike količine vazduha.

16

Evo kako noć u jesen pada na Salemovo:

Prvo sunce izgubi kontrolu nad vazduhom. Ohladiga i natera da se seti da dolazi duga zima. Obrazuju se tanušni oblaci, a seni izduže. Nemaju širinu, poput letnjih senki, zato što nema lišća na drveću niti debelih oblaka na nebu od kojih bi nabubrele. Mršave, zlokobne seni grizu tle kao crni zubi.

Dok se sunce približava horizontu, dobrodušno žuto se produbi, zamuti se, sve dok ne postane gnevno bolesno narandžasto. Ono baca šareni sjaj po horizontu. Stvara mrežicu zgusnutih oblaka, naizmenice crvenu, narandžastu, cinober, ljubičastu. Ponekad se oblaci razdvoje, stvarajući velike, spore splavove, i propuštajući zrake nevinog žutog sunca, gorko nostalgične zbog prohujalog leta.

Šest je sati, vreme za večeru (u Salemovu se ruča u podne, a paketi s ručkom koje muškarci uzimaju iz kuhinje pre polaska na posao zovu se kantice). Mejbel Verc, nezdravo debela žena, sa mnogo starog, obešenog sala, gostila se kuvanim pilećim batakom i šoljicom “lipton” čaja, s telefonom nadohvat ruke. Muškarci su se, kod Eve, služili, sa svim što bi im došlo pod ruku: TV večerama, konzerviranom govedinom, konzerviranim pasuljem tako različitim od pasulja njihovih majki, služenim pre toliko godina, u nedelju ujutru i po podne, špageti večerama ili podgrejanim hamburgerima, kupljenim u falmutskom Mekdonaldsu,pri povratku s posla. Eva je sedela za stolom u prednjoj sobi, nervozno igrajući remi s Gruverom Verilom. Izdirala se na pansionce da ne razbacuju ulje i da budu manje nespretni. Niko je nije video ovako svadljivu, nervoznu i razgoropađenu. Znali su u čemu je stvar, iako ona nije znala.

Gospodin i gospođa Petri su pravili sendviče u kuhinji, pokušavajući da protumače poziv koji su upravo dobili. Zvao ih je lokalni katolički sveštenik, otac Kalahan: Vašsinje sa mnom. Dobro je. Uskoro ću ga dovesti kući. Do viđenja. Raspravljali su da li da pozovu lokalnog čuvara reda, Parkinsa Gilespija i odlučili da još malo sačekaju. Naslutili su neku vrstu promene u svom sinu, koji je uvek bio ono što je njegova mati zvala Dubokomisleni. Utvare Ralfija i Denija Glika su lebdele nad zabrinutim roditeljima, van granica vidnog polja.

Milt Krosen je držao hleb i mleko u zadnjem delu radnje. Imao je prokleto malo apetita otkad mu je žena umrla 1968. godine. Delbert Marki, vlasnik Delsa,metodično je proždirao pet hamburgera koje je sam ispekao na roštilju. Jeo ih je sa senfom i gomilama sveže narezanog luka. Ostatak večeri će se svakom ko bude hteo da ga sluša, žaliti da ga prokleta stomačna kiselina ubija. Ni Rod Kerles, kućepaziteljka oca Kalahana, nije ništa jela. Brinula se za oca, koji noću luta sokacima. Harijet Daram i njena porodica su jeli svinjske odreske. Karl Smit, udovac od 1957, jeo je kuvani krompir, zalivajući ga bocom moskija. Derek Bodin se služio “armor star” šunkom i prokulama. Uhhh, reče Riči Bodin, svrgnuti kralj školskog dvorišta. Prokule. Jedi ih ili ću da ti izvrnem dupe naopako, reče Derek, iako ih je i on mrzeo.

Redži i Boni Sojer su jeli rozbif, smrznuti kukuruz, pomfrit i, čokoladni puding s gustim kremom za desert, odreda Redžijeva najomiljenija jela. Boni ga je služila u tišini, oborenih očiju. Modrice su sporo bledele. Redži je jeo natenane, s ozbiljnim izrazom. Ubio je tri konzerve “bada” uz obrok. Boni je jela stojećki. Bolovi joj nisu dozvoljavali da sedi. Jela je, iako nije osećala apetit, da joj Redži ne bi nešto prigovorio. One noći je prebio. Bacio je sve njene pilule u toalet, nakon čega je silovao. Odonda je napastvovao svake noći.

Većina obroka je pojedena do petnaest minuta do sedam, većina cigareta, cigara i lula popušena, većina stolova očišćena. Sudovi su oprani, isprani i ostavljeni da se suše. Deca su obukla pidžamu i poslata su u drugu sobu da gledaju televiziju dok ne dođe vreme za spavanje.

Roj Makdugal je upropastio pun tiganj telećih odrezaka. Izgoreli su. Bacio ih je zajedno s tiganjem na đubre. Navukao je teksas jaknu i krenuo u Dels. Ostavio je svoju nesposobnu, svinjoliku suprugu da spava u spavaćoj sobi. Dete je mrtvo, žena je otkačila, a večera otišla do đavola. Vreme je da se napije. Možda je vreme da rizikuje i zbriše iz ovog prokletog grada.

Džo Krejn je, u stančiću, u potkrovlju u Ulici Tagart, koja počinje od Džointer avenije, da bi brzo završila kao ćorsokak iza gradske kuće, dobio dar od bogova, udeljen levom rukom. Pojeo je čanče “šredid vita” i seo da gleda televizor. Presekao ga je bol koji mu je paralizovao levu stranu grudi i levu ruku. Pomisli je: Šta je ovo? Odlazim li? Ispostavilo se da je bio u pravu. Ustao je i stigao na pola puta od telefona, pre nego što ga je bol savladao i oborio u pola koraka. Pao je kao june pod čekićem. Televizorčić je nastavio da kvoca. Proći će dvadeset četiri časa dok ga ne pronađu. Njegova smrt u 06:51 uveče će biti jedina prirodna smrt u Jerusalemovu šestog oktobra.

Panoptikum boja na horizontu se do 07:00 sveo na gorko narandžastu liniju na zapadnom obzoru, na vatru u ugašenoj peći, negde iza granice sveta. Zvezde na istoku su već izašle. Sijale su postojanim sjajem, kao vreli dijamanti. U ovo doba godine u njima nije bilo milosti, niti utehe za ljubavnike. Behu divne i ravnodušne.

Došao je čas da dečica odu na spavanje. Vreme je da nasmešeni roditelji polože bebice u krevetiće i kolevke, ne obazirući se na molbe da ostanu još malo i da ne gase svetlo. Poslušno su otvarali ormane da detetu pokažu kako tamo nema ničeg.

Noćne zveri su se dizale svuda oko njih, na zlokobnim krilima. Došlo je vampirsko vreme.

17

Met je dremuckao kad su Džimi i Ben ušli unutra. Odmah se probudio, s desnicom stisnutom oko raspeća.

Ukrstio je pogled s Džimijem, pa s Benom... i čekao.

“Šta se desilo?”

Džimi mu je ukratko objasnio. Ben je ćutao.

“Njeno telo?”

“Kalahan i ja smo ga položili licem nadole u kovčeg koji smo pronašli u podrumu. Možda je Barlou baš u njemu stigao u grad. Pre manje od jednog sata smo ga bacili u reku Rojal. Napunili smoga kamenjem. Upotrebili smo Strejkerova kola. Ako ih je neko video blizu mosta, istraga će se usmeriti u njegovom pravcu.”

“Obavili ste dobar posao. Gde je Kalahan? Šta je bilo s dečakom?”

“Otišli su u Markovu kuću. Obavezni smo da o svemu obavestimo njegove roditelje. Barlou im je poimenice zapretio.”

“Da li će im poverovati?”

“Mark će zamoliti oca da te pozove, ako ne poveruju.”

Met klimnu. Izgledao je strašno umorno.

“A, ti Bene”, rekao je. “Dođi ovamo. Sedi na moj krevet.”

Ben poslušno priđe. Delovao je zbunjeno i otupelo. Seo je na krevet i sklopio ruke u krilu. Njegove oči behu izgorele rupe od cigareta.

“Za tebe nema utehe”, reče Met. Uhvatio je Bena za ruku. Pisac mu je to dozvolio. “Nije važno. S vremenom ćeš naći utehu. Upokojila se u miru.”

“Napravio je budale od nas”, prozbori Ben. “Ismejao nas je, sve do jednog. Džimi, daj mu pismo.”

Džimi predade koverat Metu. Učitelj izvadi debeli papir iz koverte i pažljivo pročita njegov sadržaj. Držao je pismo na nekoliko centimetara od nosa i lagano micao usnama. Spustio ga je dole i rekao: “Da. To je on. Njegov ego je veći nego što sam mislio. Dođe mi da zadrhtim.”

“Ostavio ga je da bi se našalio s nama”, tupo prozbori Ben. “Odavno je napustio sklonište. Borba s njim je nalik borbi s vetrom. Sigurno nas smatra bubama. Za njega smo bubice koje jurcaju okolo, zabavljajući ga.”

Džimi htede da progovori, ali ga Met ućutka kratkim klimoglavom.

“To je daleko od istine”, rekao je. “Odveo bi Suzanu sa sobom, da je mogao. Ne bi on tek tako žrtvovao neumrle, kad ih ima tako malo! Osvrni se oko sebe, bar na trenutak, Bene i pokušaj da shvatiš kakvu ste mu štetu naneli. Ubili ste njegovog poslušnika,Strejkera. Priznao je da ga je nezajažljiv apetit prisilio da učestvuje u Strejkerovom ubistvu! Zamislite koliko se prestrašio kad se probudio iz sna bez snova, da bi uvideo da je nenaoružani dečačić porazio tako nemilosrdnog protivnika.”

S teškom mukom se podigao u sedeći položaj. Ben je okrenuo glavu u njegovom pravcu. Prvi put od izlaska iz Marstenove kuće zainteresovao se za nekog.

“Možda to nije bila velika pobeda, kakvom je predstavlja”, glasno je razmišljao Met. “Izbacili ste ga iz pažljivo odabranog boravišta. Džimi je rekao da je otac Kalahan osvetio podrum svetom vodicom i zapečatio vrata pričesnim hlebom. Umreće, ako se tamo vrati... on to dobro zna.”

“Ipak je pobegao?”, reče Ben. “Zašto je to važno?”

“Pobegao je”, ponovi Met. “I gde danas spava? Možda u podrumu stare metodističke crkve u Močvarama. One koja je izgorela u požaru iz 1951. godine. Gde god da je, mislite li da mu se tamo sviđa i da se oseća bezbedno?”

Ben je ćutao.

“Sutra počinjete lov”, reče Met i čvrsto stisnu Bena za ruku. “Neće to biti samo lov na Barloua, već i na sve sitne ribice. Verujte mi da će ih posle ove večeri biti i te kako mnogo. Noći su njegove, ali ćete ga danju loviti, sve dok se ne uplaši i pobegne ili dok ga ne uhvatite, probodete kocem i izvučete na sunčevu svetlost!”

Ben podiže glavu. S pažnjom je slušao Metov govor. Dotad je delovao uplašeno i skrhano. Sad je nešto slično osmehu lebdelo na njegovim usnama. “Da, to je dobar plan”, prošaptao je. “Samo što ćemo još ove večeri stupiti u akciju. Večeras, a ne sutradan. Odmah...”

Met se okrenu i zgrabi Bena za rame, sa iznenađujućom snagom. “Nikako večeras. Veče ćemo provesti zajedno – ti, ja, Džimi, otac Kalahan, Mark i Markovi roditelji. On sad zna... boji se. Samo bi ludak ili svetac prišao Barlouu dok je budan pod okriljem majke, mrkle noći. Među nama nema ni jednih ni drugih.” Zatvorio je oči i tiho nastavio: “Mislim da ga sve bolje poznajem. Ležim u bolesničkoj postelji igrajući se Majkrofta Holmsa. [42] Pokušavam da ga preduhitrim, stavljajući se u njegov položaj. Živeo je vekovima. Ima briljantan um. Njegovo pismo nas navodi na zaključak da imamo posla s egocentrikom. Zašto ne bi bio? Njegov ego je rastao kao biser, sloj po sloj, sve dok nije postao velik i otrovan. Ispunjen je ponosom. Njegova žudnja za osvetom je golema. Valja drhtati pred njom, što ne znači da nećemo pokušati da je iskoristimo.”

Otvorio je oči da bi brižno osmotrio posetioce. Podigao je krst ispred sebe. “Ovo će ga zaustaviti, ali možda neće zaustaviti nekog kog će upotrebiti, kao Flojda Tibitsa. Mislim da će koliko večeras, pokušati da ukloni nekog od nas... nekog ili sve nas.”

Pogledao je Džimija.

“Mislim da ste pogrešili kad ste poslali Marka i oca Kalahana kod dečakovih roditelja. Mogli smo im telefonirati odavde i pozvati da dođu u bolnicu. Sad smo razdvojeni... naročito strahujem za dečaka. Džimi, bolje da ih pozoveš... pozovi ih odmah.

“Dobro.” Ustao je.

Met pogleda Bena. “Ti ćeš ostati s nama? Borićeš se s nama?”

“Tako je”, reče Ben promuklim glasom. “Tako je.”

Džimi napusti sobu. Otišao je do medicinskih sestara i pronašao broj Petrijevih u imeniku. Pozvao ih je. Sledio se od užasa kad je, umesto zvonjave, čuo neprijatni zvuk, znak da je linija u kvaru.

“Dočepao ih se”, rekao je.

Glavna sestra podiže glavu, uznemirena zvukom njegovog glasa. Još više se uplašila kad je videla izraz njegovog lica.

18

Henri Petri je bio obrazovan čovek. Imao je diplomu Nortvesterna, magistarsko zvanje stečeno na Masačusetskom institutu za tehnologiju, kao i zvanje doktora ekonomskih nauka. Napustio je savršen položaj docenta na koledžu, zarad administrativnog položaja u osiguravajućoj kompaniji Prudenšeli motivisan radoznalošću, koliko i većom zaradom. Hteo je da vidi da li će neke od njegovih ekonomskih teorija doneti rezultate u praksi. Donele su. Nadao se, da će sledećeg leta položiti CPA [43] ispit, a dve godine kasnije ispit za prijem u advokatsku komoru. Njegov srednjoročni cilj je da 1980. godinu dočeka kao visoki vladin službenik na ekonomskom polju. Njegov sin svoje naročite sposobnosti nije nasledio od Henrija Petrija; logika njegovog oca bila je zaokružena i zbijena, a njegove reči savršeno i najpreciznije obrađene. Bio je registrovani demokrata koji je 1972. godine glasao za Niksona, ne zato što je verovao da je Nikson pošten – često je govorio supruzi da Ričarda Niksona smatra nemaštovitom sitnom lopužom, sa manirima kradljivca iz Vulvorta – već zato što mu je protivnik bio blesavi pilot koji će ekonomski upropastiti zemlju. Kontrakulturu s kraja šezdesetih posmatrao je s hladnom trpeljivošću, rođenom iz ubeđenja da će se obrušiti sama od sebe, bez mnogo štetnih posledica, zbog finansijske neutemeljenosti. Ženu i sina je voleo na predivan način. Niko neće napisati pesmu o strasti muškarca koji pakuje svoje čarape umesto žene, ali je bio čvrst i pouzdan. Bio je prav kao strela, uveren u sebe i zakone fizike, matematike, ekonomije i (u znatno manjoj meri) sociologije.

Slušao je sina i seoskog sveštenika. Pijuckao je kafu i prekidao govornike lucidnim pitanjima, kad bi pripovedna nit postala preterano zamršena ili nejasna. Priča je postajala sve grotesknija, a on sve mirniji. To je odudaralo od sve nervoznijeg stava supruge Džun. Završili su u pet do sedam. Henri Petri izreče presudu sažetu u jednoj jedinoj reči.

“Nemoguće.”

Mark uzdahnu, pogleda oca Kalahana i reče: “Rekao sam ti.” Upozorio ga je dok su se vozili ovamo iz rektorata, Kalahanovim starim kolima.

“Henri, zar ne misliš da...”

“Čekaj.”

To i njegova (gotovo nehajno) podignuta ruka su je odmah ućutkali. Sela je i obgrlila Marka. Odvojila ga je od Kalahana. Dečak se nije opirao.

Henri Petri se ljubazno obratio ocu Kalahanu. “Pokušajmo da rešimo ovu samoobmanu, ili ko zna šta je već, kao dva razumna čoveka.”

“To će možda biti nemoguće”, reče Kalahan, jednako ljubaznim glasom, “ali ćemo sigurno pokušati. Ovde smo, gospodine Petri, zato što je Barlou pretio vama i vašoj supruzi.”

“Da li ste zaista ovog popodneva nabili kolac toj devojci kroz srce?

“Nisam ja, već gospodin Mirs.”

“Da li je telo još na istom mestu?”

“Bačeno je u reku.”

“Ako je to istina”, reče Petri, “umešali ste mog sina u zločin. Da li ste svesni toga?”

“Jesam. To je bilo neophodno. Gospodine Petri, ako biste samo pozvali Meta Berka, u njegovoj bolesničkoj sobi...”

“O, siguran sam da će vas vaš svedok podržati”, reče Petri. Još se smejao izveštačenim, izluđujućim osmehom. “To je jedna od fascinantnih stvari u vezi s ludilom. Mogu li videti pismo koje vam je taj Barlou ostavio?”

Kalahan opsova u sebi. “Ono je kod doktora Kodija.” Dodao je kao da se nečeg upravo setio: “Mislim da je neophodno da se odvezemo do Kamberlendske bolnice. Ako biste popričali...”

Petri je odmahnuo glavom.

“Hajde da pre toga još malo popričamo. Siguran sam da je vaš svedok pouzdan, baš kao što ste naveli. Doktor Kodi je naš porodični lekar. Veoma nam je drag. Takođe mi je poznato da je Metju Berk besprekoran čovek... u svojstvu učitelja, naravno.”

“Ali uprkos tome?”, pitao je Kalahan.

“Oče Kalahane, pustite mi da vam objasnim. Ako deset pouzdanih svedoka kažu da su videli džinovsku bogomoljku kako luta gradskim parkom, pevajući ’Slatka Adlin’ i mašući južnjačkom zastavom, da li biste im poverovali?”

“Ako bih bio siguran da je svedok pouzdan, i ako bih bio siguran da se ne šale, bio bih raspoložen da im poverujem, tek da znate.”

Petri nastavi, ne skidajući neubedljivi osmeh: “Po tome smo veoma različiti.”

“Imate zatvoren um”, reče Kalahan.

“Ne – samo formiran.”

“To se svodi na isto. Recite mi, da li u kompaniji u kojoj radite podržavaju menadžere koji odlučuju na osnovu sopstvenih verovanja, umesto prikupljenih činjenica? To što vi zagovarate, Petri, nije logika, već hipokrizija.”

Petri prestade da se osmehuje i ustade. “Vaša priča je uznemirujuća, to moram priznati. Umešali ste mog sina u nešto iščašeno i verovatno opasno. Imaćete sreće, ako vas zbog ovog ne izvedu na sud. Pozvaću vaše ljude i porazgovarati s njima. Mislim da je najbolje, da potom posetimo gospodina Berka u bolnici i raščistimo stvar.”

“Veoma lepo od vas što ste odlučili da makar privremeno zaboravite na stroge principe”, suvo odvrati Kalahan.

Petri ode u dnevnu sobu i podiže slušalicu. Nije bilo poznatog zujanja; ništa se nije čulo. Natuštena čela je pritisnuo dugme za prekid veze. Ništa se nije dogodilo. Spustio je slušalicu i otišao u kuhinju.

“Izgleda da je telefon pokvaren”, rekao je.

Video je kako su Kalahan i njegov sin izmenjali uplašene poglede. To ga je iznerviralo.

“Uveravam vas”, rekao je nešto oštrije nego što je nameravao, “da se telefonske linije u Jerusalemovu mogu prekinuti i bez vampira.”

Nestalo je svetla.

19

Džimi pojuri nazad u Metovu sobu.

Linija u Petrijevoj kući ne radi. Mislim da je tamo.Prokletstvo, bili smo tako glupi...”

Ben ustade s kreveta. Učinilo mu se da se Metovo lice skupilo i naboralo. “Vidite šta nam radi?” promrmljao je. “Shvatate li koliko je prepreden? Eh, da imamo još jedan sat dnevnog svetla, ali ga nemamo. Gotovo je.”

“Moramo da idemo tamo”, reče Džimi.

“Ne! Ne smete! Ne smete zbog vašeg i mog života.”

“Ali oni...”

“Prepušteni su sami sebi! Ono što se događa – ili ono što se dogodilo – biće gotovo dok tamo stignete!”

Neodlučno su stajali pred vratima.

Met se borio. Prikupljao je snagu. Obratio im se tihim, ali moćnim glasom.

“Njegovego je ogroman. Nastojaćemo da iskoristimo taj nedostatak. Njegov um je takođe veliki. Moramo ga poštovati i računati s njim. Pokazali ste mi njegovo pismo – spomenuo je šah. Ne sumnjam da je sjajan igrač. Zar ne shvatate da je mogao završiti posao u toj kući bez presecanja telefonske linije? Učinio je to zato što je hteo da znate da je jedna od belih figura u šahu. On poznaje odnos snaga i zna da će nas lakše nadvladati ako nam razdvoji snage i poseje konfuziju, u naše redove. Dali ste mu priliku da napadne, zato što ste pogrešili. Razdvojili ste grupu na dva dela. Ako pojurite ka domu Petrijevih, podelićete je na tri dela. Ostaću sam i nezaštićen. Biću lakplen, uprkos knjigama i molitvama. Sve što treba je da pošalje ovamo jednog od gotovo neumrlih da me ucmeka pištoljem ili nožem. Ostaćete samo ti i Ben. Jurićete kao bez glave, u susret propasti. Salemovo će posle toga biti njegovo. Zar vam to nije jasno?”

Ben prvi progovori. “Jeste”, rekao je.

Met se spusti na postelju. “Ne govorim vam iz straha za sopstveni život, Bene. Moraš mi verovati. Ne plašim se ni za vaše živote. Bojim se za grad. Šta god da se desi, neko mora ostati da bi ga sutra zaustavio.”

“Tako je. Neće me se dočepati dok ne osvetim Suzan.”

Zavladala je tišina.

Džimi Kodi je prvi progovorio. “Možda će se i sami izvući”, rekao je, setnim tonom. “Mislim da je potcenio Kalahana. Prokleto dobro znam da je potcenio dečaka. Klinac je opak.”

“Nadajmo se”, reče Met i sklopi oči.

Seli su i čekali.

20

Otac Donald Kalahan je stajao na jednom kraju prostrane kuhinje Petrijevih. Podigao je majčin krst visoko iznad glave. Sveti predmet je sipao utvarnu svetlost po sobi. Barlou je stajao na drugoj strani, pored umivaonika. Jednom rukom je stiskao Markove ruke, zabačene iza leđa dok je drugu stavio na dečakovo grlo. Henri i Džun su ležali između njih, na tlu punom stakla, smrskanog nakon vampirovog ulaska.

Kalahan je bio zatečen. Sve se dogodilo tako brzo, da nije uspeo da se snađe. U jednom trenutku je razumno (i izluđujuće) raspravljao s Petrijem, pod oštrim, nema šale, kuhinjskim svetlima, da bi već idućeg bio ponesen plimom ludila, čije je postojanje Markov otac, tako mirno i odlučno poricao.

Njegov um je pokušao da rekonstruiše događaje.

Petri se vratio da im kaže kako je telefon pokvaren. Odmah zatim je nestalo svetla. Džun Petri je vrisnula. Stolica se prevrnula. Neko vreme su se teturali u mraku, dozivajući se. Zatim se prozor iznad sudopere razbio, ka unutra. Staklo se rasulo preko kuhinjske radne površine i po linoleumu. Sve to se dogodilo za tridesetak sekundi.

Neka senka se pokrenula u kuhinji. Kalahan uspe da razbije okove čarolije koja ga je sputavala. Uhvatio se za krst oko vrata. Soba se osvetlila nezemaljskom svetlošću, čim ga je dodirnuo.

Video je Marka. Pokušavao je da odvuče majku ka luku i dnevnoj sobi. Henri Petri je stajao pored njih. Okrenuo je glavu. Pribrani poslovni čovek je zevao od čuda suočen s nelogičnim upadom. Iza njega je lebdelo groteskno, belo, iscereno lice, kao sa Frazetinih slika. Zevalo je otkrivajući duge, oštre očnjake – i crvene, avetinjske oči, slične paklenim pećnicama. Barlou raširi ruke (Kalahan je imao dovoljno vremena da vidi njegove duge i osetljive prste, dostojne koncertnog pijaniste). Uhvatio je Henrija Petrija i Džun za glavu. Udario im je glavu o glavu uz gnusnu lomljavu. Oboje su pali kao proštac. Barlou je ostvario prvu pretnju.

Mark ispusti piskav i borben krik. Bacio se na Barolua bez razmišljanja.

“Evo ga!”, grmnu Barlou bogatim, moćnim i lažno dobronamernim glasom. Mark ga je napao bez razmišljanja. Odmah je završio u vampirovim rukama.

Kalahan krenu napred, s podignutim krstom.

Barlouov trijumfalni osmeh se očas preobrazio u grč agonije. Povukao se ka sudoperi, držeći dečaka ispred sebe. Gazili su po slomljenom staklu.

“U ime Boga...”, poče Kalahan.

Na pomen božanstva, Barlou vrisnu kao da je udaren bičem. Otvorio je usta i napravi tužnu grimasu. Igličasti zubi zablistaše. Na vratu mu iskoči mreža mišića i žila. “Ne prilazi!”, rekao je. “Ne prilazi, šamane! Kunem se da ću prekinuti dečaku venu i karotidu pre nego što stigneš da trepneš!” Podigao je gornju usnu s dugih, igličastih zuba, dok je govorio. Kad je završio, trznuo je glavom kao grabljivac i škljocnuo zubima tik pored Markovog grla.

Kalahan stade.

“Povuci se”, naredi Barlou, uz obnovljeni osmeh. “Ti si na tvojoj strani ograde, a ja na mojoj, zar ne?”

Kalahan se oprezno povuče, ne spuštajući krst. Držao ga je na nivou očiju. Raspeće je kiptelo od unutrašnje vatre. Njegova moć je tekla sveštenikovim podlakticama. Mišići su mu se tresli i nadimali.

Odmeravali su se.

“Konačno zajedno!”, reče Barlou, uz širok osmeh. Imao je snažno, inteligentno lice. Bio je zgodan na oštar, zlokobni način. Na mahove, pri promeni pravca svetla je izgledalo gotovo ženstveno. Gde je video takvo lice? Setio se, u trenutku najvećeg užasa, kog je ikad iskusio. Bilo je to lice gospodina Flipa, njegove babaroge. Bića koje se skrivalo u ormanu tokom dana i izlazilo čim bi majka zatvorila vrata spavaće sobe. Nisu mu dali da pali noćno svetlo – mama i tata su se složili da će najlakše savladati dečačke strahove ako im se suprotstavi, umesto da im povlađuje. Svake noći, kad bi se vrata tiho zatvorila, vrata ormara bi se malčice odškrinula. Mogao je daoseti (ilida vidi?.) majušnobelo lice iplamteći pogled gospodina Flipa. I evo ga opet. Izašao je iz ormana i bulji preko Markovog ramena. Ima klovnovski belo lice, vatreni pogled i crvene, čulne usne.

“Šta ćemo sad?”, reče Kalahan, neprepoznatljivim glasom. Posmatrao je Barlouove duge, osetljive prste na dečakovom vratu. Opazio je plave mrljice na njima.

“To zavisi. Šta bi dao za ovo jadno žgepče?” Najedanput je cimnuo Markove ruke, svinute iza leđa. Hteo je da pojača učinak pitanja dečakovim krikom. Mark nije ni pisnuo, ako se ne računa tihi zvižduk između zuba.

“Vrištaćeš”, prošapta Barlou. Stisnuo je usne, obuzet životinjskom mržnjom. “Vrištaćeš dok ti grlo ne pukne!”

“Prekini!”, povikao je Kalahan.

“Misliš da bi trebalo?” Mržnja nestade s čudovišnog lica. Na njemu je sad igrao mračni, šarmantni osmeh. “Da li da pustim dečaka, da ga sačuvam za drugo veče?”

“Da!”

Barlou progovori mekim, gotovo umilnim glasom: “Da li ćeš u tom slučaju odbaciti krst da bi mi se suprotstavio pod jednakim uslovima – crno protiv belog? Tvoja protiv moje vere?”

“Da”, reče Kalahan, ali ne tako ubeđeno.

“Učini to!” reče Barlou i napući pune usne. Čekao je. Visoko čelo mu je blistalo u neobičnoj, vilinskoj svetlosti koja je ispunjavala sobu.

“Misliš da ti verujem kad mi kažeš da ćeš ga pustiti? Radije bih stavio zvečarku u košulju, verujući da me neće ujesti.”

“Ali ja tebi verujem... gledaj!”

Pustio je Marka i koraknuo u stranu. Digao je obe ruke u vazduh.

Mark je stajao mirno. Isprva nije verovao da ga je vampir pustio. Odmah zatim je potrčao ka svojim roditeljima. Nije ni pogledao Barloua.

“Beži, Mark!”, povika Kalahan. “Beži!”

Mark ga pogleda ogromnim, tamnim očima. “Mislim da su mrtvi...”

“BEŽI!”

Dečak polako ustade. Okrenuo se i pogledao Barloua.

“Uskoro, mali brate”, reče Barlou, gotovo ljubaznim tonom. “Vrlo uskoro, ti i ja ćemo...”

Mark ga pljunu u lice.

Barlou prestade da diše. Čelo mu se natuštilo od dubokog besa. Bilo im je jasno da je njegov prethodni nastup bio samo obično pretvaranje. Kalahan na trenutak vide ludilo u tim crnim očima, crnjim od ubičine duše.

“Pljunuosi me!”prošapta Barlou. Tresao se, gotovo se ljuljao od srdžbe. Napravio je teturav korak napred, kao ubogi slepac.

“Odstupi!”, vrisnu Kalahan i podiže krst.

Barlou kriknu i rukama zaštiti lice. Krst je sjao natprirodnim, zaslepljujućim sjajem. Kalahan ga se u tom trenutku mogao otarasiti, da je smeo da krene na njega.

“Ubiću te”, reče Mark.

Dečak nestade, kao usisan mračnim vodenim vrtlogom.

Barlou kao da je porastao. Njegova kosa, začešljana pozadi, po evropskoj modi, zalebde oko njegove glave. Nosio je tamno odelo i besprekornu kravatu boje vina. Kalahanu se učinilo da se njegov protivnik stopio s okolnom tamom. Oči su mu blistale u dupljama, kao podmuklo i potuljeno ugljevlje.

“Ispuni svoj deo pogodbe, šamane.”

“Ja sam sveštenik!”,dreknu Kalahan.

Barlou načini plitki, podsmešljiv naklon. “Sveštenik”,rekao je, tako da je ta reč zazvučala kao najgora uvreda.

Kalahan je neodlučno stajao. Zašto da ga baci? Oteraj ga, večeras se zadovolji primirjem, a sutra...

Upozorenje je stizalo iz najdubljih delova uma. Odbijanje vampirovog izazova znači preduzimanje ogromnog rizika. Ako ne sme da odbaci krst u stranu, to znači da priznaje... priznaje... šta? Kad se događaji samo ne bi odvijali ovom brzinom. Da je samo imao vremena da razmisli, da promozga...

Krst je sve slabije sijao.

Posmatrao ga je razrogačenim očima. Strah ga oprži po stomaku, kao splet usijanih žica. Trznuo je glavu, zagledavši se u Barloua. Prilazio mu je, preko kuhinje sa širokim, gotovo vučjim osmehom.

“Ne prilazi”, reče Kalahan promuklim glasom i uzmaknu za korak. “Zapovedam ti, u ime Boga.”

Barlou mu se nasmejao u lice.

Sjaj u krstu se sveo na tanušno i drhtavu nit. Senke ponovo padoše preko vampirovog lica, maskirajući istaknute jagodice i neobične, varvarske, trouglaste crte.

Kalahan uzmaknu za još jedan korak. Udario je zadnjicom o kuhinjski sto, naslonjen na zid.

“Nemaš gde”, sažaljivo promrmlja Barlou. Tamne oči su iskrile od paklenske veselosti. “Tužno je posmatrati pad nečije vere. Pa, dobro...”

Krst zadrhta u Kalahanovoj ruci. Poslednje svetlo je zgasnulo. U ruci je držao parče gipsa koje mu je majka kupila u dablinskoj radnji za suvenire, verovatno po paprenoj ceni. Nestala je moć koju je slao niz drhtavu ruku, dovoljna da zdrobi zidove i skrši kamen. Mišići su se sećali te snage, ali nisu mogli da je pruže.

Barlou sunu iz tame i iščupa krst iz sveštenikovih prstiju. Kalahan ispusti očajnički krik. Podrhtavao mu je u duši, ali ne i u grlu. Bio je to krik davno zaboravljenog deteta, koje svake noći ostaje samo s gospodinom Flipom, koji gviri iz ormana, negde između kapaka sna. Sledeći zvuk će ga progoniti do kraja života: dva suva pucnja. Barlou je polomio krake krsta. Usledio je tupi udarac gipsanih krhotina o pod.

“Proklet da si!”, povikao je.

“Prekasno je za takvu melodramatičnost”, reče Barlou iz tame. Činilo se da mu je iskreno žao. “Nema potrebe za njom. Zaboravio si doktrinu sopstvene crkve, zar ne? Krst... hleb i vino... ispoved... sve su to simboli. Krst bez vere je samo drvo, hleb pečeno žito, a vino prevreli sok od grožđa. Da si odbacio krst, izborio bi se za još jednu noć. Na izvesni način sam se nadao tome. Odavno nisam naišao na iole dostojnog protivnika. Dečak vredi koliko desetorica takvih kao što si ti, lažni svešteniče.”

Iz tame se pojaviše hitre i čudesno snažne ruke i zgrabiše Kalahana za ramena.

“Mislim da bi rado dočekao zaborav smrti koju nudim. Neumrli nemaju sećanja; samo glad i potrebu da služe gospodara. Mogao bi mi biti od koristi. Mogao bih te poslati tvojim prijateljima. Ima li istinske potrebe za tim? Ostali ne predstavljaju ozbiljnu snagu, lišeni tvog vođstva. Dečak će im reći šta se ovde dogodilo. Neko će već krenuti na njih. Možda postoji bolja kazna.”

Setio se Metovih reči: Neke stvari su gore od smrti.

Pokušao je da se otme, ali mu nemilosrdne ruke nisu dozvoljavale da se mrdne. Vampir pomeri jednu ruku. Čuo je trljanje platna o kožu, a zatim i cepanje tkanine.

Ruke ga dohvatiše za vrat.

“Hodi, lažni svešteniče. Nauči se pravoj religiji. Primi moju pričest.”

Kalahan shvati šta se dešava. Zapljusnu ga gnusna plima.

“Ne! Nemoj... nemoj...”

Ruke behu nemilosrdne. Glava mu pođe napred, napred, napred.

“Sad, svešteniče”, prošapta Barlou.

Kalahanove usne dodirnuše smrdljivo meso vampirovog hladnog grla, sa otvorenom, pulsirajućom venom. Činilo mu se da eonima zadržava vazduh. Divlje je izvijao glavu, ali uzalud. Krv se razmazala po obrazima, čelu i bradi, kao ratna boja.

Konačno je otpio.

21

En Norton izađe iz auta. Nije gubila vreme na vađenjeključeva iz brave. Krenula je preko bolničkog parkinga ka raskošno osvetljenom predvorju. Oblaci su zamračili zvezde. Uskoro će početi da pada kiša. Nije podigla glavu da pogleda oblake. Hodala je nepromenjivim ritmom, gledajući pravo ispred sebe.

Izgledala je znatno drugačije od žene koju je Ben Mirs upoznao prve večeri, kad ga je Suzan pozvala na večeru s porodicom.

Ta dama je bila srednje visine. Nosila je zelenu vunenu haljinu koja nije vrištala o debelom buđelaru, već je zborila o materijalnoj situiranosti. Ta dama nije bila lepa, ali je bila dobro negovana i prijatna za oko. Nedugo potom je trajno ondulirala kosu, sa sve više sedina.

Na nogama je imala papuče. Hodala je ogoljenih nogu, bez podsuknje koja bi ih pokrivala. Proširene vene su se isticale (iako su bile manje upadljive nego pre; sad su trpele manji pritisak). Nosila je poderanu, žutu kućnu haljinu, preko negližea. Vetar joj je mrsio neurednu kosu. Bila je bleda, s velikim, smeđim podočnjacima.

Savetovala je Suzan. Upozoravala je na tog Mirsa i njegove prijatelje. Govorila joj je da će joj taj čovek doći glave. Met Berk ga je nagovorio na to. Radili su u dosluhu. O, da. Znala je. On joj je rekao.

Čitav dan je bila bolesna, slaba i pospana. Nije mogla da ustane iz kreveta. On je posetio u snu, kad je, tokom poslepodneva zapala u teški dremež, nakon što je njen muž otišao da odgovara na pitanja u vezi s glupim izveštajem o nestalim osobama. Imao je zgodno, zapovedničko, arogantno, snažno lice i sokolski nos. Češljao je kosu pozadi, s čela. Njegove pune, fascinantne usne skrivale su neobično uzbuđujuće bele zube. Videli bi se, kad god bi se nasmejao. A te oči... tako crvene i hipnotičke. Kad bi vas prostrelio njima, niste mogli skrenuti pogled... a niste ni želeli.

Objasnio joj je sve. Znala je šta mora učiniti. Kad to obavi, pridružiće se svojoj kćeri i ostalima... i njemu. Suzan nije bila tako važna, njemu je htela da ugodi, da bi joj dao ono za čim žudi i čezne: dodir; penetraciju.

Nosila je muževljevu “tridesetosmicu” u džepu.

Ušla je u predvorje i pogledala u pravcu recepcije. Pobrinuće se za svakog ko pokuša da je zaustavi. Neće pucati, nikako. Ne sme da puca, dok ne stigne u Berkovu sobu. On je tako rekao. Neće joj doći da je, usred noći, obaspe vatrenim poljupcima, ako je sklepaju, pre nego što završi posao.

Za šalterom je sedela mlada devojka s belom uniformom i kapom. Rešavala je ukrštenicu pod mekom svetlošću lampe. Poslužitelj je žurio hodnikom. Bio im je okrenut leđima.

Dežurna sestra podiže glavu s uvežbanim osmehom, kad je čula Enine korake. Osmeh je izbledeo kad je videla ženu upalih očiju, u spavaćici, tupog, ali neobično sjajnog pogleda. Podsećala je na lutku na navijanje, puštenu u pokret ili na zalutalog pacijenta.

“Gospođo, ako...”

En Norton poteže “tridesetosmicu” iz džepa, kao ostareli revolveraš iz davnine. Nanišanila je dežurnu sestru u glavu i graknula: “Okreni se.”

Sestrine usne su se nemo micale. Grčevito je uvlačila vazduh.

“Ne vrišti. Ubiću te, ako to učiniš.”

Izdahnula je i pobledela.

“Okreni se.”

Sestra se polako digla i okrenula. En Norton uhvati “tridesetosmicu” za cev, namerna da je svom snagom spusti na sestrinu glavu.

Tada joj se izmače tle ispod nogu.

22

Pištolj polete u vazduh.

Žena u poderanoj kućnoj haljini nije vrisnula, već je piskavo zajecala. Ta buka je ličila na cviljenje. Pošla je na sve četiri za oružjem, kao kraba. Čovek iza nje, beše zbunjen i uplašen, ali ipak pojuri za njom. Šutnuo je pištolj preko tepiha u predvorju, kad je shvatio da će ga ona prva uhvatiti.

“Hej!”, zaurlao je. “Hej, pomagajte!”

En Norton pogleda preko ramena i siknu na njega, lica preobraženog u masku mržnje. Zatim nastavi da glavinja za pištoljem. Poslužitelj je trčeći uleteo u predvorje. Osmotrio je scenu začuđenim pogledom i podigao pištolj koji je ležao ispred njegovih nogu.

“Za ime božje”, rekao je. “Ova stvar je napunj...”

Napala ga je. Rukama svijenim u kandže je zagrebla poslužiteljevo lice. Iscrtala je crvene pruge preko čela i desnog obraza preneraženog čoveka. Podigao je pištolj van njenog dohvata. Cvileći ga je lovila kandžama.

Čovek ispred šaltera je dohvatio odostraga. Kasnije je govorio da je imao utisak da drži vreću zmija. Svaki mišić na vrelom i odvratnom telu ispod kućne haljine se grčio i uvijao.

Poslužitelj je pogodio pesnicom u bradu, dok se borila da se oslobodi. Zakolutala je očima i pala.

Poslužitelj i čovek ispred šaltera su izmenjali poglede.

Sestra sa recepcije je vrištala. Rukama je pokrila usta, što je vriscima davalo jedinstveni ton sirene za maglu.

“Kakva vam je ovo bolnica?”, pitao je čovek ispred šaltera.

“Ubij me ako znam”, reče poslužitelj. “Šta se, do đavola, dogodilo?”

“Došao sam sestri u posetu. Porodila se. Ovaj dečak mi je prišao i rekao da je žena s pištoljem ušla u bolnicu. I...”

“Koji dečak?”

Čovek ispred šaltera, koji je došao u posetu sestri, pogleda unaokolo. Predvorje se punilo ljudima, ali su svi bili u uzrastu koji im je dozvoljavao da legalno naručuju piće po barovima.

“Ne vidim ga. Ali bio je ovde. Da li je taj pištolj napunjen?”

“I te kako”, reče poslužitelj.

“Kakva vam je ovo bolnica, ljudi?”, ponovi čovek ispred šaltera.

23

Videli su kako dve sestre trče hodnikom ka liftovimai čuli nerazgovetnu buku u prizemlju. Ben se zagledau Džimija. Doktor gotovo neprimetno slegnu ramenima. Met je spavao otvorenih usta.

Čuli su korake ispred vrata. Ben zatvori vrata, ugasi svetlo i stade pored njih, spreman na sve. Džimi čučnu u podnožju Metove postelje. Vrata su se otvorila i nečija glava stidljivo proviri unutra. Ben je zgrabio uljeza za vrat. Prislonio joj je krst na lice.

“Pusti me!”

Uljez podiže ruke i udari Bena po grudima. Sijalica se, trenutak kasnije, upalila. Met je sedeo u postelji. Žmirkajući je posmatrao Marka Petrija, koji se otimao u Benovom zagrljaju.

Džimi skoči i pojuri preko sobe. Izgledalo je da će zagrliti dečaka. Stigao je do njega i oklevajući prozborio: “Podigni bradu.” Mark ga posluša. Pokazao im je nedirnuti vrat.

Džimi se opustio. “Dečače, u životu se nikom nisam toliko obradovao. Gde je otac?”

“Ne znam”, prozbori Mark turobnim tonom. “Barlou me je uhvatio... ubio je moje roditelje. Mrtvi su. Moji roditelji su mrtvi. Smrskao im je glavu. Ubio je moje roditelje. Potom me je uhvatio i rekao ocu Kalahanu da će me osloboditi ako mu sveštenik obeća da će odbaciti krst. Obećao je. Pljunuo sam ga, pre nego što sam pobegao. Pljunuo sam ga i rekao da ću ga ubiti.”

Zanjihao se na vratima. Imao je ogrebotine od čička na podlakticama i obrazima. Trčao je kroz šumu, po stazi na kojoj su Deni Glik i njegov brat nedavno nastradali. Iskvasio je pantalone do kolena, gazeći preko Tagart strima. Stopirao je, ali nije mogao da se seti ko ga je povezao. Zapamtio je bučni radio u kolima.

Benu se zamrzao jezik. Nije znao šta da kaže.

“Siroti dečače”, lagano reče Met. “Siroti, hrabri dečače.”

Mark je popuštao pred navalom emocija. Zatvorio je oči. Procedio je kroz iskrivljene usne. “Moja m... m... majka...”

Naslepo se zateturao. Ben je raširio ruke. Zagrlio ga je. Ljuljao je dečaka, koji mu je suzama kvasio košulju.

24

Otac Donald Kalahan nije znao koliko dugo je hodao po mraku. Teturao se duž Džointer avenije, ka središtu grada. Nije ni pomislio na automobil, parkiranna prilaznom putu, ispred kuće Petrijevih. Gazio je sredinom kolovoza ili se teturao trotoarom. Jedanput je zamalo završio pod točkovima automobila. Zaslepili su ga veliki, sjajni, kružni farovi. Vozač je zatrubio i skrenuo u poslednjem trenutku. Gume su ludački vrištale. Jednom je pao u jarak. Počela je da pada kiša, kad je stigao do žutog, upozoravajućeg svetla.

Na ulici nije bilo žive duše. Salemovo je palo u san dublje nego inače. Restorani su zvrjali prazni. Gospođa Kugan je sedela za kasom kod Spensera i čitala časopis sa srceparajućim pričama, pod ledenim sjajem fluorescentne svetiljke. Na plavom neonskom znaku ispred Spensera sa slikom plavog psa u letu pisalo je

AUTOBUS

Pretpostavio je da se ljudi plaše. Imaju sve razloge za to. Naslutili su opasnost negde duboko u svom biću. Večeras su vrata u Salemovu zaključali i oni koji ih godinama nisu zaključavali... a možda i nikad.

Bio je sam na ulicama i samo on nije imao čega da se boji. To je bilo smešno. Glasno se nasmejao. Taj smeh je zvučao kao divlje, ludačko jecanje. Nijedan vampir ga neće ni taći. Neko drugi, možda, ali ne oni. Gospodar ga je obeležio. Hodaće slobodno dok gospodar zapoveda svojima.

Crkva Svetog Andrije se nadnela nad njim.

Oklevajući je pošao stazom prema njoj. Moliće se. Moliće se čitave večeri, ako treba. Neće se moliti novom bogu, bogu geta, društvene odgovornosti i besplatnih ručkova, već starom bogu, koji je objavio preko Mojsija da veštica ne sme živeti i koji je svom sinu dao moć da diže iz mrtvih. Daj mi drugu šansu, Gospode. Čitav život ću provesti u pokajanju. Tražim samo... drugu šansu.

Sapleo se na širokim stepenicama. Ustao je i nastavio da se penje blatnjave, vlažne mantije i usana umrljanih Barlouovom krvlju.

Na vrhu stepenica je nakratko zastao. Posegnuo je za kvakom srednjih vrata.

Plava munja blesnu, čim ih je dodirnuo. Poleteo je unatraške. Bol mu je prostrujao kroz leđa, glavu, grudi, stomak i potkolenicu dok je padao preko granitnih stepenica ka stazi.

Drhćući je ležao na kiši. Ruka mu je plamtela od bola.

Prineo je očima. Bila je opečena.

“Nečist sam”, mrmljao je. “Nečist sam, nečist sam, o bože, kako sam nečist.”

Tresao se. Drhtao je, obgrlivši se rukama, na kiši. Crkva se preteći nadnosila nad njim. Njena vrata su za njega odsad zatvorena.

25

Mark Petri je sedeo na Metovom krevetu, tamo gde je sedeo Ben, nakon povratka s Džimijem. Brisao je suze rukavom košulje. Dečak se nekako kontrolisao, uprkos vlažnim i podnadulim očima.

“Ti znaš, zar ne”, pitao ga je Met, “da je Salemovo u očajnom položaju?”

Mark klimnu.

“Njegovi neumrli čak i sada puze po njemu”, turobno će Met. “Sve su brojniji. Neće se dočepati svih – ne večeras – ali vas sutra čeka užasavajući posao.”

“Mete, želim da se malo naspavate”, reče Džimi. “Bićemo ovde, ne brinite. Ne izgledate najbolje. Ovo je bio strašan napor za vas...”

“Moj grad propada pred mojim očima, a ti hoćeš da spavam?” Njegove neumorne oči, blesnuše na opustošenom licu.

Džimi nije odstupao, “Pričuvajte se, ako želite da vidite kraj ove priče. Govorim vam to kao vaš lekar, do vraga.”

“Dobro. Uskoro ću zaspati.” Pogledom je prešao preko svakog od njih. “Sutra morate da odete u Markovu kuću. Napravićete kočeve, veliki broj njih.”

Trebalo im je neko vreme da shvate o čemu govori.

“Koliko?”, tiho je pitao Ben.

“Mislira da će vam trebati bar tri stotine. Savetujem vas da napravite pet stotina.”

“To je nemoguće”, reče Džimi, bez uvijanja. “Ne može ih biti toliko mnogo.”

“Neumrli su žedni”, reče Met. “Najbolje je da se dobro pripremite. Radite zajedno. Ne razdvajajte se, čak ni danju. Biće to lov u urbanom miljeu. Moraćete da počnete na jednom kraju grada i da završite na drugom.”

“Nećemo naći sve njih”, negodovao je Ben. “Ne bismo mogli ni kad bi krenuli s prvom zorom i radili sve do mraka.”

“Morate dati sve od sebe, Bene. Ljudi će vam možda poverovati. Neki će vam pomoći, ako im dokažete da je ono što govorite istina. Do mraka biste mogli uništiti najveći deo njegovih postignuća.” Uzdahnuo je. “Moramo da pretpostavimo da je otac Kalahan izgubljen za našu stvar. To ne valja. Morate nastaviti dalje, uprkos tom gubitku. Budite pažljivi i spremni da lažete. Protivnik će likovati ako vas uhapse. Vreme je da razmislite o sledećem, ako dosad niste: Veoma je verovatno da će se neki od nas ili svi koji prežive i pobede, naći pred sudom, optuženi za ubistvo.”

Svakog je pogledao u lice. Izgleda da ga je ono što je video zadovoljilo, zato što je svu pažnju upravio na Marka.

“Ti znaš koji je najvažniji posao, zar ne?”

“Znam”, reče Mark. “Barlou mora biti ubijen.”

Met razvuče usne u blag osmeh. “Bojim se da pripremaš ražanj dok je zec u šumi. Prvo moramo da ga nađemo.” Zagledao se u dečaka. “Da li si večeras video, čuo, namirisao ili napipao nešto što bi nam moglo pomoći da ga pronađemo? Dobro razmisli pre nego što odgovoriš! Ti najbolje znaš koliko je to važno!”

Mark je razmišljao. Ben nikad nije video nekog ko je tako doslovno shvatio naređenje. Naslonio je bradu na dlan i zatvorio oči. Izgleda da je razmatrao svaku pojedinost sinoćnjeg sukoba.

Konačno je otvorio oči, osvrnuo se po sobi i odmahnuo glavom. “Ništa.”

Met se vidno oneraspoložio, ali nije odustao. “Da li se neki list zakačio za njegov kaput? Mace na pantalonama? Prljavština na cipelama? Da li je prevideo neki trag?” Očajnički se meškoljio na postelji. “Isuse svemogući Hriste, da li je gladak i bez pukotine kao jaje?”

Markove zenice se najedanput proširiše.

“Šta je bilo?”, reče Met. Uhvatio je dečaka za lakat. “Šta je bilo? Šta si zaboravio?”

“Plavu kredu”, reče Mark. “Prebacio mi je ruku oko vrata. Evo ovako. Video sam njegovu šaku. Na dugim belim prstima imao je mrlje plave krede. Sitne mrlje.”

“Plava kreda”, reče zamišljeni Met.

“Škola”, reče Ben. Sigurno je tamo.”

“Nije u srednjoj školi”, reče Met. “Sve potrepštine dobijamo od Denisona i kompanije iz Portlanda. Šalju samo belu i žutu kredu. Godinama je nosim na kaputu i ispod noktiju.”

“A, časovi umetnosti?”, pitao je Ben.

“Nije odande. U srednjoj školi uče samo grafičke umetnosti. Koriste mastilo, a ne kredu. Mark, da li si siguran da je...”

“Video sam kredu”, rekao je, klimajući glavom.

“Moguće je da neki od predavača naučnih predmeta koriste obojenu kredu, ali gde bi se sakrio u srednjoj školi? Videli ste je. To je jednospratnica, sa staklenim zidovima. Ljudi čitav dan uzimaju učila i opremu za nastavu iz ormara. Isto važi i za sobu s kotlom za grejanje.”

“Šta je s prostorom iza scene?”

“Met slegnu ramenima. “Dovoljno je mračan. Taj prostor će biti često korišćen ako gospođa Rodin preuzme školsku predstavu od mene. Učenici je zovu gospođa Rodan, po starinskom japanskom naučnofantastičnom filmu. To bi bio užasan rizik za njega.”

“Šta je sa osnovnim školama?” pitao je Džimi. “Deca u nižim razredima sigurno uče crtanje. Kladio bih se u sto dolara da su im obojene krede uvek pri ruci.”

Met reče, “Osnovna škola Stenli strit je podignuta kad i srednja škola, od novca prikupljenog istom emisijom akcija. I ona je modernističko zdanje, prepuno đaka i izgrađena u jednom nivou. Ima mnogo staklenih prozora, koji propuštaju obilje dnevnog svetla. To nije zgrada koju bi naša lovina odabrala. Takvi vole stare zgrade, pune tradicije, mračne i vlažne, kao...”

“Kao škola Brok strit”, reče Mark.

“Tako je.” Met pogleda Bena. “Škola Brok strit je građena od drveta. Ima dva sprata i podrum. Napravljena je otprilike u isto vreme kao i Marstenova kuća. U gradu se u doba emitovanja obveznica digla velika galama. U vreme glasanja se razvila velika rasprava o njoj, zato što su neki tvrdili da joj preti opasnost od požara. To je bio jedan od razloga zbog kojih su obveznice prošle na referendumu. Pre tri godine je izbio požar u školskoj zgradi u Nju Hempširu...”

“Sećam se”, promrmlja Džimi. “U Kobs Feriju, zar ne?”

“Tako je. Izgorelo je troje dece.”

“Da li se škola Brok strit još koristi?”, pitao je Ben.

“Samo prizemlje. Nastava se drži za prva četiri razreda. Čitava zgrada će se za dve godine zatvoriti. Dotad će proširiti školu Stenli strit.”

“Da li Barlou tamo ima gde da se sakrije?”

“Pretpostavljam da ima”, reče Met, kolebljivim tonom. “Prvi i drugi sprat su puni praznih učionica. Prozori su zatarabljeni, zato što su ih deca razbijala kamenicama.”

“To je to”, reče Ben. “Mora da je to.”

“Zvuči dobro”, priznao je Met. Izgledao je veoma umorno. “Rešenje je previše jednostavno, previše očigledno.”

“Plava kreda”, mrmljao je Džimi, odsutna pogleda. “Jednostavno, ne znam šta da kažem.”

Izvadio je bočicu pilula iz crne torbe. “Progutaj dve s vodom”, rekao je. “Odmah.”

“Neću. Toliko toga treba da se desi. Ima previše...”

“Ne smemo rizikovati da te izgubimo”, odlučno će Ben. “Ti si najvažniji član družine, ako je otac Kalahan gotov. Uradi kao što kaže.”

Mark donese čašu vode iz kupatila. Met sa žaljenjem popusti pred doktorovim navaljivanjem.

Bilo je deset i petnaest.

Tišina ispuni prostoriju. Ben pomisli da Met izgleda zastrašujuće staro, istrošeno. Učiteljeva seda kosa se vidno proredila. Za proteklih nekoliko dana se na njegovom licu utisnuo trag briga, kakav se kod srećnijih ljudi taloži čitav životni vek. Ben pomisli da ima nekog smisla u činjenici da su nevolje – velike nevolje -nahrupile u Metov život u oniričnom obličju mračnih fantazija. Životno iskustvo ga je pripremilo za hvatanje u koštac sa simboličnim zalima koja oživljavaju ispod lampe za čitanje i nestaju tik pre zore.

“Brinem se za njega”, tiho prozbori Džimi.

“Mislio sam da je napad bio blag”, reče Ben. “Da to nije bio pravi srčani napad.”

“Bio je blag, ali sledeći neće biti. Naredni će biti fatalan. Ovaj posao će ga ubiti, ako ga brzo ne završimo.” Lekar je uhvatio Meta za ruku i nežno i s mnogo ljubavi opipao puls. “To bi”, rekao je, “bila tragedija.”

Bdeli su kraj njegovog uzglavlja. Na smenu su spavali i stražarili. Noć je prošla, a da se Barlou nije pojavio. Imao je druga posla.

26

Gospođa Kugan je čitala pripovest naslovljenu “Pokušala sam da udavim našu bebu” u Ispovestima izrealnog života,kad su se vrata otvorila da propuste prvu, večernju mušteriju.

Posao nikad nije ovako loše išao. Ruti Kroket i njeni prijatelji nisu ni svraćali na piće – ta ekipa joj zbilja nije nedostajala – niti je Loreta Starčer svraćala po Njujork tajms. Njen primerak je čekao pod tezgom, uredno spakovan. Samo je Loreta od svih žitelja Jerusalemova redovno kupovala Tajms (izgovarala ga je upravo na taj način, u kurzivu). Sutradan bi ga izložila u čitaonici.

Ni gospodin Labri se nije vratio s večere. U tome, istina nije bilo ničeg čudnog. Gospodin Labri je udovac sa velikom kućom na Skuljard Hilu, pored Grifinovih. Gospođa Kugan je savršeno dobro znala da nije večerao kod kuće. Svratio bi u Dels da pojede neki hamburger i popije pivo. Ako se ne vrati do jedanaest (što će reći za petnaest minuta), uzeće ključ iz blagajne i zatvoriti radnju. To ne bi bio prvi put. U nevolji će se naći svi kojima hitno zatreba neki lek.

Ponekad joj je nedostajala gužva posle bioskopske predstave, s kojom se redovno susretala pre nego što su srušili staru Nordiku preko puta. Ljudi su tražili sladolede, frapee i milkšejk od slada. Parovi su se držali za ruke i razgovarali o domaćim zadacima. Bilo je teško, ali je posao ispunjavao zadovoljstvom. Ta deca nisu bila kao Ruti Kroket i njena ekipa. Nisu se cerekala i ljuljala sisama, niti su nosila tesne farmerke ispod kojih su se nazirale gaćice, ako su ih uopšte i imale. Nostalgija je igrala presudnu ulogu u oblikovanju sećanja na nekadašnje mušterije (koji su je, iako je to zaboravila, svojevremeno jednako nervirale). S poletom je digla glavu, kad su se vrata otvorila, kao da se nada da će videti momka i devojku iz generacije šezdeset četvrte, spremne za sladoled od čokolade se namrvljenim orasima.

Ušao je muškarac, odrasli muškarac. Poznavala ga je, ali nije mogla da se seti odakle. Nešto u njegovom hodu i pokretima joj je pomoglo da ga se seti, dok je prilazio tezgi, s koferom u ruci.

“Oče Kalahane!”, rekla je, nesposobna da prikrije iznenađenje. Prvi put ga je videla bez svešteničke odeće. Nosio je crne pantalone i plavu košulju, odeću fabričkih radnika.

Odmah se uplašila, iako je ušao u čistoj odeći, s uredno začešljanom kosom. Ali, nešto na njegovom licu...

Setila se davnog dana, od pre dvadeset godina, kad se vratila iz bolnice, nakon što joj je majka umrla od moždanog udara, kog su stariji ljudi zvali šlog. Njen brat je izgledao slično ocu Kalahanu, kad mu je saopštila strašnu novost. Uznemirila se, suočena s pogledom sveštenikovih sprženih očiju. Koža oko njegovih usana bila je crvena i nadražena, kao da se odrao pri brijanju ili dugo trljao krpom, pokušavajući da se reši gadne mrlje.

“Želim da kupim autobusku kartu”, rekao je.

Sad znam šta je, pomislila je. Jadničak. Neko je umro. Dobio je poziv iz katoličke centrale, kako li je već zovu.

“Naravno”, rekla je. “Gde...”

“Koji je prvi autobus?”

“U kom pravcu?”

“U bilo kom pravcu”, rekao je i razbio njenu teoriju u komadiće.

“Pa... ne znam... da vidimo...” Izvukla je knjigu. Zbunjeno je listala stranice. “U jedanaest i deset stiže autobus koji ide za Portland, Boston, Hartford i Njuj...”

“Taj mi odgovara”, rekao je. “Koliko košta karta?”

“Koliko dugo... mislim, dokle idete?” Bila je strašno zbunjena.

“Do kraja”, prozborio je, uz osmeh. Nikad nije videla tako grozan osmeh na ljudskom licu. Trgnula se. Ako me dodirne, pomislila je, vrisnuću. Vrištaću do neba.

“T... to z... nači do Njujorka”, rekla je. “Dvadeset devet dolara i sedamdeset pet centi.”

Iskopao je buđelar iz zadnjeg džepa, sa izvesnom nespretnošću. Primetila je da mu je desnica zavijena. Spustio je dvadeseticu i dve novčanice od po jednog dolara na tezgu. Oborila je gomilu praznih karata na pod, dok je uzimala onu s vrha. Dok ih je podigla, sveštenik je dodao još pet novčanica i gomilu sitnine.

Napisala je kartu, najbrže što je mogla, iako ništa ne bi bilo zadovoljavajuće brzo. Osećala je sveštenikov mrtvi pogled na sebi. Pečatirala je i gurnula preko tezge, da ne bi, kojim slučajem, dodirnula njegovu ruku.

“M... oraćete da pričekate napolju, oče K... Kalahane. Zatvaram za deset minuta.” Hitro je pokupila novčanice i sitniš. Nije ni pokušala da ih prebroji.

“Nema problema”, rekao je i gurnuo kartu u gornji džep košulje. Nastavio je, ne gledajući u nju, “Gospod utisnu znak Kainu, da ga oni koji ga vide ne ubiju. I Kain okrete leđa Gospodu. Lutao je kao begunac zemljom, istočno od Edena. Tako piše u Bibliji, gospođice Kugan. To je najstrašniji deo Biblije.”

“Da li je?”, rekla je. “Bojim se da morate da izađete napolju, oče Kalahane. Ja... Gospodin Labri će naići svakog časa, a on ne voli... ne voli kad ja... ja...”

“Naravno”, rekao je i krenuo ka izlazu. Zastao je i pogledao na nju. Trgnula se, suočena s njegovim ukočenim pogledom. “Živite u Falmutu, gospođice Kugan, zar ne?”

“Da...”

“Imate li automobil?”

“Da, naravno. Moram da vas zamolim da sačekate autobus napolju...”

“Večeras vozite pravo kući, gospođo Kugan. Zaključajte sva vrata automobila i ne stajte nikom. Nikom, čak ni poznanicima.”

“Nikad ne primam autostopere”, odlučno odvrati gospođica Kugan.

“Idite kući i ne vraćajte se u Jerusalemovo”, nastavi Kalahan. Gledao je pravo u oči. “Stvari su ovde pošle po zlu.”

Odgovorila je slabašnim glasom: “Ne znam o čemu govorite, ali ćete morati da sačekate autobus napolju.”

“Važi. Nema problema.”

Izašao je.

Tek sad je primetila koliko je apoteka tiha, apsolutno tiha. Da li je moguće da niko – zaista niko – nije došao otkad se smrklo, izuzev oca Kalahana? Moguće je. Na ulici nema žive duše.

Stvari u Salemovu su pošle po zlu.

Počela je da gasi svetla.

27

Teška tama popala je po Salemovu.

Čarli Rods se u deset do sedam probudio, zbog oštrog trubljenja. Probudio se i uspravio u krevetu.

Njegov autobus!

I odmah nakon toga:

Balava kopilad!

Deca su i ranije pokušavala da izvedu slične nepodopštine. Poznavao je te bedne ljigavce. Jednom su mu ispustili gume. Nije video ko je to uradio, ali je znao ko bi to mogao biti. Otišao je kod usranog upravnika i prijavio Majka Filbruka i Odi Džejms. Znao je da su oni – nije morao da ih uhvati na delu.

Da li si siguran da su oni, Rodse?

Rekao sam vam, zar ne?

Jebeni cilemilić nije imao izbora. Morao je da ih suspenduje. Kopilan ga je nedelju dana kasnije pozvao u kancelariju.

Rodse, danas smo suspendovali Endija Garvija.

Jeste li? Ne čudi me. Šta je uradio?”

Bob Tomas ga je uhvatio dok mu je ispuštao gume.

Odmerio je Čarlija Rodsa, dugim, ocenjivačkim pogledom.

Pa šta ako je krivac bio Garvi, umesto Filbruka i Džejmsa? Ionako će visiti zajedno. To su jajare. Zaslužili su da im se smrve jajca.

Slušao je izluđujući zov sirene s parkinga. Neko je stvarno legao na nju. Isprazniće akumulator:

HONK, HONK, HOONNNNNK...

“Kurvini sinovi”, prošaptao je i skliznuo iz kreveta. Navukao je pantalone, ne paleći svetlo. Svetlo će oterati malu đubrad. Nije to hteo.

Jednom je neko ostavio gomilu balege na vozačko sedište. Znao je ko je to učinio. Čitao ih je kao knjige. Naučio je to kao stražar u garaži za vreme rata. Postarao se za balegara na svoj način. Tri dana je izbacivao balavog kurvinog sina iz autobusa. Trčao je sedam kilometara do kuće. Klinac mu se, trećeg dana, ridajući obratio.

Nisam ništa uradio, gospodine Rodse. Zašto me izbacujete?

Misliš da govna na mom sedištu nisu ništa?

Ne, to nisam bio ja. Kunem se bogom da nisam.

Pa mora im se priznati da znaju da lažu. Mogu da lažu rođenu majku, čistih i nasmejanih lica, što verovatno i čine. Izbacio je klinca još dve večeri, pre nego što je priznao. Priznao je, Isusa mu. Čarli ga je izbacio još jednom, da bi ga naučio pameti, pre nego što mu je Dejv Felsen iz centrale rekao da malo oladi.

HONNNNNNNNNNK...

Zgrabio je košulju i stari teniski reket iz ćoška. Hrista mu, isprašiće nekog večeras!

Izašao je na zadnja vrata i obišao kuću. Prikradao se velikom žutom autobusu. Delao je čvrsto i odlučno. Ovo je infiltracija, baš kao u ratu.

Zastao je iza oleandrovog žbuna i pogledao autobus. Tako je, eno su. Čitava gomila je unutra. Tamni oblici iza tamnih stakala. Obuzeo ga je stari bes. Zapljusnu ga mržnja, kao talas vrelog leda. Stisnuo je reket dok nije počeo da se trese kao tonska viljuška. Razbili su – šest, sedam, osam – osam prozora na njegovom autobusu!

Kliznuo je iza vozila. Šunjao se oko žute grdosije. Išao je ka putničkim vratima. Ukočio se i jurnuo uza stepenice.

“Dobro! Ostanite na mestima! Klinac, skidaj se s proklete sirene ili ću te...”

Dečak na vozačkom sedištu pritiskao je sirenu s obe ruke. Okrenuo se i ludački nasmejao. Čarli oseti mučninu u stomaku. To je Riči Bodin. Bio je beo – beo kao krevetski čaršav – izuzev crnih komada ugljena koje nekad behu njegove oči i rubinski crvenih usana.

I njegovih zuba...

Čarli Rods pogleda put sedišta. Da li je to Majk Filbruk? Odi Džejms? Svemogući bože, zar to nisu Grifinovi dečaci! Hal i Džek su sedeli na poslednjim sedištima sa slamom u kosi. Ali oni se ne voze mojim autobusom! Meri Kejt Grigson i Brent Teni, sede jedno pored drugog. Ona je u spavaćici, a on u teksasu i naopako okrenutoj flanelskoj košulji, kao da je zaboravio kako se oblači.

I Deni Glik. Ali – o, Hriste – on je mrtav; mrtav je nedeljama!”

Teniski reket mu skliznu iz ruke. Čuo je zujanje i tupi udarac. Riči Bodin je, ne skidajući ludački osmeh s lica, cimnuo hromiranu polugu za zatvaranje vrata. Ustali su sa sedišta, svi do jednog.

“Nemojte”, rekao je, pokušavajući da se nasmeje. “Dečice... vi ne razumete. To sam ja. Čarli Rods. Vi... vi...” Nacerio se, odmahnuo glavom i ispružio ruke da bi im pokazao da su to samo ruke starog, dobrog Čarlija Rodsa. Povlačio se sve dok nije udario leđima o prljavo, vetrobransko staklo.

“Nemojte”, šapnuo je.

Primicali su se, cereći se.

“Nemojte, molim vas.”

Nasrnuli su na njega.

28

En Norton je izdahnula tokom kratkog putovanja liftom sa drugog na prvi sprat bolnice. Stresla se. Tanka linija krvi joj poteče iz ugla usana.

“Dobro je”, reče jedan od poslužitelja. “Možeš da isključiš sirenu.”

29

Eva Miler je sanjala.

Bio je to neobičan san, iako se ne bi mogao nazvati noćnom morom. Požar iz pedeset i prve je besneo ispod nepoštednog neba, bledoplavog na horizontu i nemilosrdno belog iznad njihovih glava. Sunce je blistalo na vrhu izvrnute činije kao sjajni bakreni novčić. Sa svih strana je dopirao jetki miris dima. Sve poslovne aktivnosti su zamrle. Ljudi su izašli na ulice. Gledali su ka Močvarama na jugoistoku i šumama na severozapadu. Dim je čitavo jutro trovao vazduh. U jedan po podne su pratili svetle arterije vatre. Plesale su u zelenilu, iza Grifinovog pašnjaka. Postojani povetarac je omogućio vatri da preskoči prvu prepreku. Sad je nanosio veliku količinu belog pepela na varoš. Padao je kao izopačeni letnji sneg.

Ralf je bio živ. Pokušavao je da spasi pilanu. Znala je da sanja zato što je Ed Krejg bio pored nje. Bio je tu, iako ga je upoznala tek u jesen 1954. godine.

Posmatrala je vatru s prozora spavaće sobe na prvom spratu. Bila je naga. Ruke su je doticale odostraga. Osećala je žuljevite smeđe šake na glatkim, belim bedrima. Znala je da su Edove, iako nije videla njegov odraz na staklu.

Ede, pokušala je da kaže. Nemoj sad. Prerano je. Spojićemo se za devet godina.

Uporne šake su igrale preko njenog stomaka. Jednim prstom se igrao pupkom. Obe ruke se stegoše oko njenih grudi s bestidnom veštinom.

Pokušala je da mu kaže da su na prozoru i da bilo ko s ulice može da ih vidi, ako samo pogleda ovamo. Reči nisu izlazile iz njenih usta. Osetila je njegove drhtave, požudne usne na ruci, ramenu i vratu. Osetila je njegove zube. Ujedao je, sisao je i ujedao, crpeći krv. Pokušala je da se usprotivi: Ne grickaj me, Ralfće videti...

Protest je bio nemoguć. Nije ni htela da protestuje. Nije marila da li će se neko okrenuti da ih vidi, gole i uzbuđene.

Pogled joj lenjo odluta ka požaru, dok su njegove usne i zubi poslovali na njenom vratu. Dim je bio jako crn, poput noći. Pokrivao je nebo boje metala, pretvarajući dan u noć. Vatra se kretala na njemu, u pulsirajućim skerletnim nitima i raznolikim cvetovima, u ponoćnoj džungli.

I bi noć. Grad je nestao, ali je vatra još besnela u tami. Menjala se, stvarajući kaleidoskop oblika, dok nije obrazovala krvavo lice -lice s krivim nosem, duboko usađenim, plamenim očima, punim i čulnim usnama delimično skrivenim gustim brkovima. Češljao je kosu unazad, kao muzičari.

“Velški orman”, progovori daleki glas. Znala je da je njegov. “Onaj na tavanu. U potpunosti će odgovarati. Zatim ćemo srediti stepenice... opreznost je neophodna i preporučljiva.”

Glas utihnu. Plamenovi zgasnuše.

Ostade tama, i ona u njoj. Sanjala je da počinje da sanja. Maglovito je naslućivala da će san biti sladak i dug, ali gorak pod površinom i bez svetla, kao vode Lete.

Još jedan glas – Edov glas. “Hajde, ljubavi. Ustani. Moramo da ga poslušamo.”

“Ede? Ede?”

Posmatrao je. Nije imao vatreno lice, već bledo i neobično prazno. Ipak ga je volela... više nego ikad. Čeznula je za njegovim poljupcima.

“Hajde, Evo.”

“Da li je ovo san, Ede?”

“Ne... nije san.”

Namah se uplašila, ali je strah ubrzo nestao. Zamenilo ga je spoznaja. Spoznaja je stigla ruku podruku s gladi.

Pogledala je u ogledalo, videla je samo praznu i mirnu spavaću sobu. Tavanska vrata su zaključana. Ključ se nalazio u donjoj fioci ormana, ali to sad nije važno. Ključevi su sad nepotrebni.

Provlačili su se između vrata i dovratka, kao seni.

30

Krv u tri ujutru teče lagano i tromo. San je dubok. Duša u to doba spava u blagoslovenom neznanju ili zvera oko sebe u najdubljem očajanju. Ovaj kasni noćni sat nije poznavao nijanse. U tri ujutru, pozlata pada sa sveta, te stare kurve. Vidi se da nema nosa i da ima stakleno oko. Veselost postaje šuplja i krta, kao u Poovom zamku opkoljenom Crvenom smrću. Užas biva uništen dosadom. Ljubav je san.

Parkins Gilespi nesigurnim korakom pređe razdaljinu od pisaćeg stola do lončeta s kafom. Ličio je na veoma mršavog i krajnje iscrpljenog majmuna. Na stolu su stajale kružno poređane karte. Naslušao se onespokojavajućih zvukova tokom noći. Čuo je vrisku, neobično, iskidano zavijanje sirene i topot nogu u trku. Nosio je krst, medalju Svetog Kristofera i znak mira oko vrata. Smirivali su ga, iako nije znao zašto. Odlučio je da će, ako samo preživi ovu noć, sutradan otići daleko odavde i ostaviti značku na polici, pored ključeva.

Mejbel Verc je sedela za kućnim stolom, s hladnom šoljom kafe ispred sebe, iza spuštenih zastora, prvi put posle toliko godina. Dvogled je mirovao s navučenim zatvaračima. Prvi put u poslednjih šezdeset godina nije htela da vidi ili čuje nikoga. Smrtonosne glasine su ispunjavale noć. Nije htela da ih čuje.

Bil Norton je krenuo ka kamberlendskoj bolnici, posle telefonskog poziva (zvali su ga dok mu je žena bila živa). Lice mu se preobrazilo u drvenu, nepokretnu masku. Brisači su ujednačenim ritmom klizili po vetrobranskom staklu. Kiša je sve jače padala. Pokušavao je da ne misli o svemu što ga je snašlo.

U gradu je bilo ljudi koji su spavali ili hodali netaknuti. Većina netaknutih behu samci, bez rođaka i bliskih prijatelja u gradu. Veliki broj njih nije ni znao da se nešto neobično događa.

Oni budni su popalili svetla. Motorizovani putnici namernici na prolasku kroz grad (nekoliko automobila je prošlo u pravcu Portlanda ili ka jugu, s upaljenim farovima) verovatno su se čudili što ova palanka, tako slična tolikim drugim, ima toliko jarko osvetljenih domova par časova pre zore. Neki radoznali putnik namernik bi možda usporio, tragajući za požarom ili nesrećom. Ne bi otkrio ništa, pa bi brzo dodao gas i još brže zaboravio na neobično mestašce.

Najneobičnije od svega je što niko od budnih duša u Jerusalemovu nije znao istinu. Šačica je možda sumnjala, ali je njihova sumnja bila neodređena i bezoblična kao kod tromesečnog fetusa. Ipak su usplahireno preturali po fiokama, tavanskim kovčezima ili kutijama za nakit po spavaćim sobama. Tragali su za religioznim simbolima. Radili su to bez razmišljanja, kao što čovek na dugom putovanju kolima, peva, ne znajući da peva. Polako su koračali iz sobe u sobu, kao da su im tela staklena i krhka. Popalili su sva svetla i nisu gledali kroz prozore.

To pre svega. Nisu gledali kroz prozore.

Bez obzira na zvukove koji su nagoveštavali strašne događaje, bez obzira na strašni strah od nepoznatog, jedno nisu smeli: pogledati Gorgoni u lice.

31

Buka je prodrla u njegov san kao ekseri u tvrdu hrastovinu. Prodirala je izuzetno polako, vlakno po vlakno. Redži Sojer isprva pomisli da sanja kako se bavi stolarstvom. Njegov um je u senovitoj zemlji između sna i jave, oživljavao zaboravljeno fragmentarno sećanje na Brajant Pond, daleke šezdesete godine, gde je s ocem ukucavao daske u kamp kućicu.

Na trenutak je pomislio da ne sanja, već da zbilja čuje dobovanje čekića. Izgubio je orijentaciju. Probudio se. Neko je lupao po ulaznim vratima. Neko je metronomskom pravilnošću dobovao pesnicama po čvrstom drvetu.

Pogledom je potražio Boni. Ležala je pored njega, kao brežuljak u obliku slova S pod čaršavima. Pogledao je na sat: 04:15.

Ustao je, kliznuo je iz spavaće sobe i zatvorio vrata za sobom. Upalio je svetlo u hodniku i prišao vratima. Zastao je pred njima. Naježio se.

Posmatrao je ulazna vrata s nemom, napetom pažnjom i radoznalošću. Niko ne kuca u 04:15. Ako je neko iz porodice ciknuo, zvali bi ga telefonom, ali ne bi kucali.

Godine 1968. je odslužio sedam meseci u Vijetnamu. Bila je to veoma teška godina za američke momke u Namu. Učestvovao je u borbama. Tih dana se budio brzo. Buđenje u Jugoistočnoj Aziji je nalikovalo puckanju prstiju ili paljenju svetla; jednog sekunda je bio u dubokom snu, već sledećeg je bio budan u tami. Korisna navika je umrla, gotovo odmah po povratku u Države. Bio je ponosan na to, iako se time nikad nije hvalio. Nije on mašina, Isusa mu. Džoni se budi kad pritisneš dugme A. Pritisni dugme B. i Džoni ubija žutaće.

Bunovnost i smetenost padoše s njega, bez upozorenja, kao zmijska koža. Žmirkao je. Bilo mu je hladno.

Neko je tamo. Možda je Brajantov klinac, pijan i naoružan. Spreman da ubije ili umre da bi se dokopao časne deve.

Otišao je u dnevno sobu, po sačmaricu. Visila je iznad kamina. Nije palio svetlo; dobro se snalazio po mraku. Skinuo je pušku. Otvorio je. Svetlo iz hodnika se odražavalo na mesinganim patronama. Prišao je vratima dnevne sobe i gvirnuo u hodnik. Lupanje nije prestajalo. Bilo je pravilno, ali bez ritma.

“Uđi unutra”, reče Redži Sojer.

Udaranje prestade.

Kvaka se okrenula posle duge pauze. Okretala se veoma polagano, dok nije stigla do kraja. Vrata su se otvorila ispred Korija Brajanta.

Redžiju stade srce. Brajant je nosio istu odeću koju je imao na sebi kad ga je Redži isterao, samo što je sad bila poderana i isprskana blatom. Lišće mu se zalepilo za pantalone i košulju. Blatnjava pruga na čelu je naglašavala mladićevo bledilo.

“Ne mrdaj odatle”, reče Redži. Podigao je i zapeo sačmaricu. “Ovaj put je napunjena.”

Kori Brajant je nastavio da korača ka njemu. Praznim očima je zverao u Redžija, iz njih je izbijalo nešto gore od mržnje. Isplazio je jezik i oblizao usne. Cipele mu se nisu videle od teškog, crnog, lepljivog blata. Komadići blata su padali po podu hodnika. Bilo je nečeg sablažnjivog i nemilosrdnog u tom koraku, nečeg što je impresioniralo posmatrača, hladnim i užasavajućim nedostatkom milosti. Trupkao je blatnjavim cipelama. Nije bilo zapovedi koja bi ga zaustavila ili molbe koja bi ga smirila.

“Još dva koraka, pa ću ti razneti jebenu glavu”, reče Redži. Pretnja je zvučala tvrdo i suvo. Momak nije bio pijan. Načisto je pošandrcao. Bilo mu je apsolutno jasno da će morati da puca.

“Stani”, ponovio je, spokojnim gotovo bezbrižnim tonom.

Kori Brajant nije stao. Posmatrao je Redžija s mrtvom, svetlucavom alavošću prepariranog miša. Zlokobno je trupkao po podu.

Boni vrisnu iza njega.

“Idi u spavaću sobu”, reče Redži. Izašao je u hodnik da bi stao između njih. Brajant je bio na samo dva koraka od njega. Jednom mlitavom, belom rukom je posegnuo za cevima sačmarice.

Redži povuče oba oroza.

Prasak je odjeknuo kao grom u uskom hodniku. Vatra sunu iz obe cevi istovremeno. Miris sagorelog baruta ispuni vazduh. Boni ponovo prodorno vrisnu. Korijeva košulja se iscepa i pocrne. Nije bila toliko izbušena, koliko rastočena. Otvorila se, lišena dugmadi, otkrivajući čudesno neoštećene, riblje bele grudi i stomak. Redžijeve sleđene oči kao da nisu videle meso, već neko nematerijalno tkivo.

Sačmarica mu izlete iz ruku, kao da su dečje. Uhvaćen je i bačen o zid sa zapanjujućom snagom. Pao je, zato što su mu noge otkazale poslušnost. Brajant prođe kraj njega, ka Boni. Uzmicala je na vratima, ali nije skidala pogled s njegovog lica. Redži je video požudu u njenim očima.

Kori pogleda preko ramena. Nacerio se Redžiju. Beše to širok i bezvoljan osmeh, kakav turisti dobijaju od kravljih lobanja u pustinjama. Boni je ispružila drhtave ruke. Užas i požuda su joj se smenjivali na licu, kao naizmenična promena svetlosti i senke.

“Dragi”, rekla je.

Redži vrisnu.

32

“Hej”, reče vozač autobusa. “Ovo je Hartford, prikane.”

Kalahan pogleda na nepoznati predeo kroz široko, polarizovano staklo. Izgledao je još tuđinskije pod prvim zracima zore. U Salemovu se vraćaju. Zavlače se u svoje rupe.

“Znam”, rekao je.

“Imate pauzu od dvadeset minuta. Zar ne želite do izađete i pojedete neki sendvič?”

Kalahan izvadi novčanik iz džepa, zavijenim rukom. Umalo što ga nije ispustio. Mislio je da će ga opečena ruka mnogo više boleti. Samo je utrnula. Lakše bi podneo bol. Bol je bio stvaran. Na usnama mu je lebdeo ukus smrti, moronski, truli ukus sličan kvarnoj jabuci. Da li je to sve? Da. Bilo je dovoljno grozno.

Ispružio je dvadeseticu. “Možete li mi kupiti bocu?”

“Gospodine, pravila...”

“Zadržite kusur, naravno. Polalitrenka bi mi odgovarala.”

“Ne treba mi piće u autobusu, gospodine. Za dva sata stižemo u Njujork. Tamo možete dobiti šta god hoćete. Šta god vam padne na pamet.”

Varaš se, prijatelju, pomisli Kalahan. Pogledao je u novčanik, da vidi koliko mu je ostalo. Desetica, dva petaka i novčanica od jednog dolara. Dodao je desetak uz dvadeseticu. Pružio je novac zavijenom rukom.

“Polalitrenka bi mi baš odgovarala”, rekao je. “I zadržite kusur, naravno.”

Vozač pogleda trideset dolara, a zatim tamne, upale oči putnika. U jednom strašnom trenutku mu se učinilo da razgovara s živom lobanjom, koja je zbog nečeg, zaboravila da se smeši.

“Trideset dolara za polalitrenku? Vi ste ludi, gospodine.” Uzeo je novčanice i krenuo ka prednjem delu praznog autobusa. Novac je nestao. “Ali, nemojte da pijete. Ne dozvoljavam da iko pije u mom autobusu.”

Kalahan klimnuo kao dečačić koji prima zasluženu grdnju. Vozač autobusa ga je kratko posmatrao, pre nego što je izašao. Nadam se da će kupiti nešto jeftino, pomisli Kalahan, nešto što će mu izgoreti jezik i sažeći grlo, nešto što će otkloniti taj blagi, slatkasti ukus... ili ga bar zamaskirati, dok ne nađe mesto gde će moći pošteno da se napije. Piće i piti i piti...

Mislio je da će se slomiti i zaplakati. Nije bilo suza. Bio je suv i potpuno prazan. Postojao je samo... taj ukus.

Požuri, vozaču.

Uporno je zurio kroz prozor. Tinejdžer je sedeo na verandi, preko puta, lica zarivenog u šake. Kalahan ga je posmatrao, sve dok autobus nije krenuo. Dečak se nije pomakao.

33

Ben oseti ruku na svom ramenu. Trgnuo se. Probudio se. Mark šapnu pored njegovog desnog uva: “Dobro jutro.”

Otvorio je oči. Dvaput je zažmurio da otkloni ostatke sna. Pogledao je kroz bolnički prozor na svet. Zora se prikradala kroz upornu, ni jaku, ni slabu jesenju kišu. Drveće oko zatravnjenog paviljona na severnoj strani bolnice je izgubilo polovinu lisnatog omotača. Crne grane su se ocrtavale na sivom nebu, kao džinovska slova nepoznatog pisma. Put broj trideset koji je zaobilazio grad s istočne strane se sjajio kao koža foke. Po njemu su prolazili automobili s upaljenim svetlima. Za sobom su ostavljali zlokobni crveni trag na makadamu.

Ben ustade. Osvrnuo se oko sebe. Met je spavao. Grudi su mu se dizale i spuštale ravnomerno, ali sporo. Džimi je spavao, opružen po bolničkoj stolici. Zanemario je higijenu, po licu mu je izbila nemedicinska strnjika. Ben pređe dlanom preko sopstvenog lica. Dlake su ga bockale.

“Vreme je da krenemo, zar ne?”, reče Mark.

Ben klimnuo. Zadrhtao je kad je pomislio na dan pun potencijalnih užasa. Ne sme da misli više od deset minuta unapred, ako želi da živ dočeka smiraj dana. Zagledao se u dečakovo lice. Zabrinuo se, suočen s Markovom nepokolebljivom odlučnošću. Prodrmao je Džimija.

“Hej!”, reče Džimi. Drhtao je u stolici, kao plivač koji izlazi iz duboke vode. Lice mu se zgrčilo. Otvorio je oči. U prvi mah u njima nije bilo ničeg izuzev slepog užasa. Gledao ih je, ne prepoznajući ih.

Opustio se, kad ih je prepoznao. “Oprostite. Nešto sam sanjao.”

Mark klimnu sa savršenim razumevanjem.

Džimi pogleda kroz prozor i reče: “Svanulo je”, kao što bi bednik rekao novac. Ustao je i prišao Metu. Opipao mu je zglob.

“Kako mu je?”, pitao je Mark.

“Nešto bolje nego sinoć”, reče Džimi. “Bene, hteo bih da izađemo uslužnim liftom, za slučaj da nas je neko video prošle noći. Želim da svedem rizik na najmanju meru.”

“Da li će gospodinu Berku smetati što ga ostavljamo samog?”, pitao je Mark.

“Mislim da neće”, reče Ben. “Moraćemo da se uzdamo u njegovu domišljatost. Barlou bi najviše voleo da nam veže ruke na još jedan dan.”

Na prstima su izašli u hodnik i upotrebili uslužni lift. U kuhinji je, u sedam i petnaest ujutru, vladala izuzetna žurba. Jedan od kuvara podiže glavu i mahnu u pozdrav. Rekao je: “Ćao, doco.” Niko drugi nije progovorio.

“Gde ćemo prvo?”, pitao je Džimi. “U školu Brok strit?”

“Ne”, rekao je Ben. Tamo će sve do popodnevnih sati biti previše ljudi. Da li se klinci ranije puštaju, Mark?”

“U školi su do dva po podne.”

“To nam ostavlja dosta vremena”, reče Ben. “Prvo ćemo u Markovu kuću, po kočeve.”

34

Približavali su se Salemovu. U Džimijevom “bjuiku” se obrazovao gotovo opipljivi oblak zebnje. Razgovor je utihnuo. Kad je Džimi skrenuo s autoputa kod velikog zelenog reflektujućeg znaka na kom je pisalo PUT 12JERUSALEMOVO, KAMBERLEND KAMBERLEND CTR, Ben pomisli kako su se Suzan i on provezli istim putem posle prvog sastanka – htela je da gleda nešto s jurnjavom automobilima po gradskim ulicama.

“Ne valja”, reče Džimi. Mešavina straha i gneva se ogledala na njegovom bledom, dečačkom licu. “Hriste, gotovo se može namirisati.”

I mogli su, pomisli Ben, iako je vonj bio duhovni, umesto fizički: psihički vonj grobnica.

Put broj dvanaest bio je gotovo pust. Provezli su se pored kamiona za mleko Vina Perintona. Bio je parkiran pored puta i napušten. Motor je radio uleru. Ben ga je ugasio nakon što je pogledao zadnji deo vozila. Džimi ga je radoznalo posmatrao, kad se vratio. “Nema ga. Svetla su upaljena. Još malo pa bi mu nestalo benzina. Satima je radio u leru.” Džimi se udarao po nozi pesnicom.

Kad su stigli u grad, doktor progovori neobičnim tonom, punim apsurdnog olakšanja. “Gledajte. Krosen je otvoren.”

Bio je. Milt je stajao ispred radnje. Skidao je plastični omotač sa gomile novina. Lester Silvijus je stajao pored njega, u žutoj kišnoj kabanici.

“Ne vidim ostatak ekipe”, reče Ben.

Milt ih opazi i mahnu. Ben pomisli da vidi napetost na njihovim licima. Znak “Zatvoreno” je još stajao sa unutrašnje strane vrata Formanovog pogrebnog zavoda. I gvožđara je bila zatvorena. Spenserje bio zaključan i mračan. Restoran je bio otvoren. Prošli su kraj njega. Džimi je zaustavio “bjuik” ispred nove radnje. Iznad izloga je stajala firma ispisana jednostavnim zlatnim slovima: “Barlou i Strejker – elegantni nameštaj.” Na vratima je bio nalepljen znak, ispisan paučinastim rukopisom koji su smesta prepoznali. Bio je isti kao u pismu koje su juče videli: “Zatvoreno do daljnjeg”.

“Zašto si stao?”, pitao ga je Mark.

“Da proverim da nije unutra”, reče Džimi. “Radnja je tako očigledno i upadljivo mesto za skrivanje, da bi mogao zaigrati na tu kartu. Takođe, mislim da carinici ponekad žvrljaju znakove na pregledane sanduke. Ispisuju ih kredama.”

Otišli su na zadnji ulaz. Dok su Ben i Mark kisnuli pognutih leđa, Džimi je udario laktom po prozoru, na zadnjim vratima. Sva trojica su se ušunjala unutra.

Zatekao ih je ustajao, nezdrav vazduh, kao da je prostorija zatvorena vekovima, a ne danima. Ben zaviri u izložbeni prostor, ali tamo nije bilo mesta za skrivanje. Oskudan broj eksponata je govorio da Strejker više ne donosi novu robu.

“Dođite ovamo!”, povikao je Džim, promuklim glasom. Benu srce pođe uz grlo.

Džimi i Mark su stajali pored dugog sanduka. Doktor ga je delimično otvorio pajserom i čekićem. Opazili su bledu ruku i tamni rukav.

Ben, bez oklevanja, navali na kovčeg. Džimi ga je razvaljivao na drugom kraju čekićem.

“Bene”, rekao je Džimi, “Poseći ćeš se. Pazi...”

Nije ga čuo. Kidao je daske s kovčega, ne obazirući se na eksere i iverje. Dočepali su ga se, dočepali su se ljigavog ništaka. On će mu zabiti kolac u srce, kao što ga je zabio u Suzan, on će...”

Odlomio je još jedno parče jeftine daske, da bi se suočio s mrtvim, bledim licem Majka Rajersona.

Na trenutak je vladala potpuna tišina. Istovremeno su izdahnuli... kao da je blagi vetar prošao sobom.

“Šta ćemo sad?”, pitao je Džimi.

“Najbolje bi bilo da prvo odemo do Markove kuće”, reče Ben. Glas mu je otupeo od razočarenja. “Znamo gde je. Nismo ni zašiljili kočeve.”

Vratili su izlomljene daske, što su brže mogli.

“Dopusti mi da ti pogledam ruke”, reče Džimi. “Krvariš.”

“Kasnije ćemo”, reče Ben. “Hajdemo.”

Zaobišli su zgradu. Nemo su koračali, srećni što su na otvorenom. Džimi je poterao “bjuik” Džointer avenijom, ka rezidencijalnom delu grada, nešto iznad omalene poslovne četvrti. Stigli su pred Markovu kuću, možda i ranije nego što su želeli.

Stari “sedan” oca Kalahana bio je parkiran iza porodičnog “pinta” Henrija Petrija, na kružnom prilaznom putu. Mark udahnu vazduh i skrenu pogled. Sva boja napusti dečakovo lice.

“Ne mogu unutra”, promrmljao je. “Žao mi je. Čekaću vas u kolima.”

“Nemaš zbog čega da se izvinjavaš”, reče Džimi.

Parkirao je, ugasio motor i izašao napolje. Ben je kratko oklevao, pre nego što je spustio ruku na Markovo rame. “Hoće li ti biti dobro?”

“Naravno”, reče dečak, iako nije izgledao dobro. Brada mu je drhtala, a oči delovale prazno. Iznenada se obratio Benu. Praznine nestade iz očiju, ispuniše se suspregnutim bolom i suzama. “Pokrijte ih, hoćete li? Ako su mrtvi, pokrijte ih.”

“Naravno da hoću”, reče Ben.

“Bolje je ovako”, reče Mark. “Moj otac... bio bi veoma uspešan vampir. Možda dobar poput Barloua, ako bi dobio dovoljno vremena. On... on je bio dobar u svemu čega se prihvatao. Možda i predobar.”

“Pokušaj dane razmišljaš previše”, reče Ben. Mrzeo jeneubedljiv ton sopstvenih reči. Mark podiže glavu. Počastio ga je slabašnim osmehom.

“Kamara drva je iza kuće”, reče Mark. “Ići će brže, ako se poslužite očevim strugom u podrumu.”

“Dobro”, reče Ben. “Smiri se, Mark. Koliko god možeš.”

Dečak je skrenuo pogled. Brisao je oči rukom.

Džimi i Ben se popeše zadnjim stepenicama i uđoše u kuću.

35

“Kalahan nije ovde”, reče Džimi, ravnim glasom. Pretražili su čitavu kuću.

Ben natera sebe da izgovori sledeće reči: “Barlou ga je sigurno sredio.”

Držao je polomljeni krst u ruci. Juče je visio oko Kalahanovog vrata. Bio je jedini trag sveštenikovog prisustva. Našli su ga pokraj tela Petrijevih. Smrskao im je glavu, snagom dovoljnom da doslovce zdrobi lobanje. Benu se smučilo kad se setio natprirodne snage, koju je pokazala gospođa Glik.

“Hajdemo”, rekao je Džimiju. “Moramo da ih pokrijemo. Obećao sam.”

36

Skinuli su prekrivač s kauča u dnevnoj sobi. Pokrili su ih s njim. Ben je pokušao da ne gleda ili misli o onom što su radili, ali je to bilo nemoguće. Kad je posao bio gotov, jedna ruka – negovani, lakirani nokti su upućivali da pripada Džun Petri – ispade ispod prekrivača živih boja. Gurnuo je nazad nogom. Namrštio se od napora da zadrži stomak pod kontrolom. Pokrivač je otkrivao nametljive i nedvosmislene oblike leševa. Podsetili su ga na novinske fotografije iz Vijetnama, na mrtve s bojišta i vojnike koji nose stravičan teret u crnim, gumenim džakovima apsurdno sličnim torbama za golf.

Sišli su u podrum, natovareni gomilom jasenovih oblica.

Podrum je bio carstvo Henrija Petrija. Savršeno je odražavao njegovu ličnost: Tri veoma snažne sijalice osvetljavale su radni prostor. Svaka je imala široko metalno kućište. Usmeravale su bogatu svetlost na glodačicu, ubodnu testeru, stonu testeru, strug, električnu turpiju. Ben vide da je domaćin pravio kućicu za ptice, verovatno da bi je sledećeg proleća postavio u zadnjem dvorištu. Plan kućice bio je uredno razvijen i osiguran metalnim tegovima na uglovima. Radio je praktičan, ali neinspirativan posao, koji nikad neće biti završen. Pod je bio uredno očišćen. Prijatni, nostalgični miris piljevine je ostao u vazduhu.

“Od ovog posla nema ništa”, reče Džimi.

“Znam”, reče Ben.

“Gomila drveća”, zafrkta Džimi i ispusti gomilu oblica. Bučno su tresnule o pod. Kotrljale su se po podu, kao štapići za mikado. Nasmejao se glasno i histerično.

“Džimi...”

Lekarov smeh preseče Bena u po reči, kao nevidljiva, napeta klavirska žica. “Spremamo se da nasrnemo na stravičnu pošast sa gomilom oblica iz zadnjeg dvorišta Henrija Petrija. Šta je sa nogama od stolica ili bejzbol palicama?”

“Džimi, šta nam drugo preostaje?”

Doktor ga je pogledao. Na jedvite jade je uspostavio kontrolu nad sobom. “Mogli bismo da krenemo u lov na blago”, rekao je. “Izbroj četrdeset koraka na severnom pašnjaku Čarlsa Grifina i pogledaj ispod velike stene. Ha. Isuse. Možemo da odemo iz grada. Eto šta bismo mogli.”

“Hoćeš da odustaneš? Da li to želiš?”

“Neću. Ali posao neće biti gotov danas, Bene. Proći će nedelje pre nego što ih sve potamanimo, ako nam to ikad pođe za rukom. Možeš li izdržati toliko? Možeš li da uradiš... ono što si juče učinio Suzan još hiljadu puta? Izvlačićeš ih iz ormana i smrdljivih skrovišta. Vrištaće i otimaće se dok im kolac ne prodre u grudnu šupljinu i zdrobi srce. Možeš li izdržati do novembra, a da ne poludiš?”

Ben je pokušao da razmisli o tome. Susreo se s preprekom u obliku praznog zida: totalnim nerazumevanjem.

“Ne znam”, rekao je.

“A, šta ćemo s klincem? Misliš da on to može izdržati? Završiće u jebenoj ludari. Met će umreti. To ti garantujem. Šta ćemo kad državni policajci počnu da njuškaju unaokolo, da bi saznali šta se, do đavola, dogodilo u Salemovu? Šta ćemo im reći? ’Ne dirajte me dok ne zabodem kolac u sve krvopije?’ Šta ćemo s njima, Bene?”

“Otkud, do đavola, ja to znam? Da li smo imali vremena da stanemo i o svemu razmislimo?”

Shvatili su da urlaju jedan drugome u lice. “Hej”, reče Džimi. “Hej.”

Ben spusti pogled. “Žao mi je.”

“Nemoj da se izvinjavaš, ja sam kriv. Povijamo se pod velikim pritiskom... Barloubi to sigurno nazvao završnicom partije.” Prošao je rukom kroz kosu boje šargarepe. Besciljno se osvrnuo oko sebe. Oči su mu se zaustavile na predmetu pored Petrijevog plana. Podigao ga je. Bila je to crna, mastiljava olovka.

“Možda je ovo najbolji način”, rekao je.

“Koji?”

“Ostani ovde, Bene. Počni da praviš kočeve. Kad smo se već prihvatili ovog posla, obavićemo ga po principima podele rada. Ti ćeš biti proizvodno odeljenje. Mark i ja ćemo biti istraživačko. Idemo u grad. Potražićemo ih. Pronaći ćemo ih, baš kao što smo pronašli Marka. Označiću njihove lokacije mastiljavom olovkom. Sutrašnji program predviđa nastup s kočevima.”

“Zar neće videti oznake i pobeći?”

“Ne bih rekao. Gospođa Glik nije delovala kao naročito inteligentno biće. Mislim da ih pokreće instinkt i da razmišljanje ne igra gotovo nikakvu ulogu. Možda će se posle izvesnog vremena malo opametiti i pronaći bolja skrovišta. Siguran sam da će lov na njih isprva biti kao pecanje u ribnjaku.”

“Zašto ja ne idem u istraživanje?”

“Zato što poznajem grad i grad poznaje mene – kao što je poznavao i mog oca. Preživeli žitelji Salemova kriju se u svojim kućama. Neće ti odgovoriti, kad pokucaš na njihova vrata. Meni će većina odgovoriti. Znam gde su sirotinjske izbe u Močvarama i kuda idu šumski putevi. Ti ne znaš. Barataš li strugom?”

“Snaći ću se”, odgovori Ben.

Džimi je imao pravo. Ipak se osećao krivim. Grizla ga je savest zato što mu je laknulo, što ne mora da izađe na ulicu i da se suoči s njima.

“Dobro. Idemo. Načeli smo poslepodne.”

Ben se okrete strugu. Zastao je. “Mogu da ti dam pola tuceta kolaca, ako pričekaš pola sata.”

Džimi obori pogled. “Uh, mislim da bi sutra... sutra bi...”

“Dobro”, reče Ben. “Idi. Slušaj, zašto se ne biste vratili oko tri? Tada možemo proveriti onu školu.”

“Dobro.”

Džimi izađe iz Petrijeve radionice. Našao se na stepenicama. Nešto, neka neoblikovana misao ili inspiracija, natera ga da se okrene. Video je Bena kako radi u podrumu osvetljen trima snažnim sijalicama, okačenim u nizu.

To nešto... iščeze.

Nastavio je da se penje.

Ben ugasi strug i viknu za njim. “Nešto si hteo da mi kažeš?”

“Da”, reče Džimi. “Na vrh mi je jezika, ali se tamo i zaglavilo.”

Ben podiže obrve.

“Nešto mi je sinulo. Iščilelo je, čim sam se okrenuo i video šta radiš.”

“Da li je bilo važno?”

“Ne znam.” Namerno je vukao noge po stepenicama. Nadao se da će mu se misao vratiti. Bilo je nečeg u toj slici Bena, nagnutog nad strugom, ispod jarkog osvetljenja. Ništa od toga. Razmišljanje ga je samo udaljavalo od cilja.

Išao je uza stepenice, ali se još jednom zaustavio. Slika je bila uznemiravajuće poznata, ali nije mogao da se seti odakle. Prošao je kroz kuhinju i ušao u kola. Kiša je tiho rominjala.

37

Automobil Roja Makdugala stajao je ispred prikolice, na Okuki. Džimi je posumnjao u najgore, kad je video parkirani automobil na prilaznom putu, usred radnog dana.

Izašli su iz auta. Džimi je nosio crnu torbu. Popeli su se uza stepenice. Džimi je pozvonio. Pokucao je, kad je odgovor izostao. Kucanje nije probudilo nikog u prikolici Makdugalovih niti u susednoj, dvadesetak metara niže. I na prilaznom putu susedne prikolice je stajao parkirani automobil.

Džimi pokuša da otvori spoljna vrata, ali su i ona bila zaključana. “Donesi mi čekić iz auta, on je na zadnjem sedištu”, rekao je.

Mark ga je doneo. Doktor je slomio staklo na vratima pored kvake. Pružio je ruku i otvorio bravu. Unutrašnja vrata bila su otključana. Ušli su unutra.

Vonj ih je smesta zapahnuo. Džimi uplašeno ustuknu, nabranih nozdrva. Pokušao je da odagna strah. Zadah nije bio snažan kao onaj u podrumu Marstenove kuće, ali je bio izuzetno neprijatan, miris truleži i smrti, vlažni, pokvareni smrad. Džimi se setio dečačkog doba, kad se s drugovima, u proleće, posle topljenja snega vozio sporednim drumovima da bi pokupio bačene konzerve, boce piva i osvežavajućih pića, radi novca od kaucije. U jednoj od njih (u boci “oranž kraša”) video je malog, istrulelog poljskog miša. Uvukao se u bocu, privučen slatkim ukusom, i nije mogao da izađe. Sad je osećao sličan miris – fermentiranu mešavinu bolesno slatkastog i kiselo trulog. Stomak mu se uzburkao.

“Ovde su”, reče Mark. “Tu negde.”

Metodično su pretražili prikolicu – kuhinju, trpezariju, dnevnu sobu i dve spavaće sobe. Otvarali su ormane u prolazu. Džimi pomisli da su nešto našli u ormanu u glavnoj spavaćoj sobi. Ispostavilo se da je to bila gomila prljave odeće.

“Nema podruma?”, pitao je Mark.

“Nema, ali možda ima dovoljno mesta ispod prikolice.”

Obišli su prikolicu i pronašli vratanca. Vodila su u prostor ispod jeftinog staništa. Bila su zaključana starim katancem. Džimi ga je razbio s pet snažnih udaraca čekićem. Otvorili su vratanca. Zapahnuo ih je nesnosni smrad.

“Ovde su”, reče Mark.

Džimi proviri i ugleda tri para nogu, uredno poređanih kao leševi na bojištu. Video je teške radne čizme i štrikane papuče. Treći par malenih nogu bio je bosonog.

Porodični portret, pomisli Džimi. Riders dajdžestu,gde si, kad si najpotrebniji? Zapljusnula ga je neverica. Beba, pomislio je. Kako da to uradimo bebi?

Označio je prikolicu mastiljavom olovkom, podigao slomljeni katanac i rekao, “Idemo do sledeće prikolice.”

“Čekaj”, reče Mark. “Pusti me da izvučem jednog od njih.”

“Da ga izvučeš...? Zašto?”

“Možda će ih dnevna svetlost ubiti”, reče Mark. “Možda možemo i bez kolaca.”

Džimi se ponadao. “Dobro, važi. Koga ćemo?”

“Nećemo bebu”, reče Mark. “Izvući ćemo muškarca. Uhvatićemo ga za čizme.”

“Dobro”, reče Džimi. Usta su mu se načisto osušila. S teškom mukom je progutao vazduh.

Mark se uvukao unutra, puzeći na stomaku. Krto, mrtvo lišće je pucketalo pod njegovom težinom. Uhvatio je i povukao Roja Makdugala za čizmu. Džimi se koprcao pored njega. Leđima je grebao po niskoj tavanici. Borio se s klaustrofobijom. Doktor je dohvatio drugu cipelu. Zajedno su ga izvukli na retku kišicu i belu, razvodnjenu sunčevu svetlost.

Nikad neće zaboraviti ono što se potom dogodilo. Roj Makdugal poče da se meškolji, čim ga je sunce osvetlilo, kao čovek koji se budi iz sna. Para i vlaga se digoše iz svih pora. Koža mu se blago naborala i požutela. Prevrnuo je očima, iza tanke kože spuštenih kapaka. Lagano, bunovno je trzao nogama po uvelom lišću. Gornja usna se povuče, otkrivajući gornje očnjake dostojne krupnog psa – nemačkog ovčara ili kolija. Lagano je tresao rukama, stiskajući i šireći prste. Jedan od njih se očeša o Markovu košulju. Dečak se trgnu s gadljivim krikom.

Roj se okrenuo i počeo da lagano puzi ka prostoru ispod temelja. Rukama, kolenima i licem je kopao udubljenja u kišom omekšalom humusu. Džimi opazi da je sunčana svetlost izazvala trzanje i Čejn-Stouksovo disanje. To je prestalo naporedo s oslobađanjem vlage, čim se Makdugal, u celini, našao u senci.

Makdugal se vratio na staro mesto. Okrenuo se i mirno opružio.

“Zatvori to”, reče Mark, prigušenim glasom. “Molim te, zatvori.”

Džimi zatvori vratanca i namesti razbijeni katanac, najbolje što je mogao. Dobro je zapamtio sliku Makdugalovog tela. Koprcalo se na vlažnom, trulom lišću kao ošamućena zmija. Znao je da će mu se taj prizor šunjati ivicom uma, makar i živeo stotinu godina.

38

Drhtali su na kiši, izmenjujući poglede. “Hoćemo li pokucati na sledeća vrata?”, pitao je Mark.

”Hoćemo. Logika kaže da su oni bili prva meta Makdugalovih.

Prišli su sledećoj prikolici. Ovaj put su namirisali opominjući miris truleži u dvorištu. Ispod zvona je pisalo Evans. Džimi klimnu. Dejvid Evans i porodica. Radio je kao automehaničar u Sirsu u Gejts Folsu. Pre nekoliko godina ga je lečio od ciste ili tako nečeg.

Zvono je ovaj put radilo, ali nije bilo odgovora. Pronašli su gospođu Evans u postelji. Dva deteta su spavala u krevetima na sprat, u manjoj spavaćoj sobi, obučena u identične pidžame, ukrašene junacima priče o Viniju Puu. Trebalo im je više vremena da pronađu Dejva Evansa. Sakrio se u nezavršenoj ostavi iznad omanje garaže.

Džimi označi ulazna i garažna vrata. “Dobro nam ide”, rekao je. “Dva po dva.”

Mark reče nesigurnim glasom, “Pričekaj me malo? Voleo bih da operem ruke.”

“Naravno”, reče Džimi. “I meni bi to prijalo. Evansovi se neće ljutiti ako upotrebimo njihovo kupatilo.”

Ušli su u prikolicu. Džimi sede na jednu od stolica u dnevnoj sobi i sklopi oči. Slušao je kako Mark pere ruke u kupatilu.

Na tamnom ekranu očiju je video pogrebnički sto. Čaršav prebačen preko Mardžori Glikpoče da se trese. Ruka joj ispade ispod čaršava. Bledi prsti zaplesaše...

Otvorio je oči.

Ova prikolica bila je u boljem stanju od prethodne. Bila je uredna i dobro održavana. Nikad nije upoznao gospođu Evans, ali je očigledno da se ponosila svojim domom. U maloj ostavi je naišao na uredno složene igračke mrtve dece. Bio je siguran da se u prospektu za prodaju prikolice, ostava zvala soba za veš. Jadna dečica. Nadao se da su uživala u igračkama, dok je bilo sunčanih dana za to. Video je tricikl, nekoliko velikih plastičnih kamiona, maketu benzinske pumpe, jedan od onih guseničara na točkovima (sigurno su se oko njega krvavo tukli) i dečji bilijarski sto.

Htede da okrene glavu, kad ga pogodi zapanjujuća spoznaja.

Plava kreda.

Snažna svetla s abažurima.

Muškarci šetaju oko jarko osvetljenog zelenog stola, naginju se, skidaju plavu kredu s vrhova prstiju...

“Mark!” viknuo je. Naglo se uspravio u stolici. “Mark!” Dečak je dotrčao, go do pasa, uznemiren doktorovom vikom.

39

Metov nekadašnji đak (klasa šezdeset četvrte, petica iz književnosti, trojka iz sastava) svratio je da ga vidi u pola tri. Komentarisao je gomilu literature o natprirodnom. Pitao je Meta da li se sprema za sticanje diplome na polju okultnog. Učitelj nije mogao da se seti da li se nekadašnji učenik zvao Herbert ili Harold.

Met je čitao Neobične nestanke kad je Herbert ili Harold ušao u njegovu bolesničku sobu. Radovao se svakom otklonu od bolničke rutine. Nestrpljivo je očekivao telefonski poziv, iako je znao da momci nisu mogli da uđu u školu Brok strit pre tri po podne. Očajnički je želeo da zna šta se dogodilo ocu Kalahanu. Činilo mu se da dan prolazi alarmantnom brzinom. Uvek su mu govorili da vreme, u bolnici sporo protiče. Mozak mu je radio sporo i trapavo. Nema sumnje, konačno je ostario.

Otpočeo je razgovor s Herbertom ili Haroldom, pripovešću o gradu Momson, u Vermontu, čiju je istoriju upravo čitao. Bila je naročito zanimljiva, zato što je, ako je istinita, Momson mogao biti grad kog je snašla sudbina Salemova.

“Svi su nestali”, rekao je Herbertu ili Haroldu, koji ga je pristojno slušao s nevešto skrivenom dosadom. “Bio je to gradić u zabačenom delu severnog Vermonta. Do njega se stizalo međudržavnim putem broj dva i vermontskim putem broj devetnaest. Po popisu iz 1920. godine, imao je 312 stanovnika. Avgusta 1923. godine se neka Njujorčanka zabrinula zato što joj sestra dva meseca nije pisala. Zaputila se u Momson u pratnji svog muža. Oni su prvi saopštili vest štampi, iako sam siguran da je lokalni živalj, već neko vreme znao za nestanak žitelja Momsona. Njujorčankina sestra i njen muž su nestali, baš kao i svi drugi žitelji Momsona. Kuće i ambari su stajali na svom mestu. U jednoj kući su našli večeru na stolu. Slučaj je dalekih dvadesetih, snažno odjeknuo u čitavoj zemlji. Verujte mi da ne bih hteo da prenoćim u tom gradiću. Autor knjige tvrdi da su ljudi u susednim naseljima pričali neobične priče... o šumskim duhovima, goblinima i slične stvari. Neki od udaljenijih ambara su, na spoljnjim zidovima imali namalane znakove protiv uroka i krstove, koji se i dan-danas mogu videti. Evo fotografije bakalnice, pumpe i poljoprivredne apoteke snimljene u Momsonovskoj poslovnoj četvrti. Šta misliš, šta im se dogodilo?”

Herbert ili Harold ljubazno osmotri fotografije. Video je obični gradić s nekoliko radnji i malim brojem kuća. Neke od njih su se urušile, verovatno pod težinom zimskih snegova. Fotografija je mogla biti snimljena u bilo kom gradiću u zemlji. Ako biste se provezli kroz takvo mesto posle osam uveče, ne biste znali da tu ima ikog živog. Učitelj je očigledno poblesavio pod stare dane. Herbert ili Harold se setio stare tetke koja je, poslednje dve godine života, tvrdo verovala da je kćerka ubila njenog papagaja i da je samlela jadnu životinju, da bi je poslužila majci u ćuftama. Starim ljudima svašta pada na pamet.

“To je veoma interesantno”, rekao je. “Ali ne mislim... gospodine Berk? Gospodine Berk, šta vam je? Da li ste... sestro! Hej, sestro!”

Met je posmatrao svet ukočenim pogledom. Stisnuo je gornji čaršav. Donji mu je pritiskao grudi. Pobledeo je. Osećao je pulsiranje u središtu čela.

Prerano, pomislio je. Ne, prerano je...

Bol ga je zapljuskivao u talasima. Povlačio ga je u tamu. Pomislio je: Pazi na poslednji korak, mogao bi te koštati glave.

Zatim pad.

Herbert ili Harold istrča iz sobe. Srušio je stolicu i oborio gomilu knjiga. Sestra je žurila, gotovo da je trčala.

“To je gospodin Berk”, rekao joj je Herbert ili Harold. I dalje je držao knjigu. Kažiprst mu je počivao na slici Momsona, Vermont.

Sestra je ljubazno klimnula i ušla u sobu. Met je ležao na postelji sklopljenih očiju. Glava mu je visila s kreveta.

“Da li je...?”, stidljivo je upitao Herbert ili Harold. To je bilo celo pitanje.

“Da, mislim da jeste”, odgovorila je sestra. Istovremeno je pritisnula dugme za pozivanje ekipe za oživljavanje. “Moraćete da odete.”

Bila je pribrana, sad kad je sve bilo jasno. Žalila je za polupojedenim ručkom.

40

“Ali u Salemovu nema bilijara”, reče Mark. “Najbliži je u Gejts Folsu. Misliš li da bi išao čak tamo?”

“Ne bi”, reče Džimi. “Siguran sam da ne bi. Ali neki ljudi imaju stolove za bilijar po kućama.”

“Tako je. To mi je poznato.”

“Ima tu još nešto”, reče Džimi. “Na vrh mi je jezika.”

Opružio se, zatvorio je oči i stavio ruke na njih. Bilo je tu još nečeg. U svom umu je to povezao s plastikom. Zašto s njom? Igračke su plastične, kao i potrepštine za izlete i cirade za pokrivanje brodova u zimskom periodu...

Slika stola za bilijar pokrivenog velikom plastičnom ciradom osvanu u njegovom umu, zajedno sa muzikom i glasom koji govori: Moram da ga prodam pre nego što se čoja ubuđa – Ed Krejg kaže da može da se ubuđa – ali, bioje Ralfov...

Otvorio je oči. “Znam gde je”, rekao je. “Znam gde je Barlou. Krije se u podrumu pansiona Eve Miler.” To je bila istina; znao je da jeste. Iznenada je osvanula u njegovom umu.

Markove oči blesnuše. “Hajdemo tamo.”

“Čekaj.”

Prišao je telefonu. Našao je Evin broj. Brzo ga je okrenuo. Telefon je zvonio, ali niko nije odgovarao. Zvonio je deset, dvanaest puta. Spustio je slušalicu. Uplašio se. U Evinom pansionu bilo je bar deset stanara. Veliki broj njih bili su stariji ljudi, penzioneri. Tamo je uvek bilo nekog, pre ove pošasti.

Pogledao je na sat. Bilo je tri i petnaest. Vreme je Ietelo, letelo. “Hajdemo”, rekao je.

“Šta ćemo s Benom?”

Džimi neraspoloženo dobaci: “Ne možemo da ga zovemo. Telefonska linija je prekinuta. Ostaće nam dosta svetla, čak i da smo pogrešili. Vratićemo se i pokupiti Bena, ako smo pogodili. On će zaustaviti prokletnikov sat.”

“Samo da obučem košulju”, reče Mark i jurnu niz hodnik do kupatila.

41

Benov “sitroen” je još stajao na Evinom parkingu, prekriven vlažnim lišćem, s brestova koji su bacali senku na kvadrat, posut sitnim kamenom. Vetar je jače duvao, ali je kiša prestala. Tabla s natpisom “Evine sobe” njihala se i škripala u sivkastom popodnevu. Jeziva tišina opkoljavala je kuću, kao i atmosfera napetog iščekivanja. Džimiju se od svega toga ledila krv u žilama. Podsećala ga je na Marstenovu kuću. Pitao se da li je iko počinio samoubistvo u njoj. Eva sigurno zna, ali ona neće o tome govoriti... nikad više.

“To je savršena ideja”, glasno je razmišljao. “Naseliti se u pansionu, okružen decom.”

“Da li si siguran da ne moramo ići po Bena?”

“Kasnije ćemo svratiti po njega. Hajdemo.”

Izašli su iz automobila i pošli ka verandi. Vetar im je talasao kosu i gužvao odeću. Svi kapci behu navučeni. Kuća se preteći uzdizala nad njima.

“Da li si namirisao?”, pitao je Džimi.

“Jesam. Miris je jači nego ikad.”

“Da li si dorastao zadatku?”

“Jesam”, odlučno će Majk. “Da li si ti?”

“Nadam se da ću biti, uz Hristovu pomoć”, reče Džimi.

Popeli su se na verandu. Džimi okuša ulazna vrata. Bila su otvorena. Vonj ih je ošamutio, čim su stupili u urednu, prostranu Evinu kuhinju. Zaudaralo je kao na deponiji. Miris je bio suv, kao godinama taloženi dim.

Džimi se setio razgovora s Evom – od pre četiri godine, odmah pošto je počeo samostalnu praksu. Eva je došla na pregled. Bila je višegodišnji pacijent njegovog oca. Posetila ga je bez stida kad je preuzeo očev posao, u istoj kamberlendskoj kancelariji. Govorili su o već dvanaest godina mrtvom Ralfu. Rekla mu je da Ralfov duh još prebiva u kući. S vremena na vreme bi pronašla nešto novo, zaboravljeno na tavanu ili u fioci pisaćeg stola. Spomenula je sto za bilijar u podrumu. Rekla je da je krajnje vreme da ga se reši. Samo zauzima prostor koji bi se dao iskoristiti za nešto drugo. Ali, bio je Ralfov. Nije mogla da se natera da objavi oglas u novinama ili da pozove lokalni radio i oglasi sto u emisiji Jenki trejder.

Odmicali su preko kuhinje ka vratima podruma. Džimi ih je otvorio. Zadah je ovde bio gust, gotovo nepodnošljiv. Pritisnuo je prekidač za svetlo, ali se ništa nije dogodilo. Razbio ga je, naravno.

“Pogledaj okolo”, rekao je Marku. “Eva je sigurno imala baterijsku lampu ili sveće.”

Mark poče da njuška okolo. Otvarao je i pregledao fioke. Opazio je da je polica s noževima iznad sudopere prazna, ali mu to nije izgledalo sumnjivo. Srce mu je tuklo, bolno sporo, kao prigušeni bubanj. Shvatio je da je na visokoj, klizavoj ivici, na krajnjim granicama izdržljivosti. Um je po svoj prilici prestao da razmišlja, samo je reagovao na okruženje. Stalno je registrovao pokrete na rubu vidnog polja. Trzao se na sve strane, ne videvši ništa. Ratni veteran bi prepoznao simptome. Protumačili bi ih kao signale nakupljenog borbenog umora.

Ušao je u hodnik i pregledao garderobne ormane. U trećoj fioci je pronašao dugu bateriju. Odneo je u kuhinju. “Evo je, Dž...”

Čuo je zvuke posrtanja i teški udarac.

Vrata podruma behu otvorena.

Počelo je vrištanje.

42

Mark se vratio u kuhinju Evinog pasiona u dvadeset do pet, praznih očiju i krvave majice. Mutne oči su se sporo kretale u dupljama.

Iznenada je vrisnuo.

Urlik se digao iz stomaka, popeo uz tamni prolaz grla i izašao kroz razmaknute vilice. Vrištao je sve dok se nije oslobodio jednog dela ludila. Vrištao je dok mu grlo nije puklo i dok mu se strašan bol nije ugnezdio u glasnim žicama, kao u smrvljenim kostima. Užasni pritisak je i dalje pristizao u talasima iz podruma, čak i kad je izbacio sav strah, užas, bes i razočarenje. Svest o Barlouovom prisustvu tamo negde je opstala. Mrak se nezaustavljivo primicao.

Izašao je na verandu, gde je udisao velike količine vetrom uskovitlanog vazduha. Ben. Mora otići po Bena. Neobična letargija mu je sapela noge. Bile su kao od olova. Kakva korist od toga? Barlou će pobediti. Ludi su, kad su krenuli na njega. Džimi je platio punu cenu, baš kao Suzan i otac.

Čelik u njemu izbi na površinu. Ne. Ne. Ne.

Sišao je niza stepenice, drhtavim korakom i ušao u Džimijev “bjuik”. Ključevi su bili u bravi.

Idi po Bena. Pokušaj još jednom.

Noge su mu bile prekratke da dosegnu pedale. Pomerio je sedište napred i okrenuo ključ. Motor zaurla. Gurnuo je ručicu automatskog menjača u položaj za vožnju i stao na papučicu gasa.

Auto poskoči napred. Iz sve snage je stisnuo kočnicu i udario u veliki volan. Sirena se oglasila.

Ne umem da vozim!

Čuo je očev logični, pedantni glas: Moraš biti pažljiv kad učiš da voziš, Mark. Vožnja je jedini oblik transporta koji nije u potpunosti regulisan federalnim zakonodavstvom. Zbog toga su svi vozači amateri. Veliki broj tih amatera voze kao samoubice. Zbog toga moraš biti izuzetno oprezan. Koristi pedalu za gas, kao da između nje i tvog stopala stoji jaje. Kad voziš auto s automatskim menjačem, kao što je naš, leva noga ne igra nikakvu ulogu. Koristi se samo desna; prvo kočnica, pa onda gas.

Digao je nogu s kočnice i kola polako kretoše niz prilazni put. Naletela su na ivičnjak i stala, uz oštri trzaj. Vetrobransko staklo se zamaglilo. Obrisao ga je rukom i još više uprljao.

“Jebiga”, promrmljao je.

Nastavio je da se kreće u divljim trzajima i izveo pijano polukružno okretanje, tokom kog se prevezao preko ivičnjaka, pre nego što je krenuo kući. Morao je da iskrivi vrat, da bi video preko volana. Naslepo je pipao desnom i uključio radio. Pustio je muziku glasno da ne bi čuo sopstveni plač.

43

Ben je hodao Džointer avenijom ka gradu, kad je Džimov žutosmeđi “bjuik” naišao iz suprotnog pravca. Kretao se u trzajima i grčevima, pijano krivudajući. Mahnuo je, nakon čega je auto usporio. Prešao je levim prednjim točkom preko ivičnjaka i stao.

Zaboravio je na vreme, praveći kočeve. Zaprepastio se kad je pogledao na sat i video da je četiri i deset. Ugasio je strug i poneo nekoliko kolaca. Zatakao ih je za pojas i požurio uza stepenice, da bi telefonirao. Nadomak telefona se setio da linija ne radi.

Istrčao je napolju, sad već strašno zabrinut i pregledao oba automobila, Kalahanov i Petrijev. Nigde nije bilo ključeva. Mogao je da se vrati i pretraži džepove Henrija Petrija, ali bi to bilo previše. Otisnuo se ka gradu, brzim korakom. Pogledom je tragao za Džimovim “bjuikom”. Hteo je da ode pravo do škole Brok strit kad je Džimijev automobil naišao.

Pritrčao je vratima na vozačkoj strani. Mark Petri je sedeo za volanom... sam. Tupo je zurio u Bena. Usne su mu se pokretale, ali nikakav zvuk nije dopirao iz njih.

“Šta je bilo? Gde je Džimi?”

“Džimi je mrtav”, reče Mark ukočenim glasom. “Barlou nas je opet nadmudrio. On je negde u podrumu pansiona gospođe Miler. I Džimi je tamo. Sišao sam dole da mu pomognem, ali nisam mogao da se vratim. Konačno sam našao dasku, uz koju sam se uspuzao. Isprva sam mislio da ću ostati zarobljen tamo dole... do sumraka...”

“Šta se desilo? O čemu govoriš?”

“Džimi je odgonetnuo značenje plave krede, shvataš li? Sinulo mu je dok smo bili u kući na Okuki. Plava kreda. Bilijarski stolovi. U podrumu pansiona postoji sto za bilijar. Pripadao je njenom mužu. Džimi je pozvao pansion, ali niko nije odgovorio. Odvezli smo se donde.”

Upravio je lice bez suza prema Benu.

“Naložio mi je da potražim baterijsku lampu, zato što je podrumski prekidač za svetlo bio razvaljen, baš kao i u Marstenovoj kući. Počeo sam da je tražim. Ja... primetio sam da nedostaju svi noževi iz police iznad sudopere, ali mi to nije delovalo sumnjivo. Na neki način sam ga ubio. Ja sam to učinio. Ja sam kriv, sve to je moja krivica, sve je moja...”

Ben ga je oštro prodrmao. “Prestani, Mark. Prestani!”

Dečak pokri usta rukama, kao da želi da uhvati histerično brbljanje, pre nego što poleti s njegovih usana. Zurio je u Bena raširenim očima, preko ruku.

Konačno je nastavio: “Pronašao sam baterijsku lampu u ormanu u hodniku. Tad je Džimi pao i počeo da vrišti. On – i ja bih pao, ali me on upozorio. Poslednje što je rekao je: Pazi, Mark.”

“Šta se desilo”, hteo je da zna Ben.

“Barlou i njegovi su sklonili stepenice”, reče Mark mrtvim, bezvoljnim glasom. “Presekli su stepenice posle drugog praga. Ostavili su deo ograde, tako da je sve izgledalo... izgledalo je kao...” Odmahnuo je glavom. “Džimi je u mraku pomislio da postoji i treći. Shvataš li?”

“Jasno mi je”, reče Ben. Shvatio je. Smučilo mu se. “A, noževi?”“Postavili su ih po podu, ispod stepenica”, prošapta Mark. “Provukli su oštrice kroz debele kvadrate od šperploče i otkinuli drške, tako da su oštrice štrčale... štrčale.”

“O”, bespomoćno će Ben. “O, Hriste.” Uhvatio je Marka za ramena. “Da li si siguran da je mrtav, Mark?”

“Da. Pro... proboden je na pet-šest mesta. Krv...”

Ben pogleda na sat. Bilo je deset do pet. Ponovo je imao utisak da žuri, da mu nedostaje vremena.

“Šta ćemo sad?”, zapita Mark, odsutnim glasom.

“Idemo u grad. Popričaćemo s Metom telefonom, a zatim s Parkinsom Gilespijem. Sredićemo Barloua pre mraka. Moramo.”

Mark se nasmejao. Bio je to sveden, morbidan osmeh. “I Džimi je to rekao. Rekao je da ćemo zaustaviti njegov sat. Ali, on nas iznova pobeđuje. I bolji od nas su pokušavali.”

Ben prostreli dečaka pogledom. Rešio je da učini nešto gadno. “Zvučiš uplašeno', rekao je.

“Plašim se”, reče Mark, nepromenjenim tonom. “Zar se ti ne plašiš?”

“I ja se plašim”, reče Ben, “ali sam i ljut. Izgubio sam devojku koju mi je prokleto mnogo značila. Mislim da sam je voleo. Oboje smo pretrpeli gubitak Džimi. Izgubio si majku i oca. Leže u dnevnoj sobi, pod šarenim pokrivačem, skinutim s kauča.” Naterao je sebe na poslednju surovost. “Hoćeš da uđeš, da ih vidiš.”

Mark užasnuto ustuknu. Ovo ga je duboko pogodilo “Potreban si mi” nastavi Ben, nešto nežnijim glasom. Gadio se samog sebe. Zvučao je kao fudbalski trener pre velike utakmice. “Baš me briga ko je nekad pokušao da ga zaustavi. Baš me briga ako je porazio i samog Atilu Hunskog. Probaću. Hoću da budeš sa mnom. Potreban si mi.” To je bila istina, gola i čista.

“Dobro”, reče Mark. Spustio je pogled u krilo. Ruke su mu se splele u nemoj, smetenoj pantomimi.

“Priberi se”, reče Ben.

Mark bespomoćno pogleda starijeg muškarca. “Pokušavam”, rekao je.

44

Sonijeva Ekson benzinska stanica na Džointer aveniji je radila. Soni Džejms (koristio je popularnost imenjaka, kantri pevača; istakao je njegov ogromni poster u izlogu, odmah pored piramide konzervi za ulje) izašao je da se pobrine za njih. Bio je to mali, gnomoliki čovek. Šišao je proređenu kosu po vojnički, izlažući ružičasti skalp pogledima.

“Zdravo, gospodine Mirse, kako ste? Gde je vaš ‘sitroen’?”

“Razboleo se, Soni. Gde je Pit?” Pit Kuk je bio Sonijev pomoćnik, sa skraćenim radnim vremenom. Živeo je u gradu. Soni nije.

“Danas nije došao na posao. Nije važno. Ionako nema posla. Grad je danas baš mrtav.”

Mračni, histerični smeh zatreperi u Benovom stomaku. Pretio je da se prelije preko usta u obliku bučnog talasa povraćanja.

“Hoćeš li da ga napuniš?”, nekako je prozborio. “Hteo bih da se poslužim telefonom.”

“Naravno. Ćao, momče. Danas ne ideš u školu?”

“Ja sam na jednodnevnoj ekskurziji s gospodinom Mirsom”, reče Mark. “Pošla mi je krv na nos.”

“Da znaš da se vidi. Mom bratu je stalno išla krv na nos. To je znak visokog krvnog pritiska, momče. Pazi se.” Otišao je do zadnjeg dela Džimijevog auta i skinuo poklopac rezervoara za benzin.

Ben uđe u prodavnicu. Našao je uslužni telefon pored police s putnim mapama Nove Engleske.

“Kamberlendska bolnica, koje odeljenje želite?”

“Hoću da razgovaram s gospodinom Berkom, molim vas. Soba 402.”

Usledilo je nekarakteristično oklevanje. Ben htede da pita da li je učitelj promenio sobu. Preduhitrio ga je glas s druge strane:

“Ko ste vi, molim vas?”

“Bendžamin Mirs.” Mogućnost Metove smrti se nadvi nad njime kao duga sen. Da li je to moguće? Naravno da nije – to bi bilo previše. “Kako mu je?”

“Da li ste vi njegov rođak?”

“Ne, ja sam bliski prijatelj. Da nije...”

“Gospodin Berk je preminuo danas u 03:07 po podne, gospodine Mirse. Sačekajte malo, da vidim da li se doktor Kodi vratio. Možda bi on mogao...”

Glas nastavi, ali ga Ben više nije čuo, iako je stiskao slušalicu uz uvo. Tek sad je shvatio koliko su zavisili od Meta. Saznanje ga je pogodilo svom snagom u grudi. Met je mrtav. Srčani udar. Prirodna smrt. Kao da im je bog okrenuo leđa.

Ostali smo samo Mark i ja.

Suzan, Džimi, otac Kalahan, Met. Odoše.

Panika ga je obuzela. Borio se s njom u tišini.

Spustio je slušalicu, bez razmišljanja, giljotinirajući neizgovoreno pitanje.

Izašao je napolju. Bilo je pet i deset. Oblaci na zapadu su se cepali.

“Natočio sam za okruglo tri dolara”, rekao mu je ozareni Soni. “To je auto doce Kodija, zar ne? Video sam M. D. tablice. One me uvek podsećaju na film koji sam video. Priču o bandi kriminalaca. Jedan od njih je uvek krao kola s M. D. tablicama zato...”

Ben mu dade tri novčanice od jednog dolara. “U žurbi sam, Soni. Izvini. U nevolji sam.”

Sonijevo lice se nabora. “Bože, žao mi je što to čujem, gospodine Mirse. Loše vesti od izdavača?”

“Moglo bi se reći.” Seo je za volan, zatvorio vrata i krenuo. Ostavio je Sonija za sobom. Posmatrao ih je u žutoj kišnoj kabanici. “Met je mrtav, zar ne?”, pitao je Mark, posmatrajući ga.

“Tako je. Srčani udar. Otkud znaš?”

“Tvoje lice. Video sam na tvom licu.”

Bilo je pet i petnaest.

45

Parkins Gilespi je stajao na maloj natkriljenoj verandi gradske kuće. Pušio je “pal mal” i posmatrao zapadno nebo. Oklevajući je preselio pogled na BenaMirsa i Marka Petrija. Izgledao je tužno i staro, kao čaša vode koju donose u jeftinim restoranima.

“Kako ste, pozorniče?”, pitao je Ben.

“Podnošljivo”, reče Parkins. Mučila ga je zanoktica na palcu. “Video sam kako se auto zanosi putem. Učinilo mi se da dečak vozi Rejlroud stritom. Je 1’ tako bilo?”

“Jeste”, reče Mark.

“Zamalo što nisi nastradao. Auto iz suprotnog smera te je promašio za kurvinu dlaku.”

“Pozorniče”, reče Ben, “želimo da vam kažemo šta se ovde događa.”

Parkins Gilespi ispljunu pikavac, ne pomerajući ruku sa ograde male, natkriljene verande. Rekao je, mirnim glasom, ne gledajući u njih: “Ne želim da znam.”

Zaprepašćeno su ga pogledali.

“Noli jutros nije došao na posao”, reče Parkins. Govorio je mirnim, običnim glasom. “Nešto mi govori da više neće dolaziti. Zvao me je kasno uveče. Rekao je da je video automobil HomeraMakaslina na Dip kat roudu – mislim da je spomenuo Dip kat roud. Više se nije javljao.” Zaronio je u džepove košulje i izvukao još jedan “pal mal”. Učinio je to lagano, tužno, kao da se kreće ispod vode. Zamišljeno je kotrljao cigaretu između palca i kažiprsta. “Ove jebene stvari će me ubiti”, rekao je.

Ben pokuša ponovo. “Želim da ti skrenem pažnju na čoveka koji je kupio Marstenovu kuću, Gilespi. Zove se Barlou. Sad je u podrumu pansiona Eve Miler.”

“Zaista?”, rekao je Parkins, bez nekog iznenađenja. “Hoćeš da kažeš da je vampir, zar ne? Baš kao lik iz stripova, štampanih pre dvadeset godina.”

Ben je ćutao. Sve više se osećao kao čovek izgubljen u velikoj i zastrašujućoj noćnoj mori, u kojoj nevidljivi sat neprekidno odbrojava, odmah ispod površine pojavnosti.

“Napuštam grad”, reče Parkins. “Spakovao sam sve što imam u prtljažnik. Ostavio sam pištolj, ključeve i značku na polici. Digao sam ruke od zaštite zakona. Idem kod sestre u Kiteri. Računam da ću tamo biti bezbedan.”

Ben je slušao sebe, “Strašljiva ništarijo. Kukavičko govno. Ovaj grad je još živ, a ti bežiš iz njega.”

“Nije živ”, reče Parkins, i pripali cigaretu drvenom kuhinjskom šibicom. “Zato je on ovde došao. Mrtav je, baš kao on. Takav je duže od dvadeset godina. Čitava zemlja ide istim putem. Ja i Noli smo pre par nedelja, malo pre kraja ovogodišnje sezone, otišli u autobioskop u Falmutu. U prvom vesternu sam video više krvi i ubijanja nego u obe godine u Koreji. Deca su ždrala kokice i pozdravljala masakr na platnu.” Mahnuo je prema gradu. Bio je neprirodno pozlaćen iskidanim zracima zapadnog sunca, kao naseobina iz mašte. “Njima se verovatno sviđa što su vampiri. Meni ne. Noli će me večeras potražiti. Odoh ja.”

Ben ga je bespomoćno posmatrao.

“I vama dvojici bi bilo bolje da sednete u taj automobil i nestanete odavde”, reče Parkins. “Ovaj grad će nastaviti bez nas... neko vreme. Posle neće biti važno.”

Da, pomisli Ben. Zašto ne bismo to učinili?

Mark izloži razloge u ime obojice. “Zato što je zao, gospodine. On je zaista zao. Eto zašto.”

“Da li je tako?”, reče Parkins. Klimnuo je i ispustio oblak dima. “Pa, dobro.” Pogledao je ka srednjoj školi Konsolidejt. “Slaba polaznost danas, bar kad su u pitanju deca iz Salemova. Autobusi kasne, deca su bolesna. Kancelarije zovu kućne brojeve, na kojima niko ne odgovara. Pozvao me je činovnik zadužen za odsutnu decu. Smirio sam ga. To je neki čudni ćelavko koji misli da zna šta radi. Pa, učitelji su tamo, ako ništa drugo. Uglavnom žive van grada. Mogu da predaju jedni drugima.”

Ben pomisli na Meta i reče: “Ne žive svi van grada.”

“To nije važno”, reče Parkins. Oborio je pogled na kočeve za Benovim pojasom. “Hoćete li da pokušate da ga sredite jednim od njih?”

“Da.”

“Uzmite moj pištolj za borbu protiv nereda. Nabavka tog oružja bila je Nolijeva ideja. Voleo je da se šeta naoružan. U gradu nema banke, da se čovek nada da će je neko opljačkati. Biće on dobar vampir kad jednom pohvata konce.”

Mark ga je posmatrao sa sve većim užasom. Ben je znao da moraju poći. Ovo je bilo dosad najgore iskustvo.

“Hajdemo”, rekao je Marku. “Ovaj je gotov.”

“Složio bih se s vama”, prozbori Parkins. Posmatrao je grad bledoplavim, izboranim očima. “Miran je, ako ništa drugo. Video sam Mejbel Verc, gvirkala je dvogledom, ali mislim da danas neće mnogo toga videti. Noćas će biti bolje sreće.”

Ušli su u auto. Bilo je pola šest.

46

U petnaest do šest su stali pred crkvom Svetog Andrije. Crkva je bacala dugu senku preko ulice ka rektoratu, pokrivala ga je kao predskazanje. Ben uzeDžimijevu torbu sa zadnjeg sedišta. Ispraznio je. Našao je nekoliko bočica. Ispraznio ih je kroz prozor. Sačuvao je bočice.

“Šta to radiš?”

“Napuničemo ih svetom vodicom”, reče Ben. “Hajdemo.” Pošli su ka crkvi. Popeli su se uza stepenice. Mark htede da otvori srednja vrata. Zastao je i pokazao na njih. “Pogledaj ovo.” Brava je pocrnela. Bila je blago deformisana, kao da je pogođena snažnim električnim pražnjenjem.

“Šta misliš o ovome?”, pitao ga je Ben.

“Ne znam. Ali...” Mark odmahnu glavom i odbaci poluoblikovanu misao. Otvorio je vrata. Ušli su unutra. U crkvi je bilo sveže. Unutrašnji prostor beše pun napetog iščekivanja kao oltari svih vera, belih ili crnih.

Glavnim brodom su dominirala dva reda klupa razdvojena širokim središnjim prolazom. Dva gipsana anđela su grlila činije sa svetom vodom. Pognuli su spokojna, slatka, sveznajuća lica, kao da se ogledaju u mirnoj vodi.

Ben gurnu bočice u džep. “Operi ruke i lice”, rekao je.

Mark ga je zabrinuto posmatrao. “To je sve... svet...”

“Svetogrđe? Ne ovaj put. Hajde.”

Zaronili su ruke u mirnu vodu. Poprskali su je preko lica, kao što čovek, tek probuđen iz sna sipa hladnu vodu u oči da bi prizvao svet u njih.

Ben izvadi prvu bočicu iz džepa. Punio je kad se piskavi glas zaorio crkvom: “Hej! Vi tamo! Šta to radite?”

Ben se okrete, da bi se suočio s Rodom Kerles, kućepaziteljkom oca Kalahana. Sedela je u prvoj klupi i bespomoćno stiskala brojanicu u rukama. Nosila je crnu haljinu. Podsuknja joj je virila ispod ruba. Provlačila je ruke kroz neurednu kosu.

“Gde je otac? Šta vi to radite?” Govorila je drhtavim, tankim glasom, na rubu histerije.

“Ko ste vi?”, pitao je Ben.

“Gospođa Kerles. Ja sam kućepaziteljka oca Kalahana. Gde je otac? Šta to radite?” Ruke su joj se preplele i zaratile.

“Otac Kalahan je otišao”, reče Ben. Nastojao je da bude što ljubazniji.

“O.” Sklopila je oči. “Da li je ustao protiv onog što tlači ovaj grad?”

“Jeste”, reče Ben.

“Znala sam”, rekla je. “Nisam morala da pitam. On je moćan, dobar, sveštenik. Bilo je onih koji su tvrdili da nikad neće biti u stanju da uskoči u cipele oca Beržerona, ali je uskočio. Ispostavilo se da su mu bile premale.”

Širom je otvorila oči, zagledavši se u njih. Suza joj kanu iz levog oka i skliznu niz obraz. “Neće se vraćati, zar ne?”

“Ne znam”, reče Ben.

“Govorili su da pije”, rekla je, kao da ga nije čula. “Da li je ikad postojao irski sveštenik koji nije potezao iz boce? Kod njega nije bilo cile-mile, titranja, crkvenih tombola, molitvi, korpe za priloge. Bio je veći od toga!” Njen glas se diže ka visokom svodu, u obliku promuklog, gotovo izazivačkog krika. “Bio je sveštenik, a ne neki činovnik pod mantijom!”

Ben i Mark su je slušali nemo i bez iznenađenja. Ništa ih nije moglo iznenaditi u ovom snovima bogatom danu; u njima nije bilo mesta za iznenađenja. Više nisu videli sebe kao delatne osvetnike ili spasioce. Dan ih je progutao. Bespomoćno su se batrgali, rešeni da prežive.

“Da li je bio moćan kad ste ga poslednji put videli?”, pitala je, zureći u njih. Suze su pojačavale njen prodorni, beskompromisni pogled.

“Da”, reče Mark. Sećao se Kalahana u majčinoj kuhinji, s visoko podignutim krstom.

“Da li vi nastavljate njegovo delo?”

“Da”, ponovi Mark.

“Bacite se na posao”, brecnula se na njih. “Šta čekate?” Otišla je. Hodala je centralnim prolazom u crnoj haljini, kao usamljeni ožalošćeni na pogrebu koji se neće održati, u ovoj crkvi.

47

Ponovo su u Evinom pansionu – konačno. Bilo je šest i deset. Sunce je visilo iznad borova na zapadu, prosipalo je zrake iza iskrzanih oblaka. Kapali su kao krv. Ben je parkirao “bjuik”. Bacio je radoznali pogled u svoju sobu. Kapci nisu bili navučeni. Video je pisaću mašinu. Stražarila je pokraj gomile otkucanih papira, pritisnutih staklenom kuglom. Čudio se što ih tako jasno vidi odavde, kao da je sve na svetu razumno, normalno i dobro ustrojeno.

Pogled mu se spusti do zadnje verande. Stolice za ljuljanje na kojima je prvi put poljubio Suzan bile su na istom mestu, jedna pored druge. Kuhinjska vrata bila su otvorena. Mark ih je tako ostavio.

“Ne mogu”, promrmlja Mark. “Jednostavno ne mogu.” Strah mu se ogledao u očima. Čučao je na sedištu skupljenih kolena.

“Moramo obojica”, reče Ben. Pružio mu je dve bočice svete vodice. Mark se odmakao od njih, kao da će mu otrov prodreti kroz kožu, ako ih dodirne. “Hajde”, rekao je Ben. Ponestalo mu je argumenata. “Hajde, hajde.”

“Neću.”

“Mark?”

“Neću!”

“Mark, potreban si mi. Ti i ja, nema drugih.”

“Dovoljno sam učinio!”, zavapi Mark. “Ne mogu više! Zar ne shvataš da ne mogu da ga pogledam?”

“Mark, mora da nas bude dvoje. Zar ti to nije jasno?”

Mark uze bočice. Laganim pokretom ih je stisnuo uz grudi. “O, bože”, prošaptao je. “O, bože, o bože.” Pogledao je Bena i klimnuo. Bio je to isprekidan i bolan trzaj. “Dobro”, rekao je.

“Gde je čekić?”, pitao ga je kad su izašli.

“Bio je kod Džimija.”

“Dobro.”

Uspeli su se uza stepenice šibani vetrom. Crveno sunce je virilo kroz oblake, bojeći svet. U kuhinji ih je dočekao opipljivi, vlažni miris smrti. Pritisnuo ih je kao granitna stena. Podrumska vrata behu otvorena.

“Tako se plašim”, reče Mark. Drhtao je.

“I treba da se plašiš. Gde je baterijska lampa?”

“U podrumu je. Ostavio sam je kad...”

“Dobro”, stajali su na ulazu u podrum. Stepenice su, u sumračnom svetlu, delovale netaknuto, baš kao što je Mark rekao. “Sledi me”, reče Ben.

48

Ben prilično nehajno pomisli: Idem u smrt.

Misao je prirodno izrasla, u njoj nije bilo strahaniti žaljenja. Zla atmosfera, tako prisutna u kući je zbrisala sve unutrašnje emocije. Osećao je samo neprirodnu, ledenu mirnoću, dok se klizao i spuštao niz dasku, koju je Mark postavio da bi se izbavio iz podruma. Video je da mu ruke sijaju, kao da nosi sablasne rukavice. To ga nije iznenadilo.

Neka ovo bude konačna scena. Jedini car je car sladoleda. Ko je to rekao? Met? Met je mrtav. Suzan je mrtva. Miranda je mrtva. I Volas Stivens je mrtav. Ne bih to gledao, da sam na tvom mestu. Ali je on pogledao. Eto kako izgledaš kad se završi. Kao nešto smrskano i izlomljeno, ispunjeno tečnostima različite boje. Nije bilo tako loše. Ne tako loše kao njegova smrt. Džimi je nosio Makaslinov pištolj; sigurno je u džepu kaputa. Uzeće ga, i ako sunce zađe pre nego što srede Barloua... prvo dečaka, a zatim sebe. Nije lepo, ali je bolje od njegove smrti.

Spustio se na pod podruma i pomogao Marku da siđe. Dečakove oči su sevnule ka tamnoj, zgrčenoj prilici na podu, pre nego što su odlutale u stranu.

“Ne mogu da ga gledam', rekao je promuklim glasom.

“U redu je.”

Mark je okrenuo glavu. Ben je čučnuo. Sklonio je u stranu nekoliko smrtonosnih kvadrata od šperploče. Sečiva noževa, provučenih kroz njih su blistala kao zmajevi zubi. Polako je okrenuo Džimijevo telo.

Ne bih to gledao da sam na tvom mestu.

“O, Džimi”, pokušao je da kaže, ali su se reči iscepale i iskrvarile u njegovom grlu. Zagrlio je Džimija levom rukom. Izvadio je Barlouova sečiva iz njega, desnicom. Bilo ih je šest. Džimi je iskrvario.

Na polici u uglu, video je uredno poslagane kuhinjske krpe. Poređao ih je po Džimiju, nakon što je uzeo pištolj, baterijsku lampu i čekić.

Ustao je i isprobao baterijsku lampu. Providni, plastični poklopac je pukao, ali je sijalica radila. Osvetlio je okolinu. Nista. Osvetlio je prostor ispod bilijarskog stola. Ništa. Iza kotla nije bilo ničeg. Prostorija je bila puna tegli zimnice. Tu je bio i orman sa alatom. Odsečene stepenice su gurnute u ugao, da se ne bi videle iz kuhinje. Ličile su na odbačenu skelu.

“Gde je?”, promrmlja Ben. Pogledao je na sat. Kazaljke su stajale na 06:23. Kad sunce zalazi? Nije mogao da se seti. Sigurno neće zaći do 06:55. To mu daje gotovo čitavih pola sata.

“Gde je?”, povikao je. “Osećam ga, ali gde je?”

“Tamo je!”, kriknu Mark i pokaza tinjajućom rukom. “Štaje to?”

Ben upravi svetlost na tu stranu. Velški orman. “Nije dovoljno veliki”, rekao je Marku. “Naslonjen je uza zid.”

“Pogledajmo iza njega.”

Ben se trže. Prišli su ormanu. Uhvatili su ga za po jednu stranu. Bio je jako uzbuđen. Zar zadah, aura, atmosfera ili ma o čemu da je reč nije gušća i neprijatnija, oko ormana?

Ben baci pogled gore, na otvorena kuhinjska vrata. Svetlost je bila sve slabija. Zlatna nijansa je bledela.

“Pretežak je za mene”, stenjao je Mark.

“Nije važno”, reče Ben. “Prevrnućemo ga. Uhvati ga najbolje što možeš.”

Mark se nagnuo preko ormana. Naslonio je rame na drvo. Oči su mu sevale sa tinjajućeg lica. “Hajdemo.”

Uprli su kombinovanom težinom na velški orman. Prevrnuo se i tresnuo. Čuli su lomljenje, dugo čuvanog svadbenog porculana, Eve Miler.

“Znao sam!”, trijumfalno uzviknu Mark.

Iza velškog ormana su stajala manja vrata, visoka do grudi, zatvorena novim,“jejl” katancem.

Dva snažna udarca čekićem su ga ubedila da brava neće lako popustiti. “Isuse Hriste”, promrmljao je sebi u bradu. Gušio se od razočarenja. Zaustavljen je nadomak cilja, katancem od četiri dolara...

Neće to dozvoliti. Progrišće zubima drvo, ako treba.

Osvetlio je okolinu. Svetlosni zrak se zaustavio na uredno poslaganom alatu, na polici, desno od stepenica. Na dva eksera je visila sekira, s gumenom navlakom preko oštrice.

Pritrčao je i skinuo sa police. Odstranio je gumenu navlaku. Izvadio je bočicu iz džepa. Ispala mu je iz ruke. Sveta vodica se razlila po podu. Smesta je zasvetlela. Izvadio je drugu. Otvorio je poklopac i polio oštricu sekire. Zablistala je natprirodnom, vilinskom svetlošću. Sklopio je šake oko drvene drške. Osećao se neverovatno dobro, neverovatno ispravno. Snaga mu prostruja kroz ruke. Stiskao je, posmatrajući sjajnu oštricu. Neobjašnjivi nagon ga natera da dodirne čelo. Obuze ga hladna sigurnost, osećaj nepokolebljive pravednosti, belog. Prvi put u poslednjih nekoliko nedelja nije teturao kroz magle verovanja i neverovanja, boreći se s protivnikom čije telo je i suviše nematerijalno da bi primalo udarce.

Snaga je tekla piščevim rukama kao strujni napon.

Oštrica zasvetli jačim sjajem.

“Učini to!”, molio ga je Mark. “Požuri! Molim te!”

Ben Mirs raširi stopala, zabaci sekiru i zamahnu. Ostavio je svetlucavi luk za sobom. Oštrica zagrize drvo. Udarila je moćno i snažno, zarivši se do drške. Iverje polete unaokolo.

Izvukao je. Drvo je škripalo, tarući se o čelik. Zamahnuo je ponovo... ponovo... ponovo. Osećao je stiskanje i opuštanje mišića na leđima. Kretali su se sa sigurnošću i energijom za koju ranije nisu znali. Svaki udarac je slao mnoštvo iverja i drvenih komadića u vazduh. Leteli su po podrumu kao šrapneli. Oštrica posle petog udarca propade u prazno. Širio je pukotinu brzinom koja se graničila s mahnitošću.

Mark ga je zapanjeno posmatrao. Hladna, plava vatra je puzala drškom sekire. Pela se uz ruke, tako da je izgledalo da radi unutar vatrenog stuba. Iskrivio je glavu. Napeti mišići mu iskočiše na vratu. Gledao je jednim, blistavim okom, dok je drugo zatvorio. Zadnji deo košulje se raspao između raširenih lopatica. Mišići su se migoljili pod kožom kao konopci. Bio je zaposednut, opsednut čovek. Mark je gledao, ne znajući (niti je morao da zna) da posednutost nije hrišćanska; bog je bio elementarniji, manje rafiniran. U njemu nije bilo ničeg dovršenog. Bio je sila; bio je moć; bio je pokretač najvećih točkova univerzuma.

Vrata donjeg podruma Eve Miler nisu mogla da se suprotstave ovoj sili. Sekira se kretala gotovo zaslepljujućom brzinom; postala je talas, opadajući luk, duga koja se pruža od Benovog ramena do rascepanog drveta na poslednjim vratima.

Zadao je poslednji udarac i odbacio sekiru. Prineo je ruke očima. Sijale su.

Pružio ih je Marku. Dečak se trgnuo.

“Volim te”, reče Ben.

Prepleli su ruke.

49

Donji podrum je bio mala prostorija, nalik ćeliji. Bioje prazan izuzev nekoliko prašnjavih boca, nekihsanduka, prašnjave korpe s veoma starim, proklijalim krompirima – i telima. Barlouov kovčeg bio je na suprotnom kraju, uspravljen uza zid kao mumijin sarkofag. Njegove ivice su hladno sijale pri svetlosti koju su doneli sa sobom, sličnoj vatri Svetog Elma.

Ispred kofera behu tela, poređana kao železnički pragovi, pripadala su ljudima s kojima je Ben doskora živeo i delio hleb. Vizel Krejg je ležao pored Eve Miler; Mejbel Malikan iz sobe na kraju hodnika na drugom spratu; Džon Snou, koji je jedva silazio niza stepenice do trpezarije, zbog artritisa, o kom se brinula lokalna zajednica; Vini Apšou; Gruver Veril.

Preskočili su ih i stali pored kovčega. Ben pogleda na sat; bilo je 06:40.

“Iznećemo ga napolje”, rekao je. “Kod Džimija.”

“Mora da je težak čitavu tonu”, reče Mark.

“Možemo mi to.” Posegnuo je napred, pomalo kolebljivo. Uhvatio je gornji desni ugao kovčega. Ivica je sijala kao strastveno oko. Drvo je bilo neobično neprijatno na dodir, glatko i okamenjeno od starosti. Izgledalo je da u njemu nema pora, niti sitnih napuklina za koje bi se prsti mogli uhvatiti. Lako ga je zaljuljao, iako ga je držao samo jednom rukom.

Gurnuo ga je napred, neznatnim naporom, kao da je teški kovčeg držao u ravnoteži nevidljivim kontrategom. Nešto je lupilo iznutra. Ben prihvati svu težinu kovčega jednom rukom.

“Sada”, rekao je. “Uhvati ga za drugi kraj.”

Mark ga je podigao, bez mnogo napora. Dečakovo lice se ispuni mešavinom čudenja i zadovoljstva. “Čini mi se da bih mogao da ga držim jednim prstom.”

“Verovatno bi i mogao. Događaji se konačno odvijaju željenim tokom. Moramo da požurimo.”

Izneli su kovčeg kroz razvaljena vrata. Izgledalo je da će se zaglaviti na najširem delu. Mark je spustio glavu i gurnuo kovčeg. Prošao je uz vrisak drveta.

Odneli su ga do Džimija, pokrivenog Evinim zavesama.

“Evo ga, Džimi”, reče Ben. “Doneli smo kopilana. Spusti ga dole, Mark.”

Ponovo je pogledao na sat. Šest i četrdeset pet. Pepeljastosivo svetlo je dopiralo kroz kuhinjska vrata na vrhu stepeništa.

“Sada?”, pitao je Mark.

Pogledali su se, preko kovčega.

“Da”, reče Ben.

Mark obiđe kovčeg. Stali su ispred brava. Istovremeno su se sagnuli. Brave su se raspale, čim su ih dodirnuli, uz zvuk sličan lomljenju daščica. Podigli su poklopac.

Barlou je ležao ispod njih, otvorenih, užagrenih očiju.

Ličio je na mladića, guste razbarušene kose, razbacane po satenskom jastuku, na vrhu uskog boravišta. Koža mu se blistala od života. Obrazi su se rumeneli kao mlado vino. Zubi su prelazili preko punih usana. Behu žućkasti, kao slonovača.

“On...”, poče Mark, ali nije završio rečenicu.

Barlouove užagrene, crvene oči se pomeriše u dupljama, pune gnusne životnosti i trijumfa. Presrele su Markov pogled. Dečak je zevao u njih. Pogled mu postade tup i dalek.

“Ne gledaj ga!”, povika Ben, ali prekasno.

Gurnuo je Marka. Dečak duboko zacvile i napade Bena. Iznenađeni pisac se zatetura unatraške. Dečak zavuče ruke u džep njegovog kaputa. Tražio je pištolj Homera Makaslina.

“Mark! Nemoj...”

Dečak ga nije čuo. Imao je prazno lice, kao izbrisana školska tabla. Neprekidno je cvileo, kao životinjica u lovačkoj zamci. Uhvatio je pištolj obema rukama. Otimali su se o oružje. Ben je pokušao da ga iščupa iz dečakovog stiska. Uperio ga je dalje od sebe i Marka.

“Mark!”, urliknuo je. “Mark, probudi se! U ime Hrista...”

Cev skrenu prema Benovoj glavi i pištolj opali. Zrno prohuja pored njegove slepoočnice. Obgrlio je Marka i šutnuo dečaka po nozi. Dečak se zatetura natrag i pištolj pade na pod, između njih. Mark je skočio na njega, cvileći. Ben ga je svom preostalom snagom pogodio u usta. Spljeskao je dečakove usne o zube. Ben kriknu, pošto je i sam dobio udarac. Mark pade na kolena i Ben šutnu pištolj na drugi kraj podruma. Udario je dečaka kad je krenuo da puzi za njim.

Mark pade, uz umorni uzdah.

Snaga i samopouzdanje su ga napustili. Ponovo je bio samo Ben Mirs. Plašio se.

Kvadrat svetlosti na kuhinjskim vratima se sveo na nejaku ljubičastu nijansu; sat je pokazivao 06:51.

Golema sila mu se odomaćila u glavi. Zapovedala mu je da pogleda ružičastog, nabreklog parazita u kovčegu.

Pogledaj me i vidi me nejaki čoveče. Pogledaj Barloua, koji je preživeo više vekova, nego što si ti proveo sati ispred kamina s knjigom. Pogledaj i vidi moćno stvorenje noći, kog nameravaš da uništiš jadnim drvcetom. Pogledaj me, piskaralo. Pisao sam ljudskim životima. Krv je bila moje mastilo. Pogledaj me i očajavaj!

Džimi ne mogu to da uradim. Prekasno je, prejak je za mene...

POGLEDAJ ME!

Bilo je 06:53.

Mark je stenjao na podu. “Mama? Mama, gde si? Glava me boli... mračno je...”

Stupiće u moju službu kao kastrat...

Ben istrže jedan kolac, koji pade na tle. Kriknuo je od jada i nakupljenog očajanja. Sunce je napuštalo Jerusalemovo. Poslednji zraci su obasjavali krov Marstenove kuće.

Zgrabio je kolac. Ali gde je čekić? Gde je jebeni čekić!

Ispred vrata donjeg podruma. Udario je katanac čekićem.

Zateturao se preko podruma i dohvatio čekić.

Mark se podigao u polusedeći položaj. Usta su mu bila krvava masa. Obrisao ih je rukom i smeteno pogledao krv. “Mama!” povikao je. “Gde je moja mama?”

Bilo je 06:55. Svetlost i tama su dostigli savršenu ravnotežu.

Ben potrča preko sve mračnijeg podruma, s kocem u levoj i čekićem u desnoj ruci.

Presekao ga jebučni, trijumfalni smeh. Barlou je sedeo uspravno u svom kovčegu. Crvene oči su sevale, s paklenim trijumfom. Presreo je Benov pogled. Snaga volje poče da ga napušta.

S ludačkim, grčevitim urlikom je podigao kolac iznad glave. Spustio ga je u zviždećem luku. Oštri vrh je rascepao Barlouovu košulju. Osetio je kako prodire u meso ispod nje.

Barlou vrisnu. To je bio jeziv, bolan zvuk, sličan vučjem urliku. Kolac se snažno zario u njega. Bacio ga je nazad u kovčeg. Digao je ruke, zgrčene u kandže. Ludački je mahao njima.

Ben udari čekićem u vrh koca. Barlou ponovo vrisnu. Jednom rukom, hladnom kao grob, zgrabio je Bena za levicu, stisnutu oko koca.

Ben se uvuče u kovčeg. Kolenima je pritisnuo Baroluova kolena. Gledao je dole u njegovo mržnjom i bolom iskrivljeno lice.

“PUSTI me!”,kriknu Barlou.

“Evo ti, kopilane”, jecao je Ben. “Evo ti, pijavico. Evo ti ga.”

Ponovo je udario čekićem. Hladni mlaz krvi sunu iz vampirovih grudi. Oslepeo ga je za tren. Barlou je tresao glavom na satenskom jastuku.

“Pusti me, nećeš se usuditi, nećeš se usuditi, nećeš se usuditi da to učiniš...”

Nemilosrdno je udarao čekićem. Krv grunu iz Barlouovih nozdrva. Telo mu se trzalo u kovčegu kao proburažena riba. Grebao je Bena po obrazima, kidajući velike komade kože.

“PUSTI MEEEEEEEEEEEE...”

Još jednom je udario čekićem po kolcu. Iz Barlouovih grudi poteče crna krv.

Usledilo je rastakanje.

Okončalo se za tri sekunde, prebrzo da bi kasnije, po dnevnom svetlu, mogao u to verovati, a ipak dovoljno sporo da se iznova ponavlja u groznim noćnim morama, kao usporen snimak.

Barlouova koža je požutela, ogrubela, naklobučila se kao staro šatorsko krilo. Oči izbledeše, prevukoše se belom skramom i utonuše u duplje. Kosa mu pobele. Raspršila se kao pregršt rasutih pera. Telo u tamnom odelu se smanjilo i urušilo. Usna šupljina se proširivala. Usne su se povlačile i povlačile. Susrele su se s nosom i nestale u krugu iskeženih zuba. Nokti se iskriviše unazad i sljuštiše. Ostadoše samo kosti, ukrašene prstenjem, koje je zveckalo i kuckalo kao kastanjete. Prašina se diže iz vlakana lanene košulje. Ćelava, naborana glava postade lobanja. Pantalone ostadoše bez oslonca i padoše. Noge postadoše drške od metle, presvučene crnom svilom. Grozno, živo strašilo se divlje migoljilo ispod njega i Ben iskoči iz kovčega sa prigušenim krikom. Nije mogao da skrene pogled s Barlouovog poslednjeg preobražaja. Imao je hipnotičku moć. Gola lobanja je udarala po suprotnim stranama satenskog jastuka. Gola čeljust se otvori u nečujnom vrisku. Nije bilo glasnih žica koje bi ga iznele. Prsti skeleta su plesali i zveketali po tamnom prostoru iznad kovčega, kao marionete.

Gomila mirisa zapahnu Benove nozdrve i iščeze. Stizali su odvojeno: gas; grozna, mesnata trulež; ubuđali, bibliotečki miris; kisela prašina, a posle nje ništa. Izvitopereni, ljutiti prsti smanjiše se i iskrzaše kao grafitne olovke. Nosna šupljina se proširi i sastavi sa ustima. Prazne očne duplje se proširiše u grotesknoj grimasi iznenađenja i užasa. Sretoše se i iščezoše. Lobanja se urušila kao drevna vaza iz doba dinastije Ming. Odeća poleže i poprimi neutralnu boju prljavog veša.

Neman nikako da se rastane s ovim svetom – i njen prah se vrtložio i kovitlao, u kovčegu, u obličju malih prašnjavih demona. U jednom trenutku je osetio prolaz nečeg što je prohujalo pored njega, kao jak vetar. Zadrhtao je do kosti. Svi prozori u sobi Eve Miler istovremeno prasnuše. Staklo se razlete oko kuće

“Pazi se, Bene!”, vrisnuo je Mark. “Gledaj!”

Okrenuo se u mestu. Video je kako izlaze iz malog podruma -Eva, Vizel, Mejbel, Gruver i ostali. Kucnuo je njihov čas.

Markov vrisak mu je odjekivao u ušima kao zvon velikih, vatrenih zvona. Uhvatio je dečaka za ramena.

“Sveta vodica!”, urlao je pravo u Markovo izmučeno lice. “Ne mogu nas dotaći!”

Dečakovi krici se preobraziše u jecaje.

“Penji se uz dasku”, reče Ben. “Požuri.” Morao je da okrene dečaka put daske i da ga udari po zadnjici, da bi počeo da se penje. Okrenuo se prema neumrlim, kad se uverio da Mark odmiče uz dasku.

Pasivno su stajali nekih pet metara od njega. Posmatrali su ga s mržnjom u kojoj nije bilo ničeg ljudskog.

“Ubio si gospodara”, reče Eva. Učinilo mu se da u njenom glasu opaža istinski žal. “Kako si mogao da ubiješ gospodara?”

“Vratiću se”, rekao je. “Po sve vas.”

Penjao se uz dasku. Odmicao je pognut, pomažući se rukama. Škripala je pod njegovom težinom, ali je izdržala. Na vrhu se osvrnuo i bacio pogled u podrum. Okupili su se oko kovčega. Nemo su ga posmatrali. Podsećali su ga na ljude okupljene oko Mirandinog leša, posle saobraćajne nesreće.

Pogledom je potražio Marka. Video ga je kalco potrbuške leži na vratima verande.

50

Ben je ubeđivao sebe da se dečaksamo onesvestio.Možda je imao pravo. Imao je snažan i pravilan puls. Uzeo ga je u naručje i odneo do “sitroena”.

Seo je za volan i upalio motor. Odložena reakcija ga je pogodila kao fizički udarac, kad je skrenuo na Ulicu Rejlroud. Jedva je ugušio vrisak.

Prolazili su pored živih mrtaca.

Skrenuo je levo na Džointer aveniju i napustio Salemovo, hladan i vreo, glave pune divljih krikova.

Petnaesto poglavlje
Ben i Mark

1

Mark se budio, malo-pomalo. Pustio je da ga ujednačeno brujanje “sitroenovog” motora probudi, bez razmišljanja ili prisećanja. Konačno je pogledao kroz prozor. Tad ga je strah dočepao grubim ručerdama. Bio je mrak. Drveće pored puta se stapalo u nejasne obrise. Auto je prolazio pored njih sa upaljenim farovima i parking svetlima. Iz grla mu se otelo neartikulisano krkljanje. Posegnuo je grčevitom rukom ka raspeću oko vrata.

“Opusti se”, reče Ben. “Napustili smo grad. Sad je trideset i više kilometara iza nas.”

Dečak pruži ruku preko njega. Umalo što nije skrenuo s druma. Zaključao je vrata. Okrenuo se i zaključao svoja. Zatim se lagano zgrčio u loptu na svom sedištu. Prizivao je ništavilo. U ništavilu mu je bilo lepo. U ugodnom ništavilu nije bilo groznih slika.

“Mark?”

Bezbedniji je kad ćuti.

“Mark, kako si?”

Mmmmmmmmmmm

“...Mark...”

Odmakli su. To je dobro. Ugodno ništavilo se povrati. Progutaše ga sive seni.

2

Ben je rešio da prespavaju u motelu, s druge strane granice u Nju Hempširu. U knjigu gostiju upisao se kao Ben Kodi i sin. Mark je koračao ka sobi, držeći krst ispred sebe. Oči su mu skakale u dupljama kao sitne, zarobljene životinje. Držao je krst sve dok Ben nije zatvorio vrata. Zaključao ih je i obesio raspeće na kvaku. U sobi je bio televizor u boji. Ben ga je neko vreme gledao. Dve afričke zemlje su zaratile. Predsednik se blago prehladio. Neki čovek u Los Anđelesu je poludeo i ubio četrnaestoro ljudi. Meteorolozi su prognozirali kišu – i snežne padavine u severnom Mejnu.

3

Salemovo je spavalo mračnim snom. Vampiri su hodali njegovim ulicama i seoskim drumovima kao senke zla. Neki su se vratili iz okrilja smrti s rudimentarnom lukavošću. Lorens Kroket je pozvao Rojala Snoua. Pozvao ga je u kancelariju na partiju karata. Kad se Rojal parkirao i ušao, Lorens i njegova žena su se bacili na njega. Glenis Mejberi je pozvala Mejbel Verc, rekla je da se boji i pitala može li da prespava kod nje, dok se njen muž ne vrati iz Votervila. Mejbel se složila sa izvesnim olakšanjem. Kad je deset minuta kasnije otvorila vrata, Glenis je stajala ispred njih gola golcata, s torbicom ispod ruke. Cerila se pokazujući goleme, gladne očnjake. Mejbel je imala vremena da vrisne, ali samo jednom. Kad je Delbert Marki izašao iz opustele taverne, negde posle osam uveče, Karl Forman i iscereni Homer Makaslin izađoše iz mraka i rekoše da su svratili na piće. Milta Krosena su, nešto posle zatvaranja, posetile njegove najodanije mušterije i najstariji prijatelji. Džordža Midlera je posetio nekoliko dečaka, srednjoškolaca koji su kupovali stvari u njegovoj radnji. Uvek su ga posmatrali s mešavinom prezira i saznanja. Ostvario je neke od najmračnijih fantazija.

Turisti i tranzitni putnici su još prolazili putem broj dvanaest. U Salemovu nisu videli ništa izuzev Elksovih bilborda i znaka zaograničenje brzine na pedeset kilometara na sat. Izvan grada su se vraćali na devedeset. Brzo bi ga zaboravljali, misleći: Hriste, kako mrtvo mestašce.

Grad je čuvao svoju tajnu. Marstenova kuća se nadnosila nad njim kao osiroteli monarh.

4

Ben se sutradan u zoru dovezao natrag. Ostavio je Marka u motelu. Posetio je dobro snabdevenu gvožđaru u Vestbruku i kupio ašov i budak.

Salemovo je tiho počivalo pod tamnim nebom s kog kiša samo što nije pala. Na ulicama je bio mali broj automobila. Spenser je radio, ali je Sjajni kafe bio zatvoren, a zeleni zastori navučeni. Meniji su sklonjeni iz izloga, a mala zelena tabla sa dnevnim specijalitetom obrisana.

Zebnja mu se uvlačila u kosti pri pogledu na prazne ulice. Setio se starog rokenrol albuma sa fotografijom transvestita na prednjoj strani. Profil na crnoj pozadini. Neobično mišićavo lice, koje krvari od ruža i boje; naslov: “Oni izlaze isključivo noću.”

Prvo je posetio Evin pansion. Popeo se stepenicama na drugi sprat i otvorio vrata svoje sobe. Bila je onakva kakvu je ostavio. Nenamešten krevet i otvoreno pakovanje “lajf sejversa” na stolu. Ispod stola je bila prazna metalna korpa za đubre. Izvukao je na sredinu sobe.

Bacio je rukopis u kantu. Savio je naslovnu stranu. Pripalio je “kriketom”. Kad se razgorela, bacio je na gomilu iskucanih stranica. Plamen ih je liznuo. Našao ih je ukusnim i počeo da pohlepno puzi po papiru. Uglovi potamneše, iskriviše se uvis i pocrneše. Beli dim pokulja iz kante za đubre. Nagnuo se preko stola i nehajno otvorio prozor.

Napipao je pritiskivač za papir, uzet u prolazu, tokom davne posete, u monstrumovoj kući. Staklena kugla bila je s njim još od detinjstva u ovom mračnom gradu. Tad je protresao i posmatrao kako sneg pada.

I sad je isto učinio. Držao je pred očima, kao kad je bio dečak. Izvodila je svoj stari, stari trik. Kroz uskovitlani sneg je video kućicu od đumbirovog hleba i stazu što vodi do nje. Kapci od đumbira behu zatvoreni, ali bi maštoviti dečak (kao što je Mark Petri), znao da se jedan od kapaka otvara (kao što se, jedan od njih baš sad otvarao) guran dugom belom rukom. Video bi bledo lice, koje se smeje otkrivajući duge zube. Pozvalo bi ga u ovu kuću iza sveta, u sporu i beskrajnu zemlju fantazija i lažnog snega, gde je vreme mit. Lice ga je posmatralo, bledo i gladno, lice koje više nikad neće ugledati plavo nebo ili svetlo dana.

To je bilo njegovo lice.

Zavitlao je pritiskač za papir na zid. Razbio se u hiljadu komada.

Izašao je. Nije čekao da vidi šta će iz njega iscureti.

5

Sišao je u podrum da bi izneo Džimovo telo. To je bilo najveće iskušenje. Kovčeg je ležao tamo gde je bio i prethodne večeri. U njemu nije bilo ni prašine. Ipak... nije bio sasvim prazan. Video je kolac, a pored njega... Osetio je kako mu se prevrće utroba. Zubi. Barlouovi zubi – sve što je od njega ostalo. Ben posegnu u kovčeg i dohvati zube. Uvijali su mu se u ruci, kao bele životinjice. Pokušavali su da se sastave i ujedu.

Zavitlao ih je, s gadljivim uzvikom. Rasuli su se.

“Bože”, šapnuo je i otro ruke o košulju. “O, dragi bože. Molim te da ovo bude kraj. Dozvoli da ovo bude njegov kraj.”

6

Nekako je uspeo da izvuče Džimija iz podruma, zavijenog u Evine zavese. Stavio je zavežljaj u gepek Džimijevog “bjuika”. Odvezli su se do Petrijeve kuće. Budak i ašov bili su pored Džimijeve crne torbe na zadnjem sedištu. Proveo je ostatak jutra i polovinu poslepodneva na šumskoj čistini iza kuće Petrijevih i nedaleko od žuborećeg Tagart strima. Iskopao je širok i metar i po dubok grob. Spustio je Džimijevo telo u raku, a zatim i Petrijeve, u šarenom pokrivaču s kauča.

Počeo je da zakopava grob čistih u pola tri. Lopatao je sve brže i brže, kad je sunce počelo dugo bekstvo sa oblačnog neba. Znoj mu se skupljao na koži. Nije se znojio samo zbog fizičkog napora.

Zatrpao je rupu do četiri. Utabao je zemlju najbolje što je mogao. Odvezao se u grad s prljavim budakom i ašovom, u prtljažniku Džimijevih kola. Parkirao ih je ispred Sjajnog kafea. Ostavio je ključeve u autu.

Zastao je da bi se obazreo okolo. Činilo mu se da se opustele poslovne zgrade lažnih fasada preteći nadnose preko ulice. Kiša je počela oko podneva. Padala je polako i retko, kao da nekog oplakuje. Parkić u kom je prvi put sreo Suzan Norton bio je prazan i napušten, a zavese na gradskoj kući navučene. “Vraćam se odmah”, znak je visio u izlogu kancelarije firme za osiguranje i nekretnine Larija Kroketa. Čulo se samo lagano dobovanje kiše.

Zaputio se ka Ulici Rejlroud. Pete su mu lupkale po pločniku. Stigao je do Evinog pansiona i zastao pored kola. Poslednji put se osvrnuo oko sebe. Ništa se nije micalo.

Grad je bio mrtav. Bio je siguran u to, baš kao što je bio siguran da je Miranda mrtva, nakon što je video njenu cipelu na drumu.

Zaplakao je.

Još je plakao kad se provezao pored Elksovog znaka, na kom je pisalo: “Napuštate lep gradić, Jerusalemovo. Dođite nam opet!”

Stigao je do autoputa. Marstenova kuća se nije videla od drveća dok se spuštao prema širokoj saobraćajnici. Krenuo je južno, ka Marku, ka svom životu.

Epilog

Među desetkovanim selima

Na goloj visoravni izloženoj južnom vetru

S planinskom stazom pred nama, skriven,

Ko će se sećati naše odluke da zaboravimo?

Ko će prihvatiti našu žrtvu, krajem jeseni?

- Jorgos Seferis

Sad je bez očiju.

Zmije koje je nekad držala

Izjedoše njene ruke

- Jorgos Seferis

1

Iz knjižice Bena Mirsa

(svi novinski isečci su iz

Portland pres heralda)

Devetnaesti novembar, 1975. (str. 27):

JERUSALEMOVO – Porodica Čarlsa V. Pričeta je pre samo mesec dana kupila farmu u gradiću Jerusalemovo, u kamberlendskoj oblasti. Čarls i Amanda Pričet, doseljenici iz Portlanda se sele zbog neobjašnjive noćne buke. Farma, lokalna znamenitost na Skuljard Hilu, nekad je bila u posedu Čarlsa Grifina. Grifinov otac je bio vlasnik Sanšajn Derija Inc., koji se 1962. godine utopio u korporaciju Slevfut Deri. Pričet je rekao “da su imanje dobili za džabe.” Nije bio raspoložen za davanje izjava. Amanda Pričet je prva skrenula pažnju mužu na “neobične zvuke” u ambaru, nedugo posle...

Četvrti januar, 1976. (str. 1):

JERUSALEMOVO – Prošle noći ili rano ujutru, u gradiću Jerusalemovu u južnom Mejnu došlo je do bizarne saobraćajne nesreće. Policija je, po tragovima kočenja nedaleko od mesta događaja, zaključila da je automobil, noviji model “sedana”, išao preterano velikom brzinom, kad je sleteo s puta i udario u banderu Central Mejn pauera. Auto je potpuno uništen. Putnici još nisu pronađeni, iako na prednjem sedištu i upravljačkoj tabli ima tragova krvi. Policija tvrdi da je automobil registrovan na ime gospodina GordonaFilipsa iz Skarboroa. Filips i njegova porodica bili su u poseti rođacima u Jarmutu. Policija pretpostavlja da su Filips, njegova supruga i njihovo dvoje dece zalutali u magli. Planira se potraga...

Četrnaesti februar, 1976. (str. 4):

KAMBERLEND – Gospođa Fiona Kogins, usamljena udovica sa Smit rouda u Zapadnom Kamberlendu jutros je prijavljena kao nestala. Nestanak je Kamberlendskoj oblasnoj šerifskoj kancelariji prijavila njena rođaka, gospođa Gertruda Hersi. Gospođa Hersi je rekla policiji da njena tetka nije napuštala dom i da je lošeg zdravstvenog stanja. Šerifovi pomoćnici istražuju slučaj. Tvrde da je u ovom trenutku nemoguće reći šta...

Dvadeset sedmi februar, 1976. (str. 6):

FALMUT – Džon Farington, postariji seljak i stanovnik Falmuta od rođenja, rano jutros je pronađen mrtav u svom ambaru. Pronašao ga je njegov zet, Frenk Vikeri. Vikeri kaže da je Farington ležao potrbuške ispred niskog plasta sena, s vilama pored sebe. Oblasni patolog Dejvid Rajs kaže da je Farington umro od teškog izliva krvi u mozak, ili od unutrašnjeg krvarenja...

Dvadeseti maj, 1976. (str. 17):

PORTLAND – Lovočuvari kamberlendske oblasti su dobili uputstva od Mejnske državne službe za zaštitu divljači da pripaze na čopor divljih pasa koji se verovatno kreće u oblasti Jerusalemova-Kamberlenda-Falmuta. Prošlog meseca su pronašli nekoliko ovaca. Bile su zaklane i iskidane utrobe. U nekim slučajevima bile su raščerečene. Zamenik glavnog šumara, Apton Pruit kaže: “Kao što znate, situacija u južnom Mejnu je sve gora...”

Dvadeset deveti maj, 1976. (str. 1):

JERUSALEMOVO – Sumnja se na zločin, zbog nestanka porodice Danijela Holoveja, koja se nedavno doselila u kuću na Tagart strim roudu u gradiću u kamberlendskoj oblasti. Policiju je uzbunio deda Danijela Holoveja. Zabrinuo se nakon što je porodica prestala da odgovara na telefonske pozive.

Holovejevi i njihovo dvoje dece su se u aprilu doselili u Tagart strim roud. Žalili su se prijateljima i rođacima da noću čuju “neobičnu buku”.

Jerusalemovo je u nekoliko poslednjih meseci bilo poprište niza neobičnih događaja. Veliki broj porodica je...

Četvrti jun, 1976. (str. 2):

KAMBERLEND – Gospođa Elen Tremont, udovica i vlasnica omanje kuće na Bek stejdž roudu u zapadnom delu naseobine u kamberlendskoj oblasti, rano jutros je primljena u lokalnu bolnicu zbog srčanog udara. Reporteru vaših novina je izjavila da je čula grebanje na prozoru spavaće sobe dok je gledala televiziju. Pogledala je kroz prozor i ugledala belo lice koje zuri u nju.

“Cerilo se”, rekla je gospođa Tremont. “Bilo je grozno. Nikad u životu nisam bila toliko uplašena. Strah me mori, otkad je čitava porodica pobijena na Tagart strim roudu, samo kilometar i po od mene.”

Gospođa Tremont je mislila na porodicu Danijela Holoveja, koja je početkom prošle nedelje nestala iz svog doma u Jerusalemovu. Policija je saopštila da ispituje povezanost, ali...

2

Visoki čovek i dečak šu sređinom septembra stigli u Portland. Proboravili su tri nedelje u lokalnom motelu. Navikli su na vrućinu, ali im je visoka vlažnost smetala, posle suve klime u Los Zapatosu. Obojica su često plivala u bazenu motela i dugo posmatrala nebo. Muškarac je svakodnevno dobijao portlandski Pres herald. Sad su kopije bile sveže, neobeležene vremenom ili psećom pišaćkom. Čitao je vremenske prognoze i tražio vesti iz Jerusalemova. Neki čovek je nestao u Falmutu, devetog dana njihovog boravka u Portlandu. Pronađen je njegov mrtvi pas u dvorištu. Policija istražuje slučaj.

Čovek se šestog oktobra ujutru, rano probudio i izašao u dvorište ispred motela. Većina turista je otišla. Vratili su se u Njujork, Nju Džerzi, Floridu, Ontario, Novu Škotsku, Pensilvaniju i Kaliforniju. Ostavili su đubre, letnje dolare i domoroce da uživaju u najlepšem godišnjem dobu u državi.

Ovog jutra se u vazduhu osećalo nešto novo. S glavnog druma nije dopiralo mnogo izduvnih gasova. Nije bilo magle na horizontu, niti je ista pokrivala noseće stubove bilborda na polju preko puta. Jutarnje nebo bilo je kristalno čisto, a vazduh prohladan i svež. Miholjsko leto je, čini se, nestalo preko noći.

Dečak izađe iz sobe i stade pored njega.

Čovek reče: “Danas.”

3

Do skretanja za Salemovo su stigli oko podneva. Ben se s bolom prisetio prvog povratka u grad. Došao je čvrsto rešen da izgna sve demone koji su ga progonili i uveren u uspeh poduhvata. Taj dan je bio topliji od ovog, duvao je slabiji zapadni vetar, a indijansko leto je tek počelo. Sećao se dva dečaka sa štapovima za pecanje. Današnje nebo bilo je tvrđe, plavlje, hladnije.

Radio u automobilu je objavio da je indeks požara na petom, na skali od šest podeoka. Od prve nedelje septembra nije bilo pomena vrednih padavina u južnom Mejnu. Disk-džokej na WJAB je upozorio vozače da paze na opuške, pre nego što je pustio pesmu o momku koji se sprema da skoči s vodotornja zbog ljubavi.

Vozili su se putem broj dvanaest. Prošli su pored Elksovog znaka i ušli u Džointer aveniju. Ben je odmah video da je semafor ugašen. Nije bilo potrebe za upozoravajućim žutim svetlom.

Ušli su u grad. Vozili su se polako. Ben oseti povratak starog straha. Pokrio ga je kao kaput nađen na tavanu, tesan ali upotrebljiv. Mark je ukočeno sedeo kraj njega. Stiskao je bočicu svete vodice koju je doneo iz dalekog Los Zapatosa. Otac Grekon mu je poklonio na oproštaju.

Strah je doneo srceparajuće uspomene.

Spenser Sandris je promenila ime u La Verdijere,ali nije bolje prošla. Zatvoreni prozori behu prljavi i goli. Nestala je reklama autobuske kompanije Grejhaund. Znak “na prodaju” iskrivio se u izlogu Sjajnog kafea. Sve visoke stolice su razmontirane i prevezene u neko prosperitetnije svratište. Dole niz ulicu, na nekadašnjoj perionici je još stajao znak “Barlou i Strejker – elegantan nameštaj”. Pozlaćena slova su, u međuvremenu, potamnela. Gledala su na prazne pločnike. Izložbeni prostor bio je prazan, a debeli tepih isprljan. Ben pomisli na Majka Rajersona. Pitao se da li još leži u sanduku, u zadnjoj sobi. Od te pomisli mu se osušiše usta.

Usporio bi na svakoj raskrsnici. Gore na brdu ugledao je kuću Nortonovih i dugu, požutelu travu ispred i iza nje, tamo gde je nekad stajao zidani roštilj Bila Nortona. Opazio je dosta polomljenih prozora.

Dalje niz ulicu, zaustavio se i zagledao u park. Spomenik palim borcima dominirao je džunglom žbunja i trave. Jezerce se davilo od letnjeg korova. Zelena boja na klupama ljuštila se i otpadala. Lanci na ljuljaškama su zarđali. Ljuljanje na nekoj od njih proizvelo bi nepodnošljivo škripanje. Neprijatni zvuk pokvario bi svako zadovoljstvo. Tobogan se prevrnuo. Virio je iz travuljine s nogama uperenim uvis, kao crknuta antilopa. U ćošku ograđenog prostora s peskom ležala je zaboravljena dečja krpena lutka. U očima od dugmadi ogledao se crni, bespomoćni užas. Sticao se utisak da je tokom dugog boravka u pesku videla sve mračne tajne. Možda i jeste.

Podigao je glavu i ugledao Marstenovu kuću, s navučenim kapcima. Posmatralaje grad s nejakom zlobom. Delovala je bezopasno, ali kad padne mrak...?

Kiše su sigurno sprale pričesni hleb s kojim je Kalahan zapečatio. Stoji im na raspolaganju. Možda je koriste kao svetilište, mračni svetionik što dominira mrtvim, zakorovljenim gradom. Da li su se tu sastajali, pitao se. Da li kao blede seni lutaju mračnim hodnicima i drže izopačene službe tvorcu njihovog tvorca?

Skrenuo je pogled, sa zebnjom u srcu.

Mark je posmatrao kuće. Najveći broj je imao zatvorene kapke. Na nekima su otkriveni prozori gledali na prazne sobe. Bile su gore od uredno zatvorenih domova, pomisli Ben. Činilo se da motre dnevne uljeze beslovesnim pogledima mentalno zaostalih bića.

“Oni su u tim kućama”, procedi Mark. “Upravo sada, borave u svim tim kućama, iza zatvorenih kapaka. Leže u krevetima, ormanima, podrumima, ispod podnih dasaka. Kriju se.”

“Polako”, reče Ben.

Gradić ostade iza njih. Ben skrenu na Bruks roud. Provezli su se pored Marstenove kuće. Kapci su se još držali, a veštičja i paganska trava su tvorile lavirint na zapuštenom travnjaku.

Ben pogleda na ono što je Mark pokazao. Preko trave se pružala dobro ugažena, bela staza. Protezala se od puta do verande. To je sad za njima. Nešto mu se odvezalo u grudima. Suočili su se s najgorim. Savladali su to iskušenje.

Ben zaustavi kola podalje odatle, na Barns roudu, nedaleko od groblja Harmoni Hil. Izašli su napolju i ušli u šumu. Gusto rastinje je šuškalo i suvo krckalo pod njihovim nogama. Mirisali su alkoholnu aromu borovnica i slušali poslednje zrikavce. Izbili su na malo uzvišenje s pogledom na krčevinu u šumi, oko dalekovoda Central Mejn pauera. Sjajni čelični stubovi svetlucali su usred divljine. Lišće je već počelo da žuti na nekim granama.

“Stari ljudi kažu da je ovde počeo, daleke pedeset prve godine”, reče Ben. “Vetar je duvao sa zapada. Sumnja se da je neko bio nepažljiv s cigaretom. Jedan opušak bio je dovoljan. Požar je pohrlio preko Močvara. Bio je nezaustavljiv.”

Izvadio je paklicu “pal mala” iz džepa i pažljivo pogledao oznaku – in hoc signo vinces – pre nego što je pokidao celofanski omot. Pripalio je cigaretu i ugasio šibicu. Imala je iznenađujuće dobar ukus, iako mesecima nije pušio.

“Imaju oni svoja mesta”, rekao je. “Ali ih mogu izgubiti. Veliki broj njih može biti ubijen... ili uništen. To je bolja reč. Ali ne svi. Shvataš li?”

“Da”, reče Mark.

“Nisu mnogo pametni. Loše se kriju kad ostanu bez prvobitnog skrovišta. Nekoliko ljudi može dosta učiniti, ako ih potraže na očiglednim mestima. Posao u Salemovu najverovatnije bi bio gotov do prvih snegova. Možda se nikad ne može završiti. Niko i ništa ne može garantovati uspeh. Stvar je bezizgledna bez nečeg što bi ih isteralo napolje i uznemirilo.”

“Tako je.”

“Biće to ružan i opasan poduhvat.”

“Znam.”

“Kažu da vatra pročišćava”, zamišljeno će Ben. “Pročišćenje je neophodno, zar ne?”

“Tako je”, ponovi Majkl.

Ben ustade. “Vreme je da krenemo.”

Bacio je upaljenu cigaretu u gomilu mrtvog šipražja i starog, krtog lišća. Bela, tanka, pruga dima se diže na zelenoj pozadini borovnica, metar uvis. Vetar je dohvatio. Šest metara dalje, niz vetar, bio je veliki splet mrtvog rastinja.

Opčinjeno i zaneseno su posmatrali dim.

Zgusnuo se. Zapalacao je i plameni jezičak. Blago pucketanje dopre iz gomile mrtvog žbunja, znak da je vatra zahvatila grančice.

“Večeras neće jurcati za ovcama i opsedati farme”, tiho će Ben. “Večeras će biti u bekstvu. A sutra...”

“Ti i ja”, reče Mark i stisnu pesnicu. Više nije bio bled; oči su mu sevale. Plamen mu se ogledao na licu.

Vratili su se u kola i odvezli.

Vatra u žbunju, na maloj čistini s pogledom na dalekovode je lagano jačala, potpomognuta jesenjim vetrom sa zapada.

Oktobar 1972.

Jun 1975.

Jedno za srećan put

Herb Tuklander je u deset i petnaest razmišljao da zatvori Tukijev bar, u severnom delu Falmuta. Tačno u to vreme je u bar uleteo napadno bledolik čovek u skupocenom kaputu. Bio je deseti januar. Ljudi tek što su se navikli da žive sa prekršenim obećanjima od Nove godine. Napolju je duvao đavolski vetar sa severoistoka. Petnaest centimetara snega je napadalo pre mraka. Odonda je još žešće padao. Dvaput je video Bilija Larabija, visoko u kabini, gradskog pluga za čišćenje snega. Drugi put mu je odneo pivo. Moja majka bi to nazvala aktom čistog milosrđa, a bog sveti zna da je u svoje vreme sasula dosta Tukijevog piva u sebe. Bili mu je objasnio da uspevaju da očiste glavne saobraćajnice, ali da će sporedne ostati neprohodne sve do jutra. Portlandski radio je najavljivao još tridesetak centimetara snega i vetar od šezdeset pet kilometara na čas, sjajne uslove za stvaranje smetova.

U baru nije bilo nikog izuzev Tukija i mene. Slušali smo kako vetar urla pod strehama i posmatrali vatreni ples na ognjištu.

“Popij jednu za srećan put, Bute”, reče Tuki, “zatvaram za večeras.”

Nasuo je meni i sebi po jedno piće. Tada su se vrata širom otvorila. Uteturao je stranac, sa snegom na ramenima i kosi. Bio je beo kao da se valjao u šećeru u prahu. Vetar nanese pristojnu gomilu snega za njim.

“Zatvori vrata!”, zaurla Tuki na neznanca. “Da nisi rođen u čamcu?”

Nikad nisam video tako uplašenog čoveka. Ličio je na konja koji je čitavo popodne jeo koprive. Upravio je pogled na Tukija i rekao: “Moja žena... moja kći...”, pre nego što se stropoštao napod.

“Svetog mu Džoa”, reče Tuki. “Zatvori vrata, Bute, hoćeš li?”

Zatvorio sam ih. To nije bio nimalo lak zadatak. Vetar je bio začuđujuće jak. Tuki kleknu i podiže neznančevu glavu. Išamarao ga je po obrazima. Prišao sam i video da je neznanac u strašnom stanju. Lice mu je bilo grimiznocrveno, s nekoliko sivih mrlja. Ako živite u šumama Mejna, još od predsednikovanja Vudroa Vilsona, kao ja, znate da te sive mrlje znače promrzline.

“Onesvestio se”, reče Tuki. “Donesi brendi s bara, molim te?”

Ubrzo sam se vratio. Tuki je otkopčao neznančev kaput. Nepoznati se malo povratio. Čkiljio je kroz poluotvorene kapke i mrmljao nešto nerazumljivo.

“Naspi mu pun zatvarač”, reče Tuki.

“Samo zatvarač?” pitao sam ga.

“Taj brendi je pravi dinamit”, reče Tuki. “Ali pazi, ne sme da presisa.”

Nasuo sam pun zatvarač i pogledao Tukija. Klimnuo je. “Pravo niz grlo.”

Sasuo sam mu brendi niz grlo. Bio je to čudestan prizor. Nepoznati je zadrhtao čitavim telom i počeo da kašlje. Još više se zacrveneo. Kapci koji su dotad visili na pola koplja se podigoše kao roletne. Malo sam se zabrinuo. Tuki ga je podigao kao veliku bebu i udario po leđima.

Čovek poče da povraća. Tuki ga je ponovo udario.

“Drž’ se”, rekao je, “taj brendi pročišćava sve dizne.”

Čovek se zakašlja, ali osetno tiše. Prvi put sam ga dobro osmotrio. Gradski svat, nema šta i to odnekud južno od Bostona. Nosio je skupocene, ali tanke kožne rukavice. Sigurno ima još sivkastih mrlja na rukama. Imaće sreće ako posle ove noći sačuva sve prste.

I kaput je bio skup; vredeo je najmanje tri stotine dolara. Nosio je čizmice do članaka. Pomislio sam na njegove nožne prste.

“Bolje mi je”, rekao je.

“Dobro” rekao je Tuki. “Možeš li da priđeš vatri?”

“Žena i kći”, rekao je. “Tamo su... u oluji.”

“Nisam ni mislio da su kod kuće i da gledaju televiziju”, reče Tuki. “Biće vam lakše da pričate pored vatre, nego na podu. Pomozi mi, Bute.”

Ustaoje. Ote mu sejauk. Usta mu se iskriviše u bolnoj grimasi. Ponovo pomislih na neznančeve nožne prste. Pitao sam se zašto dobri bog pušta njujorške budale da se lomataju po južnom Mejnu usred severnjačke mećave. Nadao sam se da su njegova žena i kći toplije obučene od njega.

Otpratili smo ga do kamina i posadili u stolicu za ljuljanje, omiljen komad nameštaja gospođe Tuki. Nije se odvajala od nje sve do smrti, sedamdeset četvrte. Pokojnica je odgovorna za izgled bara o kom su pisali u Daun istu, Sandej telegramu,pa čak i u nedeljnom dodatku bostonskog Globa. Mesto je više podsećalo na javnu zgradu, nego na bar, zbog drvenog poda od dasaka spojenih drvenim klinovima umesto ekserima, šanka od javora, starih greda na tavanici i monstruozno velikog kamenog ognjišta. Članak u Daun istu je podstakao gospođu Tuki na ozbiljnija razmišljanja. Htela je da preimenuje bar u Tukijevu krčmu ili Tukijev odmor.Priznajem da je u novim imenima bilo nekog kolonijalnog prizvuka, ali se meni više dopadalo staro ime, Tukijev bar. Lepo je biti biti otmen leti, kad navale turisti. Zimi je sasvim drugačije. Tad delite prostor isključivo s lokalnim življem. Zimi je bilo mnogo večeri, poput ove, kad smo Tuki i ja sedeli sami, ispijajući viski s vodom ili pivo. Moja Viktorija je preminula sedamdeset treće. Išao sam u Tuki kad bi mi se u glavi skupilo previše glasova kadrih da zatome postojano kucanje životnog sata. Posete Tukijevom baru su pomagale, čak i kad u njemu ne bi bilo nikog sem Tukija i mene. Ne bih se tako osećao da smo sedeli u Tukijevom odmoru. Znam da zvuči blesavo, ali je istinito.

Tuki je posadio neznanca ispred vatre. Tresao se jače nego ikad. Obgrlio je kolena. Zubi su mu cvokotali. S vrha nosa mu kliznu nekoliko kapi providnih slina. Valjda je shvatio da bi umro, da je proveo još petnaestak minuta napolju. Ne bi stradao zbog snega, već zbog mraza i vetra. Oni kradu telesnu toplotu.

“Gde ste sleteli s puta?”, pitao ga je Tuki.

“D... desetak kilometara j... južnije”, rekao je.

Razmenio sam pogled s Tukijem. Najedanput mi je bilo hladno. Veoma hladno.

“Da li ste sigurni?”, pitao je Tuki. “Prešli ste deset kilometara po mećavi?”

“Proverio sam brojač kilometara kad smo prošli kroz grad. Sledio sam uputstva... pošli smo u posetu svastici u Kamberlendu... nikad nisam bio tamo... mi smo iz Nju Džerzija.

Nju Džerzi. Ako postoji nešto gluplje od Njujorčanina, to je tip iz Nju Džerzija.

“Da li ste sigurni da je u pitanju deset kilometara?”, interesovao se Tuki.

“Prilično sam siguran. Naišao sam na raskrsnicu sa sporednim putem, ali zbog smetova... bilo je...”

Tuki ga dohvati za revere kaputa. Izgledao je bledo i napeto u nestalnoj svetlosti vatre, desetak godina starije od svojih šezdeset četiri. “Skrenuo si desno?”

“Desno, da. Moja žena...”

“Da li si video znak?”

“Znak?” Tupo je zurio u Tukija i trljao vrh nosa. “Naravno da sam ga video. Bio je u uputstvima. Kreni Džointer avenijom kroz Jerusalemovo do ulaza na autoput broj 295.” Šetao je pogledom od Tukija do mene. Vetar je zviždao i urlao ispod streha. “Zar to nije tačno, gospodine?”

“Salemovo”, reče Tuki, jedva čujnim glasom. “O, moj bože.”

“Šta ne valja”, reče neznanac, povišenim glasom. “Zar to nije dobar put? Bio je zatrpan snegom. Mislio sam... ako nailazim na grad, sigurno imaju snežni plug i... zato sam...”

Ućutao se.

“Bute”, obratio mi se Tuki tihim glasom. “Brzo, zovi šerifa.”

“Naravno”, reče budala iz Nju Džerzija, “to je dobra ideja. Šta je vama, momci? Ponašate se kao da ste videli duha.”

Tuki odvrati: “Nema duhova u Salemovu, gospodine. Da li ste im rekli da ostanu u kolima?”

“Naravno”, rekao je putnik namernik. Zvučao je malčice povređeno. “Nisam lud.”

Nećeš me u to ubediti.

“Kako se zovete?”, pitao sam ga. “Zbog šerifa.”

“Lamli”, rekao je. “Džerard Lamli.”

Nastavio je razgovor s Tukijem. Podigao sam slušalicu. Iz nje nije dopiralo ništa izuzev mrtve tišine. Nekoliko puta sam pritisnuo dugme za prekid veze. Ništa se nije promenilo.

Vratio sam se. Tuki je nasuo Džerardu Lamliju još jednu turu brendija. Nju je mnogo lakše progurao.

“Da li je šerif na putu?”, pitao je Tuki.

“Telefon ne radi.”

“Prokletstvo”, reče Tuki. Ponovo smo izmenjali poglede. Vetar je divljao oko bara. Bacao je sneg na prozor.

Lamli nas je naizmenično posmatrao.

“Ima li neko od vas automobil?”, pitao je, krajnje zabrinutim tonom. “Motor mora da radi da bi se grejale. Ostavio sam ih s četvrt rezervoara. Hodao sam sat i po... Hoćete li mi odgovoriti?”Ustao je i zgrabio Tukija za košulju.

“Gospodine”, reče Tuki, “Mislim da ste načisto poblesavili.”

Lamli pogleda na svoje ruke, pa na Tukija. Pustio ga je. “Mejn”, prosiktao je. To je zvučalo kao najružnija reč, neoprostiv uvreda upućena nečijoj majci. “Dobro”, rekao je. “Gde je najbliža benzinska stanica? Oni sigurno imaju kamion za...”

“Najbliža benzinska stanica je u centru Falmuta”, rekao sam. “To je pet kilometara niz put odavde.”

“Hvala”, rekao je, pomalo sarkastično i krenuo prema vratima. Zakopčavao je sako u hodu.

“Ali, nije otvorena”, dodao sam.

Polako se okrenuo i pogledao na nas.

“O čemu to govorite, starče?”

“Pokušava da vam kaže da benzinska pumpa u centru pripađa Biliju Larabiju. On sad vozi snežni plug, prokleta budalo”, strpljivo će Tuki. “Zašto ne dođete ovamo i sednete, pre nego što vam pukne čuka?”

Vratio se. Izgledao je zbunjeno i uplašeno. “Da li hoćete da mi kažete, da ne možete... da nema...?”

“Ne kažem ja ništa”, reče Tuki. “Ne stižem da otvorim usta od vas. Ućutite, da malo razmislimo.”

“Kakvo je to mesto, Jerusalemovo?”, pitao je. “Zašto je glavna saobraćajnica pokrivena snegom, zatrpana? Zašto nigde nema svetla?”

Rekoh: “Jerusalemovo je pre tri godine izgorelo.”

“I nije obnovljeno?” reče stranac, s primetnom nevericom.

“Baš tako”, rekoh i pogledah Tukija. “Šta ćemo sad?”

“Ne možemo ih tamo ostaviti”, rekao je.

Prišao sam Tukiju. Lamli je odlutao do prozora. Zagledao se u snežnu noć.

“Šta ćemo ako su ih se dočepali?”, pitao sam ga.

“To je moguće”, rekao je. “Ali ne možemo biti sigurni. Biblija je na polici. Da li nosiš papinu medalju?”

Izvadio sam raspeće ispod košulje. Rođen sam i odgajan kao kongregacionista, ali većina ljudi oko Salemova nešto nosi – raspeće, medalju Svetog Kristofera, brojanicu, bilo šta. Nešto u Salemovu je, nesrećnog oktobra, pre dve godine, pošlo po zlu. Ponekad, kasno noću, kad bi oko Tukijeve vatre ostali samo domoroci, rasprela bi se priča. Takve priče su u društvu zvučale istinitije.

Vidite, ljudi iz Salemova su nestajali. Prvo nekolicina, zatim još poneko i konačno čitava gomila. Škole su zatvorene. Grad je veći deo godine pust. Nekoliko ljudi se, istina, doselilo, uglavnom proklete budale iz drugih država kao ovaj ovde. Pretpostavljam da su dolazili privučeni niskom cenom nekretnina. Nisu se održali. Najčešće bi se odselili posle jednog do dva meseca. Drugi su... nestajali. Grad je izgoreo do temelja. To je bio kraj dugog pada. Pretpostavlja se da je požar počeo kod Marstenove kuće na brdu iznad Džointer avenije, ali niko, ni dan-danas ne zna kako. Tri dana je nesmetano besneo. Situacija se, nakon požara popravila, ali ne za dugo.

Reč “vampir” je, koliko sam ja čuo, spomenuta samo jednom. Riči Mesina, ludi kamiondžija iz Friporta, te večeri se zatekao kod Tukija. Bio je prilično nacvrcan. “Isuse Hriste”, zaurlao je ovaj grmalj. Činilo nam se da ima preko dva i po metra u vunenim pantalonama, postavljenoj košulji i kožnim čizmetinama. “Zar je moguće da se svi jebeno plašite da to glasno kažete? Vampiri! O njima govorite, zar ne? Isuse poskakujući Hriste na motoru s prikolicom na konjsku vuču! Ponašate se kao gomila klinaca posle horor filma! Znate vi dobro čega ima u Salemovu. Hoćete da vam kažem? Hoćete li da vam ja kažem?”

“Reci nam, Riči”, oglasi se Tuki. Društvo se opasno utišalo. Čuli smo pucketanje vatre u kaminu i meko kapanje novembarske kiše u noći. “Slušamo te.”

“Ono što tamo imate je čopor divljih pasa”, reče Riči Mesina. “Eto šta imate. To i dosta baba koje vole dobre, jezive priče. Pobogu ljudi, spreman sam da za osamdeset dolara odem tamo i provedem noć u toj vašoj ukletoj kući, zbog koje toliko brinete. Pa, šta ćemo? Da li je neko spreman da odreši kesu?”

Niko nije hteo. Riči je važio za brbljivog razmetljivca. Znali smo da ume da bude nezgodan kad popije. Niko ne bi prolio suzu za njim, ali niko od nas nije hteo da ga šalje u Salemovo po mraku.

“Jebite se, svi koliko vas ima” reče Riči. “Imam sačmaricu u gepeku ševija. Zaustaviće svakog u Falmutu, Kamberlendu ili Jerusalemovu. Da znate, baš tamo sam se zaputio.”

Izleteo je iz bara. Dugo smo ćutali. Prvi se oglasio Lamont Henri. Govorio je đavolski tiho: “Dobri bože, više nikad nećemo videti Ričija Mesinu.”Lamont se prekrsti, iako je od pelena odgajan kao metodista.

“Otrezniće se i promeniti mišljenje”, rekao je Tuki, osetno nervoznim glasom. “Vratiće se pre zatvaranja. Videćete da je sve to šala.”

Pokazalo se da je Lamont imao pravo. Niko nikad nije video Ričija. Njegova žena je državnim policajcima rekla da pretpostavlja da je otišao u Floridu da bi izbegao poverioce. Istina joj se ogledala u očima – bolesnim, uplašenim očima. Nedugo potom se odselila na Rod Ajlend. Možda je mislila da će je Riči potražiti jedne noći bez mesečine. Ja nisam od onih koji će reći da je tako nešto nemoguće.

Tuki je gledao mene i ja sam gledao Tukija, gurajući raspeće pod košulju. Nikad u životu se nisam osećao tako staro i uplašeno. Tuki je ponovio: “Ne možemo ih ostaviti tamo, Bute.”

“Da, znam.”

Gledali smo se još neko vreme, pre nego što me je uhvatio za rame. “Ti si dobar čovek, Bute.” To mi se dopalo. Ljudi obično zaboravljaju da si čovek ili da si to ikad bio, kad jednom pređeš sedamdesetu.

Tuki priđe Lamliju i reče: “Imam ‘skaut’ s pogonom na sva četiri točka. Dovešću ga.”

“Za boga miloga, čoveče, zašto to ranije niste rekli?” Okrenuo se od prozora. Gnevno je posmatrao Tukija. “Zašto ste okolišali više od deset minuta?”

Tuki reče, veoma tihim glasom: “Gospodine, začepite gubicu. Ako vas spopadne želja da je otvorite, setite se da ste skrenuli na neraščišćen put usred jebene mećave.”

Lamli htede da uzvrati, ali se predomisli. Krv mu je navrla u lice. Tuki izađe da izveze “skaut” iz garaže. Napipao sam hromiranu pljosnatu flašu iza bara. Napunio sam je brendijem. Možda će nam trebati koji gutljaj, pre nego što svane.

Mejnske mećave – da li ste ih ikad doživeli?

Sneg je padao sitno, kao pesak. Tako je i zvučao, dok je udarao u stakla automobila ili kamioneta. Duga svetla tad ne vrede, zato što se odbijaju od snega, pa ne vidite ni tri metra pred sobom. Sa skraćenim svetlima se vidokrug produžuje na pet metara. Mogu da podnesem sneg. Ne volim vetar, kad dune, zagudi i pokrene sneg u stotinu otkačenih letećih oblika. Zvuči kao sva mržnja, bol i strah ovog sveta. Smrt obitava u grlu snežnog vetra, bela smrt – i možda nešto iza smrti. Takav zvuk je strašan i kad ga slušate ušuškani u udobnoj postelji, iza zatvorenih kapaka i zaključanih vrata. Zvuči mnogo gore u automobilu, dok se vozite pravo u Salemovo.

“Hoćeš li da požuriš malo, molim te?”, pitao je Lamli.

Rekoh: “Đavolski ti se žuri da izađeš na mećavu, iako si se zamalo smrzao.”

Počastio me je prezrivim i zbunjenim pogledom. Ćutao je. Odmicali smo ujednačenom brzinom od četrdeset kilometara na sat. Bilo mi je teško da poverujem da je Bil Larabi očistio ovaj deo puta, pre jednog sata. Vozio sam preko sve debljeg sloja snega. Skaut se ljuljao pri najjačim naletima vetra. Farovi su osvetljavali neprozirnu, uskovitlanu belinu. Nismo sreli nijedan auto.

Desetak minuta kasnije, Lamli prostenja: “Hej! Šta je to?”

Pokazivao je na moju stranu auta. Gledao sam pravo ispred sebe. Okrenuo sam se, za sekundu prekasno. Učinilo mi se da vidim neku pognutu priliku, kako uzmiče od automobila, nazad u sneg. To je mogla biti iluzija.

“Ša je to bilo? Jelen?”, pitao sam.

“Verovatno”, rekao je, pomalo drhtavim glasom. “Ali oči -bile su crvene.” Pogledao me. “Da li jelenske oči tako izgledaju u mraku?” Zvučalo je kao da moli.

“Mogu izgledati bilo kako”, rekao sam, misleći da bi to mogla biti istina, iako sam video dosta jelena, iz dosta automobila, ali nijedan od njih nije imao crvene oči.

Tuki je ćutao.

Petnaestak minuta kasnije smo stigli do mesta na kom sneg pored puta nije bio tako visok, zato što snežni plugovi malo dignu sečiva na raskrsnicama.

“Ovo liči na mesto na kom smo skrenuli”, reče Lamli. Nije zvučao preterano sigurno. “Ne vidim znak...”

“Tu smo”, odgovorio je Tuki. Govorio je za njega nekarakterističnim glasom. “Vidim vrh putokaza.”

“O. Naravno.” Lamli nije krio olakšanje. “Slušajte, gospodine Tuklandere, izvinjavam se zbog svog ponašanja u vašem baru. Bilo mi je hladno, bio sam zabrinut, smatrao sam se najvećom budalom na svetu. Želim da se obojici zahvalim...”

“Nemojte zahvaljivati Butu i meni dok ih ne ukrcamo u auto”, reče Tuki. Prebacio je “skaut” na pogon na sva četiri točka i probio put kroz smet do Džointer avenije. Onda uđe kroz Salemovo sve do prilaza autoputu broj 295. Sneg se odbijao od branika. Zadnji deo se ljuljao, ali je Tuki vozio po snegu, otkad je Hektor bio štene. Nastavili smo posle kraćeg kolebanja. Farovi bi pokatkad otkrili tragove vozila, koji bi ubrzo nestali. Lamli se nagnuo napred. Pogledom je tražio automobil. Tuki mu se obratio: “Gospodine Lamli.”

“Šta je bilo?”

“Ljudi iz ovih krajeva su na izvestan način sujeverni kad je Salemovo u pitanju”, reče Tuki. Trudio se da zvuči opušteno, ali sam ja dobro video bore oko usana i nervozan pogled. “Neće biti problema, ako su vaši u kolima. Pokupićemo ih i otići do bara. Bili će sutra, kad oluja prestane, rado iščupati vaš automobil iz smetova. Ali, ako nisu u kolima...”

“Nisu u kolima?” Lamli ga grubo prekide. “Zašto ne bi bili u kolima?”

“Ako nisu u kolima”, nastavi Tuki. Nije se potrudio da odgovori. “Mi ćemo se okrenuti i vratiti nazad u Falmut, gde ćemo obavestiti šerifa. Lutanje usred noći, po snežnoj oluji je ionako bespredmetno, zar ne?”

“Biće u kolima. Gde bi mogli biti?”

Nastavio sam, “Još nešto, gospodine Lamli. Ako ikog vidimo, nećemo pričati s njima. Nećemo, čak i da nam se obrati. Da li me razumete?”

Lami prozbori, veoma sporo: “O kakvom se sujeverju radi?”

Tuki progovori pre nego što sam išta mogao reći. Bog sveti zna šta bih mu rekao. “Stigli smo.”

Približavali smo se zadnjem delu velikog “mercedesa”. Čitav prednji deo automobila je nestao pod smetom. Bočni nanos je usisavao celu stranu automobila. Zadnja svetla su još sijala. Dim je izbijao iz auspuha.

“Nije im nestalo benzina”, reče Lamli.

Tuki se zaustavio. Povukao je ručnu kočnicu “skauta”. “Pamtite li Butove reči, gospodine Lamli?”

“Naravno, naravno.” Čovek nije mislio ni na šta drugo do na ženu i kći. Ne vidim kako bi ga neko mogao kriviti zbog toga.

“Da li si spreman, Bute?”, pitao me je Tuki i pogledao u oči. Imao je smrknut, sivkast pogled.

“Verujem da jesam”, rekao sam.

Izašli smo. Vetar nas je poduhvatio i zasuo snegom. Lamli je išao prvi, svijen u struku. Skupoceni kaput je lepršao za njim, kao brodsko jedro. Bacao je dve senke, jednu od Tukijevih farova i drugu od svetala “mercedesa”. Žurio sam za njim. Tuki je išao korak iza mene. Uhvatio me je za rame, kad sam stigao do zadnjeg dela “mercedesa”.

“Pusti ga”, rekao je.

“Džejn! Frensi!” urlao je Lamli. “Da li je sve u redu?” Otvorio je prednja vrata i gurnuo glavu unutra. “Da li je...”

Naglo je ućutao. Vetar mu iščupa teška vrata iz ruku. Otvorio ih je do kraja.

“Dobri bože, Bute”, reče Tuki, negde ispod vriska vetra. “Mislim da je opet počelo.”

Lamli se okrenuo prema nama. Strah i zbunjenost mu se ogledala na licu i razrogačenim očima. Jurnuo je ka nama kroz sneg. Okliznuo se i zamalo pao. Gurnuo me je u stranu kao da me nema i ščepao Tukija.

“Kako si znao?”, urlao je. “Gde su one? Šta se, do đavola, ovde događa?”

Tuki se oslobodi Lamlijevog stiska i prođe kraj njega. Zajedno smo osmotrili unutrašnjost “mercedesa”. Bio je topao kao tost, ali neće to još dugo biti. Treperilo je malo ćilibarsko svetlo. Veliki automobil je bio prazan. Na podu ispod vozačkog sedišta bila je odbačena barbika. Dečja skijaška jakna bila je prebačena preko sedišta.

Tuki prekri lice rukama... i nestade. Lamli ga je zgrabio i bacio nazad u smet. Prebledelo lice mu se iskrivilo od gneva. Usta su mu se mrdala kao da žvaće nešto kiselo, što nije mogao ispljunuti. Izvadio je jaknu iz auta.

“Frensinina jakna?”, prošaptao je, da bi odmah zatim divlje kriknuo “Frensinina jakna!” Okrenuo se, držeći jaknu za krznom obrubljenu kragnicu. Pogledao me je praznim očima. “Ne može napolju bez jakne, gospodine Bute. Zašto... zašto... smrznuće se i umreti.”

“Gospodine Lamli...”

Jurnuo je kraj mene, s jaknom u ruci. Vikao je: “Frensin! Džejn! Gde ste? Gde steee?”

Pružio sam Tukiju ruku. Pomogao sam mu da ustane. “Da li si...”

“Pusti mene”, rekao je. “Moramo da ga savladamo, Bute.”

Krenuli smo za njim, najbrže što smo mogli, što nije bilo naročito brzo. Sneg je na nekim mestima dopirao do iznad kolena. Stao je, pa smo ga stigli.

“Gospodine Lamli...” poče Tuki i položi ruku na nesrećnikovo rame.

“Onamo”, reče Lamli. “Tamo su otišle. Vidite!”

Spustili smo pogled. Bili smo u nekoj udolini. Vetar je uglavnom hučao nad nama. Videli smo dva para tragova, veći i manji. Sneg ih je gotovo zatrpao. Nestali bi, da smo došli pet minuta ranije.

Udaljavao se, pognute glave. Tuki ga je uhvatio za leđa. “Nemojte! Nemojte, Lamli!”

Unezvereni Lamli se okrete i skupi šake u pesnice. Zamahnuo je... ali ga je nešto u Tukijevom izrazu lica pokolebalo. Pogled mu je bludeo između nas dvojice.

“Smrznuće se”, rekao je, kao da govori s nerazumnom dečicom. “Zar ne shvatate? Nema jaknu. Ima samo sedam godina...”

“Mogle bi biti bilo gde”, reče Tuki. “Ne možeš da slediš te tragove. Nestaće pri sledećem ozbiljnijem naletu mećave.”

“Šta predlažeš?”, povika Lamli, piskavim i histeričnim glasom. “Ako se vratimo po policiju, smrznuće se! Frensin i moja supruga!”

“Možda su se već smrzle”, reče Tuki. Gledao je Lamlija u oči. “Smrzle su se, ili im se dogodilo nešto gore.”

“Šta hoćeš da kažeš?”, prošapta Lamli. “Budi određen, prokletstvo! Reci mi!”

“Gospodine Lamli”, reče Tuki, “postoji nešto u Salemovu...”

Ja sam bio taj koji se konačno oglasio i izrekao ono što sam mislio da nikad neću. “Vampiri, gospodine Lamli. Jerusalemovo je puno vampira. Znam da ćeš to teško progutati...”

Zurio je u mene kao da sam iznenada pozeleneo. “Ludaci”, šapnuo je. “Vi ste par ludaka.” Okrenuo se, sklopio šake preko usta i kriknuo: “FRENSIN! DŽENI!” Nastavio je da baulja po mećavi. Sneg mu je dosezao do ivice kaputa.

Obratio sam se Tukiju. “Šta sad da radimo?”

“Sledićemo ga”, reče Tuki. Sneg mu je prekrio kosu, izgledao je luckasto. “Ne mogu da ga ostavim ovde, Bute. Da li ti možeš?”

“Ne mogu”, rekao sam. “Pretpostavljam da ne mogu.”

Krenuli smo kroz sneg za Lamlijem, najbrže što smo mogli. Sve više nam je odmicao. Bio je znatno mlađi. Krčio je put. Probijao se kroz sneg kao bik. Artritis je oživeo. Zgrabio me je snažnim šakama. Gledao sam u noge, govoreći: Još samo malo, još malo dalje, nastavite, proklete bile, nastavite...

Naleteo sam na Tukija, koji je stajao raširenih nogu u smetu. Obesio je glavu i prislonio ruke na grudi.

“Tuki”, rekao sam, “šta ti je?”

“Dobro sam”, rekao je i obesio ruke. “Pratićemo ga, Bute. Urazumiće se kad ga napusti snaga.”

Uspeli smo se na uzvišenje i ugledali Lamlija u podnožju. Očajnički se osvrtao oko sebe, tražeći tragove. Vetar je brisao podnožjem uzvišenja. Tragovi su nestajali, nekoliko minuta nakon što su načinjeni, a i da ne govorimo o par sati.

Podigao je glavu i vrisnuo u noć: “FRENSIN! DŽEJN! ZA BOGA MILOGA!” Sažaljevali smo ga zbog vriska punog očajanja i užasa. Odgovorio mu je samo stravični huk vetra. Kao da mu se smejao, govoreći: odneo sam ih, gospodine Nju Džerzi, s tvojim skupocenim kolima i kaputom od kamilhara. Odneo sam ih i izbrisao njihove tragove. Dojutra će biti slatke i smrznute kao dve jagode u zamrzivaču...

“Lamli!”, urlao je Tuki, pokušavajući da nadjača nevreme. “Slušajte me. Jasno mi je da ne marite za vampire, babaroge i slična bića, ali razmislite o sledećem! Samo im odmažete! Moramo da zovemo...”

Odgovor je stigao s neočekivane strane. Iz mraka dopre glas sličan zvonu sićušnih srebrnih zvončića. Krv mi se sledila kao sladoled u spremištu.

“Džeri... Džeri, da li si to ti?”

Lamli ispusti otegnuti krik, kad se pojavila kao duh iz tamnih senki šumarka. Bila je to gradska žena, tu nema zbora. Najlepša žena koju sam ikada video. Hteo sam da joj priđem, da joj kažem koliko mi je drago što je živa i zdrava. Nosila je debeli zeleni pulover. Mislim da je to ono što zovu pončom. Lebdeo je oko nje. Tamna kosa se kovitlala na vetru kao voda u decembarskom potoku, pre nego što je zima zamrzne i obuzda.

Možda sam iskoračio prema njoj, zato što sam osetio Tukijevu toplu, žuljevitu ruku na ramenu. A ipak sam – ne znam kako da kažem – čeznuo za njom, za mračnom i divnom prilikom u zelenom ponču što leprša oko belog vrata i ramena. Bila je egzotična i neobična, nalik prelepoj ženi iz pesme Voltera de la Mera. [44]

“Dženi!”, vikao je Lamli. “Dženi!” Batrgao se po snegu ka njoj, raširenih ruku.

“Ne!”, povika Tuki. “Lamli, nemoj!”

Nije ni pogledao na nas... ali ona jeste. Pogledala je na nas i razvukla usne u osmeh. Sva čežnja se preobrati u užas, hladan kao grob, beo i tih kao kosti pod mrtvačkim pokrovom. I s dalekog uzvišenja mogli smo videti zlokobni crveni sjaj u tim očima. Bile su manje ljudske od vučjih. Širok osmeh otkri neprirodno duge zube. Više nije pripadala ljudskoj vrsti. Bila je oživljeni leš, usred crne, urlajuće oluje.

Tuki načini znak krsta u vazduhu. Ona uzmače... Ponovo se nasmešila. Bili smo predaleko i verovatno previše uplašeni.

“Sprečimo je!”, prošaptao sam. “Zar ne možemo da je sprečimo?

“Prekasno je, Bute!”, snuždeno će Tuki.

Lamli stiže do nje. I on je, onako prekriven snegom, ličio na duha. Posegnuo je za njom... i vrisnuo. Taj vrisak odraslog čoveka koji urla kao dečak u noćnoj mori će me doveka pratiti u snovima. Pokušao je da pobegne od nje, ali je ona pružila duge gole ruke, bele kao sneg. Privukla ga je sebi. Video sam kako krivi glavu i napada...

“Bute!”,reče Tuki, promuklim glasom. “Moramo da bežimo odavde!”

Okrenuli smo se i pobegli. Bežali smo kao pacovi, rekao bi neko, ali oni nisu bili s nama te noći. Bežali smo sopstvenim tragovima. Padali smo i ustajali. Povodili smo se i klizali. Stalno sam se osvrtao, da vidim da li nas žena goni, cereći se i gledajući za nama onim crvenim očima.

Stigli smo do “skauta”, kad se Tuki presamitio, držeći se za grudi. “Tuki!” rekao sam, strašno uplašen. “Šta...”

“Čuka”, rekao je. “Već pet godina znam da ništa ne valja. Pomozi mi da se pružim po zadnjem sedištu i vozi ovo čudo odavde.” Podvukao sam ruku pod kaput. Poneo sam ga i nekako ubacio u automobil. Ispružio je glavu po sedištu i sklopio oči. Ten mu je bio voštano beo i žućkast.

Potrčao sam oko vozila i zamalo natrčao na devojčicu. Stajala je pored prednjih levih vrata, kose vezane u kikice. Nije nosila ništa izuzev tanke žute haljine.

“Gospodine”, progovorila je tankim, jasnim glasom, slatkim kao jutarnja magla, “hoćete li da mi pomognete da pronađem majku? Otišla je, a meni je tako hladno...”

“Dušo”, rekao sam, “bolje ti je da uđeš u kola. Tvoja majka...” Ućutao sam se. Nikada u životu nisam bio tako blizu gubitka svesti. Stajala je tamo, vidite, ali je stajala na snegu. Nije bilo tragova, u bilo kom pravcu.

Lamlijeva kći, Frensin, podiže glavu. Zagledala se u mene. Nije imala više od sedam godina. Večito će ostati u sedmoj godini, usred beskrajne noći. Sitno lice beše sablasno, mrtvački bledo, a oči duboki crveni i srebrni zdenci. Ispod vilice sam video dve majušne ranice, užasno neravnih ivica.

Pružila mi je ruku, uz osmeh. “Podignite me, gospodine”, tiho je rekla. “Želim da vas poljubim, pre nego što me odvedete mami.”

Nisam hteo, ali se nisam mogu odupreti. Nagnuo sam se napred, raširenih ruku. Video sam kako otvara usta. Video sam male čeljusti, obrubljene ružičastim prstenom usana. Nešto providno i srebrnkasto se pojavi na njenoj bradi. S nejasnim, prigušenim, dalekim užasom, sam razabrao da balavi.

Obuhvatila me ručicama oko vrata. Mislio sam: Pa, možda i neće biti tako strašno, neće biti tako strašno, uskoro neće biti -kad je nešto crno izletelo iz “skauta” i udarilo devojčicu u grudi. Video sam oblačak dima i kratko sevanje. Osetio sam i neobičan miris. Devojčica se, sikćući, povlačila. Lice joj se iskrivilo u vučju masku gneva, mržnje i bola. Okrenula se na stranu i onda... onda je nestala. Stajala je preda mnom, da bi već sledećeg trenutka na istom mestu bio samo oblačić uskovitlanog snega, humanoidnog oblika. Vetar ga je razneo i odneo preko polja.

“Bute!”, prošaputa Tuki. “Požuri, čoveče!”

Poslušao sam ga, ali ne tako brzo da ne vidim šta je bacio na devojčicu iz pakla, majčinu Bibliju. Odonda je prošlo dosta vremena. Mator sam čovek i nikad nisam bio kukavica. Herb Tuklander je preminuo pre dve godine. Upokojio se mirno, u snu. Bar još radi. Kupio ga je neki bračni par iz Votervila, dobri ljudi, koji gotovo ništa nisu menjali. Ne idem često. Mesto je drugačije, otkad nema Tukija.

Situacija uSalemovu je manjeviše ista. Šerif je sutradan pronašao Lamlijeva kola. Nije bilo benzina. Akumulator je crkao. Tuki i ja smo prećutali neugodne činjenice. Čemu priča? Autostoperi i kamperi stalno nestaju u tom kraju, na Skuljard Hilu ili pored groblja na Harmoni Hilu. Pronađu ranac ili knjigu u mekom povezu, nadutu i izbledelu od kiše ili snega ili nešto drugo. Nestale nikad ne pronađu.

I dalje sanjam tu olujnu noć. Retko sanjam ženu. Najčešće mi se javlja devojčica, osmehnuta devojčica ispruženih ruku. Nudi mi se da je podignem, da bi me poljubila. Star sam, snovi će uskoro prestati da me muče.

Možda će vas put jednom naneti u južni Mejn. To je lep deo zemlje. Možda ćete svratiti do Tukijevog bara, na piće. Lepo je to mesto. Novi vlasnici nisu promenili ime. Savetujem vas da popijte piće i nastavite put ka severu. Šta god da radite, ne idite u Jerusalemovo.

Naročito kad se smrkne.

Tamo je jedna devojčica. Mislim da još čeka poljubac za laku noć.

Jerusalemovo

Drugi oktobar, 1850. godine

DRAGI BONSE,

S kakvim zadovoljstvom sam stupio u hladno, promajno predvorje Čepelvajta. Svaka koščica me je bolela, nakon putovanja tom groznom kočijom. Vapio sam za pražnjenjem nadute bešike. Kako sam se obradovao videvši kovertu ispisanu tvojim prisnim rukopisom, na opscenom stočiču od trešnjevog drveta, pored vrata! Budi siguran da sam se dao na čitanje, čim sam zadovoljio neodložne telesne potrebe (u hladnom kupatilu u prizemlju, u kom sam izdisao maglovite oblačiće).

Drago mi je da čujem da si oporavio od mijazma odavno odomaćenog u tvojim plućima, iako te uveravam da razumem moralnu dilemu s kojom te je izlečenje suočilo. Zadrti abolicionista, izlečen suncem, robovima prepune Floride! Savetujem te, Bonse, kao prijatelj koji je šetao dolinom senki, čuvaj se i ne pomišljaj na povratak u Masačusets, dok ti telo ne osnaži. Tvoj britki um i oštro pero nam mogu biti od koristi samo ako si zdrav i čio. Ne nalaziš li nešto poetske pravde u tome što južna obiast isceliteljski deluje na tebe?

Kuća je zaista divna, baš kao što su me izvršioci rođakove poslednje volje uveravali. Lepa je, ali je pomalo mračna. Uzdiže se na uzvišenju, nekih pet kilometara od Falmuta i trinaest kilometara severno od Portlanda. Iza nje je nekih hektar i po zemljišta, koje je podivljalo na najdoslovniji način. Prekriveno je klekom, divljom lozom, žbunjem i raznolikim puzavicama koje prekrivaju pitoreskni kameni zid, podignut na granici imanja i gradskog atara. S pijedestala na brojnim uzvišenjima motre nepodnošljivo loše imitacije grčkih statua. Stalno imam utisak da će skočiti na radoznalce. Čini mi se da se ukus mog rođaka Stivena kretao u rasponu od neprihvatljivog do neukusnog. Video sam neobičnu letnju kućicu gotovo sahranjenu pod skerletnim rujem i groteskni sunčani sat u sredini nekadašnjeg vrta. On je svemu davao nesumnjivo iščašen karakter.

Vidik iz sobe za prijem je suzbijao neobični utisak; odavde se pruža omamljujuć pogled na stene u podnožju Čepelvajt Heda i Atlantik. Golemi, panoramski prozor gleda u tom pravcu. Kraj njega stoji gabaritni, žaboliki pisaći sto. Dobro će poslužiti za početak rada na romanu o kom toliko dugo govorim (ne sumnjam da sam ti već dosadio).

Današnji dan bio je sivkast, sa mestimičnom kišom. Gledao sam kroz prozor, s utiskom da posmatram studiju u škriljcu – stene, stare i iskrzane kao vreme, nebo i naravno more. Obrušavalo se na granitne očnjake ispod mene sa zvukom koji nije bio zvuk, već vibracija. Osećam talase pod nogama dok pišam. To nije sasma neprijatno čuvstvo.

Znam da ne odobravaš moje usamljeničke navike, dragi Bonse, ali te uveravam da sam srećan i da se dobro osećam. Kalvin je sa mnom. Praktičan je, tih i uvek pouzdan. Siguran sam da ćemo se nas dvojica do sredine nedelje odomaćiti i ugovoriti neophodne isporuke iz grada – kao i čistačicu koju ovde čeka dosta posla!

Zaključiću – ovde ima toliko toga za videti, soba za istraživanje, i možda hiljadu komada groznog nameštaja. Nema mi druge nego da ga gledam namučenim očima. Još jednom ti zahvaljujem na osećaju bliskosti izazvanim tvojim pismom i iskrenoj brizi.

Puno pozdravi suprugu. I ona baš kao i ti uživa moju ljubav

ČARLS.

* * *

Šesti oktobar, 1850. godine

DRAGI BONSE,

Kakvo je ovo mesto!

Ne prestaje da me čudi – kao i reakcije žitelja najbližeg sela na vest o mom doseljavanju. To je smešno mestašce sa pitoresknim nazivom Propovednikova Predikaonica. Kalvin je tamo sklopio sporazum o nedeljnom snabdevanju. Obavio je i drugi zadatak, nabavku ogrevnog drveta za zimu. Vratio se vidno neraspoložen. Pitao sam ga u čemu je problem. Evo šta mi je rekao:

“Oni misle da ste ludi, gospodine Bune!”

Nasmejao sam se i rekao da su verovatno čuli za zapaljenje mozga, koje me je snašlo nakon Sarine smrti. Tada sam govorio blesave stvari, što i ti vrlo dobro znaš.

Kal se nije složio sa mnom. Rekao mi je da niko od meštana nije ništa saznao o meni od rođaka Stivena, za kog su obavljali iste usluge. “Rečeno mi je, da svako ko živi u Čepelvajtu mora biti lud ili spreman da se izloži riziku da poludi.”

Jasno ti je da sam bio potpuno zbunjen. Pitao sam ga ko mu je saopštio tu čudesnu informaciju. Rekao mi je da je razgovarao s nabusitim i prilično glupavim trgovcem ogrevnim drvetom koji se zvao Tompson, vlasnikom dve stotine hektara pod borovima, brezama i smrčom. Radio je uz pomoć pet sinova. Prodavao je drvo fabrikama u Portlandu i imućnijim domaćinama u okolini.

Tompson je zinuo od čuda kad mu je Kal, ne znajući za iščašene sujeverice lokalnog življa, saopštio adresu za isporuku. Pribrao se i rekao da će poslati sinove da isporuče drva, za bela dana, morskim putem.

Kalvin je moju zbunjenost protumačio kao smetenost. Objasnio mi je da je čovek smrdeo na jeftin viski i da se odmah upustio u priču o napuštenom selu, poreklu rođaka Stivena – i crvima! Kalvin je sklopio posao sa jednim od Tompsonovih sinova. Kladio bih se da ni on nije bio ništa prijatniji, trezniji i mirišljaviji od oca. Kal je na slične reakcije naišao i u gradiću, u bakalnici, gde je govorio s vlasnikom. Treba reći da su to bili tračevi, izgovoreni u pola glasa.

Nisam se zabrinuo. Znamo koliko seljaci vole da obogaćuju život mitovima i skandalima. Pretpostavljam da su siroti Stiven i njegova strana porodice pružali obilje materijala za slične spekulacije. Rekao sam Kalu da je čovek koji je nastradao u svojoj kući pokrenuo dosta najraznovrsnijih priča.

Kuća ne prestaje da me zaprepašćuje. Dvadeset tri sobe, Bonse! Daske na zidovima gornjih spratova i galerije portreta su buđave, ali jošte čvrste. Sad sam u spavaćoj sobi pokojnog rođaka i osluškujem grebanje pacova. Mora da su veliki, ako je suditi po zvuku. Ponekad mi se čini da čujem ljude. Ne bih voleo da sretnem makar i jednog od njih po mraku, a ni po danu, ako ćemo iskreno. Nisam video rupe ili izmet. To je veoma čudno.

Gornja galerija je puna loših portreta u ramovima koji vrede čitavo bogatstvo. Neki liče na Stivena. Mislim da sam prepoznao ujaka Henrija Buna i njegovu suprugu, Džudit; ostale ne poznajem. Pretpostavljam da je jedan od njih moj zloglasni deda, Robert. Iskreno žalim što mi je Stivenov porodični ogranak nepoznat. Iz tih portreta zrači dobar smisao za humor, prisutan i u Stivenovim pismima, upućenim Sari i meni. Svetlo visoke inteligencije sija s tih slika, kako god da su loše izvedene. Zbog kakvih sve budalastih razloga se porodice razdvajaju! Obijena fioka pisaćeg stola i teške reči među braćom upokojenom pre tri generacije behu dovoljni da nedužni potomci budu bespotrebno otuđeni. Ne mogu da ne mislim o sreći koja me je pogledala kad ste ti i Džon Peti uspeli da kontaktirate sa Stivenom, kad se činilo da ću poći za Sarom kroz Kapije i na lošu sreću koja me je sprečila da se sretnem s njim. Kako bih voleo da čujem kako brani nasleđene statue i nameštaj!

Ne smem preterivati u nipodaštavanju ovog mesta. Istina je da se Stivenov ukus razlikovao od mog, ali se mora reći da usred mnoštva neukusnih komada nameštaja ima (neki od njih su pokriveni platnom u gornjim odajama) istinskih remek-dela. Govorim o posteljama, stolovima i teškim, tamnim pisaćim stolovima od tikovine i mahagonija, kao i o velikom broju spavaćih soba i soba za primanje. Radna soba na spratu i sobica za prijem raspolažu turobnim šarmom. Podovi su od debelih bogatih dasaka koje sijaju unutrašnjom, tajanstvenom svetlošću. Ovde ima dostojanstva, otmenosti i naslaga proteklog vremena. Ne mogu da kažem da mi se kuća sviđa, ali je poštujem. Sa zadovoljstvom ću gledati kako se menja, naporedo s nama, usled ćudi severne klime.

Gospode, preterao sam! Piši mi što pre, Bonse. Obaveštavaj me o ostvarenom napretku. Napiši mi nešto o Peti i ostalima. Molim te, ne pravi grešku, ne pokušavaj da previše napadno pridobiješ nove južnjačke poznanike za svoje stavove – mislim da nisu svi radi da odgovaraju isključivo ustima, kao naš prijatelj, sklon dugim govorancijama, gospodin Kalhun.

Tvoj odani prijatelj

ČARLS.

* * *

Šesnaesti oktobar, 1850. godine

DRAGI RIČARDE,

Zdravo, kako si? Često sam mislio na tebe otkad sam se nastanio u Čepelvajtu. Nadao sam se da ćeš mi pisati sve dok nisam dobio pismo od Bonsa, u kom mi kaže da sam zaboravio da ostavim adresu u klubu! Budi siguran da bih ti sigurno pisao. Ponekad mi se čini da su mi izuzev pravih i odanih prijatelja, nije ostalo ništa pouzdano i normalno na svetu. Gospode kako smo se raštrkali! Ti si u Bostonu, pišeš za Liberejtor (i njima sam slučajno poslao adresu), Henson je u Engleskoj, na još jednoj od svojih zbrkanih tumaranja, a siroti stari Bons leči pluća sred lavljeg legla.

Stvari ovde idu zadovoljavajućim tokom, Dik. Budi siguran da ću te detaljno obavestiti o ovdašnjoj situaciji kad se otmem brojnim, svakodnevnim obavezama – mislim da bi se tvoj pravnički um jako zainteresovao za zbivanja u Čepelvajtu i okolini.

U međuvremenu bih te zamolio za jednu uslugu. Nadam se da ćeš biti voljan da mi je učiniš. Sećaš li se istoričara s kojim si me upoznao na večeri za skupljanje priloga za našu stvar kod gospodina Klerija? Verujem da se zvao Bigolou. Kako god da se zvao, pomenuo je da ima nesvakidašnji hobi, skupljanje neobičnih istorijskih podataka. Neki od njih se tiču oblasti u kojoj živim. Evo od čega bi se sastojala ta usluga: Da li bi ga kontaktirao i pitao zna li kakve činjenice, narodne priče ili glasine o napuštenom seocetu JERUSALEMOVU, nedaleko od grada Propovednikova Predikaonica, na reci Rojal. Taj vodotok je pritoka Androskogina. Uliva se u tu reku nekih sedamnaest kilometara iznad Čepelvajta. Takvi podaci bi mi pričinili veliko zadovoljstvo. Sem toga, nisu beznačajni.

Čitam ovo pismo i vidim da je prilično kratko, Dik. Izvinjavam ti se zbog toga. Budi siguran da ću ti uskoro sve objasniti. Dotad šaljem najtoplije pozdrave tvojoj supruzi, dobrim sinovima i naravno, tebi.

Tvoj odani prijatelj,

ČARLS.

* * *

Šesnaesti oktobar, 1850. godine

DRAGI BONSE,

Ispričaću ti ponešto neobičnu (čak pomalo uznemirujuću) priču, onako kako smo je Kal i ja doživeli. Zanima me tvoje mišljenje. Zabaviće te, ako ništa drugo, dok se boriš s komarcima!

Dva dana nakon što sam ti poslao poslednje pismo, četiri mlade dame su stigle iz Predikaonice, pod nadzorom postarije matrone zastrašujuće kompetentnog izgleda, gospođe Kloris. Došle su da srede kuću i očiste prašinu od koje sam kijao na svakom koraku. Delovale su veoma nervozno. Jedna od rasejanih gospođica je tiho kriknula kad sam ušao u sobu za prijem na spratu, dok je brisala prašinu.

Pitao sam gospođu Kloris za uzroke ovog ponašanja (čistila je hodnik u prizemlju, s mračnom rešenošću koja bi te prilično začudila i s kosom uvezanom starom, izbledelom trakom), okrenula se prema meni i odsečno odgovorila: “Ne dopada im se ova kuća, baš kao ni meni, gospodine, zato što je uvek bila zla kuća.”

Neočekivani odgovor me je naterao da zinem od čuda. Nastavila je nešto ljubaznijim tonom: “Ne želim da kažem da Stiven Bun nije bio dobar čovek, zato što je bio; čistila sam kod njega svakog drugog četvrtka, dok god je ovde boravio, kao što sam čistila i za njegovog oca, gospodina Randolfa Buna, sve dok njegova žena i on nisu nestali 1816. godine. Gospodin Stiven je bio bio dobar i duševan čovek, kakav ste i vi, gospodine (oprostite na mojoj neposrednosti; ali ne znam drugačije da se izražavam), ali ova kuća je zla. Uvek je bila takva. Nijedan Bun nije u njoj bio srećan, otkad su vaš deda Robert i njegov brat Filip posvađali zbog ukradenih (zastala je, kao da se oseća krivom) dobara u 1789. godine.”

Ovaj narod ima dugo pamćenje, Bonse!

Gospođa Kloris nastavi: “Kuća je sagrađena na nesreći, u njoj se nesrećno živelo, u njoj je prolivena krv (kao što možda znate Bonse, moj ujka Randolf je učestvovao u nesreći na podrumskim stepenicama, u kojoj je nastradala njegova kći, Marsela; u naletu kajanja je počinio samoubistvo; nesreća se pominje u jednom od Stivenovih pisama; napisao ga je na rođendan preminule sestre). Kuća je poprište neobjašnjivih iščeznuća i nesreća.”

“Radila sam ovde, gospodine Bune. Nisam ni gluva ni slepa. Čula sam gnusne zvuke u zidovima, gospodine, gnusne zvuke – udarce, lomljavu, a jednom i neobično cviljenje, koje tako podseća na smeh. Krv mi se sledila od njega. Ovo je zlokobno mesto, gospodine.” Ućutala se. Možda se uplašila da mi je previše rekla.

Što se mene tiče, nisam znao da li sam uvređen ili veseo, radoznao ili samo iskren i bezosećajan. Bojim se da je veselost odnela pobedu. “U šta sumnjate, gospođo Kloris? Da li to duhovi zveckaju lancima?”

Samo me je čudno pogledala. “Možda ima duhova. Ali ih nema u zidovima. Duhovi ne cvile, ne brbljaju kao proklete duše, niti padaju i povode se po tami. To...”

“Ma hajdete, gospođo Kloris”, zadirkivao sam je. “Otišli ste predaleko. Možete li da završite ono što ste počeli?”

Na njenom licu osvanu krajnje neobičan izraz užasa, povređenosti i – kunem se bogom – religioznog straha. “Neki ne umiru”, prošaptala je. “Neki žive u sumračnim senkama i u međuprostoru da bi njemu služili!”

To je bio kraj. Još nekoliko minuta sam nastavio s propitivanjem. Zainatila se. Odbijala je da mi išta kaže. Konačno sam odustao, iz straha da će se pokupiti i napustiti kuću, s pratiljama.

To je bila prva dogodovština. Druga se desila iduće večeri. Kalvin je naložio vatru u prizemlju. Sedeo sam u dnevnoj sobi, prelistavao primerak Intelidžensera i slušao kapanje vetrom nošene kiše po velikom panoramskom prozoru. Te večeri mi je bilo krajnje prijatno. Napolju je bilo grozno, a unutra toplo i udobno. Kal se pojavio na vratima. Delovao je uzbuđeno i pomalo nervozno. “Da li ste budni, gospodine?”, pitao je.

“Jedva”, rekao sam. “Šta je bilo?”

“Pronašao sam nešto na spratu. Mislim da bi trebalo da vidite”, odgovorio je s potisnutim uzbuđenjem.

Ustao sam i krenuo za njim. Kalvin mi je rekao, dok smo se peli širokim stepenicama: “Čitao sam knjigu u radnoj sobi na spratu – prilično neobičnoj odaji – kad sam začuo buku u zidu.”

“To su pacovi”, rekao sam. “Da li je to sve?”

Zastao je na odmorištu. Bio je veoma ozbiljan. Lampa je bacala izopačene, gmizave senke po tamnim draperijama i senovitim portretima koji su se cerili, umesto da se smeju. Vetar se pojačao. Naizmenice je vrištao i gunđao.

“Nisu to pacovi”, reče Kal. “Iza ormana za knjige se čulo posrtanje, treskanje, a zatim i stravično krkljanje – stravično, gospodine. I grebanje, kao da se neko trudi da izađe... da me se dočepa!”

Zamisli moje iznenađenje, Bonse. Kalvin nije od ljudi sklonih napadima histerije ili priviđenjima. Pomislih da ovde možda postoji neka misterija i to veoma neprijatna.

“Šta ćemo?”, pitao sam ga. Izašli smo u hodnik. Video sam svetlost iz radne sobe, na podu galerije. Posmatrao sam je s izvesnom strepnjom; noć namah prestade da bude prijatna.

“Grebanje je prestalo. Uskoro sam čuo treskanje i posrtanje. Ovaj put se udaljavalo od mene. Zvuci kretanja su nakratko zamukli. Kunem se da sam čuo neobičan, gotovo nečujan smeh! Prišao sam ormanu s knjigama. Gurao sam ga i povlačio, tragajući za pregradama ili tajnim vratima.”

“Da li si ih pronašao?”

Kal zastade pred vratima radne sobe. “Ne – ali sam našao ovo!”

Ušli smo unutra i videli četvrtastu crnu rupu na levoj strani ormana. Knjige na tom mestu bile su samo makete. Kal je pronašao malo skrovište. Osvetlio sam ga lampom. Nisam video ništa, izuzev debelog sloja, decenijama taložene prašine.

“Našao sam samo ovo”, tiho reče Kal, pre nego što mi je dodao požuteli papir. To je bila mapa, nacrtana paučinastim, tankim potezima, crnim mastilom – plan grada ili sela. Sve u svemu, sedam zgrada. Pored jedne od njih bio je crtež crkvenog tornja i natpis: Crv koji širi trulež.

U gornjem levom uglu, na pretpostavljenom severoistoku seoceta, stajala je strelica. Ispod nje je pisalo: Čepelvajt.

Kalvin reče: “U gradu su, sa sujevernim strahom pominjali napušteno selo Jerusalemovo. Klone se tog mesta.”

“Šta je ovo?”, pitao sam ga, pokazujući neobičan natpis ispod crkvenog tornja.

“Ne znam šta je to?”

Kroz glavu mi prođe sećanje na nepopustljivu, ali uplašenu gospođu Kloris. “Crv...”, promrmljao sam.

“Da li nešto znate, gospodine Bune?”

“Možda... možda bismo sutradan mogli da obiđemo to mesto. Šta ti misliš, Kale?”

Klimnuo je, blistava pogleda. Proveli smo naredni sat, tražeći neku pukotinu u zidu iza četvrtaste rupe koju je Kal pronašao, ali bez uspeha. Nismo čuli buku koju je Karl opisao.

Te večeri smo se povukli na spavanje bez dodatnih uzbuđenja.

Sledećeg jutra smo krenuli kroz šumu. Kiša od prethodne večeri je prestala, ali je nebo bilo nisko i turobno. Bilo mi je jasno da me Kal posmatra s izvesnom sumnjom. Uveravao sam ga da ću obustaviti poduhvat, ako se put pokaže predugim i ako se umorim. Poneli smo suvu hranu, pouzdan kompas i neobičnu, staru mapu Jerusalemova.

Bio je to čudan i tajanstven dan; nijedna ptica nije zapevala, nijedna životinja nije šušnula dok smo odmicali kroz veliku i mračnu borovu šumu ka jugoistoku. Nismo čuli ništa izuzev trupkanja naših nogu i postojanih udaraca Atlantika o visoke obale. Stalno nas je pratio neprirodno teški miris mora.

Posle tri kilometra smo naišli na zarasli put, od vrste koju su nekad zvali “put od oblica”; uglavnom se poklapao s pravcem našeg napredovanja; zaputili smo se njime. Brže smo odmicali. Retko smo govorili. Teški, tmurni dan je ubijao svako raspoloženje.

Oko jedanaest sati smo čuli žubor vode. Stari put je oštro skretao u levo. Na drugoj strani živahnog, sivkastog potočića se iznenada ukazalo Jerusalemovo!

Potok je bio nekih dva i po metra širok. Preko njega se pružao mahovinom obrasli pešački most. Na drugoj strani vodotoka je stajalo najsavršenije seoce. Bilo je čudesno očuvano, iako je vreme i na njemu ostavilo traga. Nekoliko kuća se zbilo pored strme obale. Behu to skromna, ali impozantna zdanja. Tipični primerci puritanske arhitekture, zbog koje su s pravom čuveni. Niže odatle, pored zaraslog puta, behu tri ili četiri primitivne poslovne zgrade, a iza njih šiljati toranj crkve, označene na mapi. Uzdizao se ka sivom nebu. Izgledao je neopisivo turobno, sa oljuštenom farbom i potamnelim, nagnutim krstom.

“Naseobina nosi odgovarajuće ime”, tiho prozbori Kal.

Prešli smo potok i ušli u selo. Moja priča na ovom mestu postaje, u izvesnoj meri čudesna. Bonse, spremi se!

Šetali smo između zgrada, kroz sivkasti, zagušljivi vazduh. Zdanja su lagano propadala. Kapci su pali. Krovovi su se urušili pod težinom prošlih snegova. Prašnjavi prozori su zurili u nas. U tamnim barama su se odražavale senke čudnih ćoškova i izvitoperenih zakutaka.

Prvo smo ušli u staru, istrulelu tavernu. Učinilo nam se neprikladnim da ulazimo u kuće, u koje su se ljudi nekad povlačili, tragajući za privatnošću. Stari i izbledeli znak iznad napuklih vrata je obznanjivao da je to nekad bila KRČMA I TAVERNA KOD VEPROVE GLAVE. Vrata su đavolski zaškripala, na jedinoj preostaloj šarki, pre nego što smo ušli u mračnu unutrašnjost. Dočekao nas je vlažni i gotovo nepodnošljivi miris truleži. Ispod njega se naslućivala dublja aroma, zadah starosti i propadanja. Takav vonj bi mogao dopirati iz razvaljenih kovčega u oskrnavljenim grobnicama. Pokrio sam nos maramicom, baš kao i Kal. Pretražili smo svratište.

“Blagi bože...”, tiho će Kal.

“Mesto je nedirnuto”, završio sam rečenicu.

Zaista je bilo tako. Stolovi i stolice su stajale kao sablasni vojnici na straži, prašnjavi i izvitopereni ekstremnim promenama temperature, po kojoj je klima Nove Engleske poznata. Izuzev toga behu savršeni. Premošćavali su decenije i prizivali davno nestale goste, da poruče pintu ili dram, da podele karte i zapale glinene lule. Na zidu napuštene taverne je visilo malo, nerazbijeno četvrtasto ogledalo. Uviđaš li njegov značaj, Bonse? Derani su poznati po istraživačkom duhu i vandalizmu; nema “uklete” kuće čiji su prozori netaknuti, bez obzira na stravičnu i krvavu reputaciju stanara. Nema senovitog groblja na kom bar jedan nadgrobni spomenik nije oboren rukom drskog obešenjaka. U nepunih tri kilometra udaljenoj Propovednikovoj Predikaonici sigurno je postojalo krdo takvih derana. Krčmarevo ogledalo (koje ga je sigurno debelo koštalo) bilo je netaknuto – baš kao i drugi krhki predmeti, na koje smo naišli prilikom istraživanja. Samo je bezlična priroda činila štetu po Jerusalemovu. Zaključak se nameće: Jerusalemovo je mesto koje svi naširoko zaobilaze. Ali zašto? Imam neku ideju. Izneću je kasnije. Nastaviću s opisom onespokojavajućeg putovanja.

Popeli smo se do spavaćih odaja i našli nameštene krevete i kalajne bokale uredno postavljene kraj njih. Kuhinja je bila jednako netaknuta. U njoj smo našli samo debeli sloj prašine i isti stravični, teški miris propadanja. Taverna je pravi raj za antikvare; čudesno ukrašena kuhinjska peć dostigla bi lepu cenu na bostonskoj aukciji.

“Šta misliš, Kale?”, pitao sam ga, kad smo izašli na svetlo dana.

“Mislim da ovo nisu čista posla, gospodine Bune”, odgovorio je na svoj setan način, “i da moramo videti više, ako želimo da saznamo više.”

Ovlašno smo pogledali druga zdanja – našli smo konačište sa ubuđalom kožnom robom, okačenom na zarđale eksere, voskaru, skladište hrastovih i borovih dasaka, kovačnicu.

Na putu do crkve smo ušli u dve kuće, u centru sela. Obe su bile savršeni odraz puritanskog načina života, pune predmeta za koje bi svaki ozbiljniji kolekcionar dao desnu ruku. Obe behu napuštene i prožete istim, trulim mirisom.

Ništa izuzev nas nije živelo, niti se kretalo u tom selu. Nismo videli nijednog insekta, pticu, pa čak ni paukovu mrežu pored prozora. Nismo videli ništa izuzev prašine.

Konačno smo stigli do crkve. Nadnela se nad nama, stroga, odbojna i hladna. Nazirali smo duboke senke iza crnih prozora. U toj zgradi odavno nema svetosti ili božjeg prisustva. Siguran sam u to. Popeli smo se uza stepenice. Uhvatio sam veliki gvozdeni zvekir. Izmenjao sam odlučan, mračan pogled s Kalvinom. Otvorio sam vratnice. Koliko dugo ova vrata nisu dodirivana? Sigurno sam ih dodirnuo prvi posle pedeset i više godina. Zarđale šarke su vrištale, dok sam ih otvarao. Miris truleži i propadanja ovde je bio gotovo opipljiv. Kal se zakašlja i iskrivi glavu, tragajući za čistijim vazduhom.

“Gospodine”, pitao me je, “da li ste sigurni da ste...?”

“Dobro sam”, mirno sam odvratio. Ali nisam bio miran, Bonse, baš kao što nisam ni sada. Kao i Mojsije, Jerovoam [45], Inkris Mejder [46] i naš Henson (kad je u filozofskom raspoloženju) verujem da postoje duhovno nečista mesta, zdanja u kojima se mleko kosmosa ukiselilo i pokvarilo. Crkva u Jerusalemovu je takvo mesto; kunem se da jeste.

Ušli smo u dugo predvorje, bez prozora opremljeno prašnjavim vešalicama i molitvenicima na policama. U nekim nišama su stajale uljane lampe. Mislio sam da je prostorija nezanimljiva, dok nisam čuo Kalvinov oštri uzdah i video ono što mu je privuklo pažnju.

Svetogrđe.

Ne mogu da opišem tu raskošno uramljenu sliku. Reći ću samo ovo: naslikana je rubensovskim stilom; prikazuje grotesknu travestiju Bogorodice s detetom i neobična, senkama skrivena bića koja se cere i puze u pozadini.

“Gospode”, promucao sam.

“Ovde nema Gospoda”, reče Kalvin. Njegove reči ostadoše u vazduhu. Otvorio sam vrata crkve. Vonj postade gotovo nepodnošljivo, kužno isparenje.

Klupe su se prostirale sve do oltara, osvetljene prigušenim popodnevnim svetlom. Iznad njih je bila visoka, hrastova predikaonica sa senovitom nastrešnicom. Nazirao sam odsjaj zlata.

Kalvin, vatreni protestant, ispusti prigušeni krik i načini sveti znak. Sledio sam njegov primer. Zlato je sijalo sa velikog, divno ukrašenog krsta, samo što je on visio naopako, što je simbol satanske mise.

“Moramo sačuvati prisustvo duha”, čuo sam sopstveni glas. “Moramo ostati pribrani, Kalvine. Moramo ostati pribrani.”

Senka se nadvila nad mojim srcem. Uplašio sam se kao nikad u životu. Hodao sam ispod kišobrana smrti, misleći da ne postoji ništa gore, ali sam se prevario. Postoji.

Hodali smo duž prolaza između klupa. Zvuk koraka je odjekivao iznad i oko nas. Ostavljali smo tragove u prašini. Na oltaru smo zatekli druge, mračne umetničke predmete. Ne želim i ne dopuštam svom umu da se njima bavi.

Počeo sam da se penjem ka predikaonici.

“Nemojte, gospodine Bune!”, povika Kal. “Bojim se...”

Popeo sam se. Na postolju zatekoh golemu, otvorenu knjigu. Napisana je na latinskom i četvrtastim runama koje su mom neupućenom oku izgledale kao druidske ili prakeltske. Prilažem papir sa nekoliko znakova, nacrtanih po sećanju.

Zatvorio sam knjigu i pročitao reči urezane u kožu: De Vermis Mysteriis. Latinski mi je zarđao, ali dovoljan da prevedem naslov: Misterije crva.

Ukleta crkva i Kalvinovo belo, visoko podignuto lice zaplivaše ispred mene, kad sam je dodirnuo. Učinilo mi se da čujem tihe, zapevajuće glasove, pune gnusnog, ali izraženog straha – i još jedan zvuk ispod njega. Dopirao je iz nedara zemljinih. Ne sumnjam da sam halucinirao, ali se crkva, baš u tom trenutku ispuni stvarnim zvukom, koji se može opisati samo kao ogromno i zlokobno okretanje pod mojim nogama. Predikaonica zadrhta poda mnom, a oskrnavljeni krst se zaljulja na zidu.

Kal i ja smo zajedno izašli, ostavljajući mračno mesto za sobom. Nismo smeli da se osvrnemo, sve dok nismo prešli grubi mostić iznad potoka. Neću reći da smo bezglavim bekstvom uprljali hiljadu devetsto godina čovečjeg uspona od statusa strastvenog i praznovernog divljaka; lagao bih ako bih rekao da smo koračali.

To je moja priča. Ne plaši se. Groznica mi se nije povratila. Zebnja bi samo usporila tvoj oporavak; Kal može potvrditi sve što je napisano na ovim stranama, uključujući i grozomornu buku.

Završavam. Poručujem ti da bih voleo da te vidim (znam da bi najveći deo zbunjenosti odmah nestao), i da sam tvoj odani prijatelj i obožavatelj,

ČARLS

* * *

Sedamnaesti oktobar, 1850. godine

DRAGA GOSPODO

U najnovijem katalogu pokućstva (Leto, 1850), primetio sam preparat koji se zove “pacomor”. Želeo bih da poručim jednu (1) konzervu od dva i po kilograma, po kataloškoj ceni od trideset centi ($0,3). Dostavljam povratnicu. Molim vas pošaljite je na ime:

Kalvin Maken, Čepelvajt, Propovednikova Predikaonica, oblast Kamberlend, Mejn.

Unapred zahvalan na vašoj ažurnosti.

Vaš odani gospodin

KALVIN MAKEN

* * *

Devetnaesti oktobar, 1850. godine

DRAGI BONSE,

Situacija se pogoršava.

Buka u kući je sve glasnija. Sve više sumnjam da se iza zidove ne nalaze samo pacovi. Kalvin i ja smo preduzeli još jednu bezuspešnu potragu za skrivenim otvorima i prolazima. Za nas ne bi bilo mesta u nekom od romansijerskih dela gospodina Radklifa! Kal tvrdi da zvukovi dopiru uglavnom iz podruma. Sutra ćemo ga istražiti. Znam da je sestra rođaka Stivena tamo nastradala. To ne doprinosi mom raspoloženju.

Njen portret, uzgred budi rečeno, visi u galeriji na spratu. Marsela Bun je bila vanredno lepo stvorenje, ako je umetnik obavio svoj posao kako valja. Znam da se nije udavala. Ponekad mislim da je gospođa Kloris imala pravo kad je rekla da je ovo zla kuća. Jedno je sigurno, svojim stanovnicima nije donela ništa sem tuge.

Imam još nešto da kažem o strašnoj gospođi Kloris, pošto sam danas obavio drugi razgovor s njom. Insistirao sam na razgovoru, zato što se pokazala kao dosad najtrezvenija osoba iz Predikaonice. Prepričaću ti neprijatan razgovor, obavljen ovog popodneva.

Jutros smo očekivali isporuku ogrevnog drveta. Prošlo je i podne, a da niko nije došao. Odlučio sam da se prošetam dograda. Hteo sam da posetim gospodina Tompsona, s kojim je Kal poslovao.

Bio je to divan dan, kakav može da pruži samo osunčana jesen. Do Tompsonovog domaćinstva (Kal je ostao kod kuće da bi podrobnije proučio biblioteku rođaka Stivena, ali mi je dao jasna uputstva) stigao sam u najboljem raspoloženju. Odavno mi nije bilo tako lepo. Bio sam spreman da pređem preko neposlovnosti u isporuci ogrevnog drveta.

Ispostavilo se da je Tompson živeo usred velike nakupine korova i polusrušenih zgrada koje su vapile za popravkom i bojenjem. Levo od ambara se ljuljala golema krmača, spremna za novembarski svinjokolj. Roktala je, valjajući se u blatnjavom svinjcu. Primetio sam ženu u dronjavoj haljini kockastog desena. Hranila je piliće, u đubretom zatrpanom dvorištu. Viknuo sam. Okrenula je bledo, uplašeno lice k meni.

Brza i potpuna promena izraza od potpune, tupoglave praznine do mahnitog užasa bila je redak prizor.

Verovatno je pomislila da vidi pokojnog Stivena, zato što je ukrstila prste, kao da se brani protiv uroka i vrisnula. Hrana za piliće se rasula po tlu iz kecelje. Uplašena perad se rasprši, kokodačući i lepršajući krilima.

Pre nego što sam prozborio i reč, iz kuće je izleteo zdepasti muškarac u donjem vešu, sa puškom za veverice u jednoj i krčagom u drugoj ruci. Zaključio sam da je to domaćin, drvoseča Tompson, po crvenim, podbulim očima i nesigurnom hodu.

“Bune!”, zagrmeo je. “Proklet bio!” Odbacio je krčag da bi napravio znak protiv uroka.

“Došao sam”, rekao sam sa onoliko prisustva duha, koliko sam mogao pokazati u ovakvoj situaciji, “zato što ogrevno drvo nije. Prema dogovoru sklopljenom s mojim opunomoćenikom...”

“Proklet bio, čoveče, kažem ja!” Prvi put sam opazio da se ispod napadnog i bučnog ponašanja krije smrtni strah. Pomislio sam da bi, u takvom raspoloženju, mogao pucati na mene.

Nastupio sam veoma oprezno: “Mogli biste, u ime ljubaznosti...

“Pljujem ja na ljubaznost!”

“Vrlo dobro”, rekoh. Trudio sam se da zvučim dostojanstveno. “Oprostiću se s vama dok ne povratite kontrolu nad sobom.” Okrenuo sam se i krenuo ka selu.

“Ne vraćaj se!” urlao je za mnom. “Drž’ se svog zla! Uklet si! Uklet! Uklet!” Potegao je kamen i pogodio me u rame. Džentlmen u meni nije hteo da se sklanja.

Pomislio sam na gospođu Kloris. Nadao sam se da će mi pomoći da rešim zagonetku Tompsonovog neprijateljskog ponašanja. Ona je udovica (opominjem te da se okaneš provodadžisanja, Bonse; sigurno je petnaest godina starija od mene, a ja više nikad neću videti četrdesetu). Živi sama u šarmantnoj kućici na rubu okeana. Zatekao sam je kako prostire veš. Činilo mi se da joj je drago što me vidi. To je bilo veliko olakšanje. Besneo sam u sebi, zato što sam, iz meni nepoznatog razloga, proglašen za pariju.

“Gospodine Bune”, pozdravila me je, uz plitak naklon. “Ako ste došli zbog pranja, ne perem od prošlog septembra. Reuma mi jedva dozvoljava da perem svoj veš.”

“Šteta što pranje nije uzrok moje posete. Potrebna mi je pomoć, gospođo Kloris. Moram da saznam sve što mi možete reći o Čepelvajtu i Jerusalemovu. Hteo bih da znam zašto me građanstvo posmatra s toliko straha i sumnje!”

“Jerusalemovo! Saznali ste za to mesto.”

“Jesam”, odvratio sam, “prošle nedelje sam ga posetio sa svojim družbenikom.”

“Bože!” Zateturala se, bleda kao prosuto mleko. Zadržao sam je da ne padne. Zakovrnula je očima. Uplašio sam se da će izgubiti svest.

“Gospođo Kloris. Žao mi je ako sam rekao nešto...”

“Uđite unutra”, rekla je. “Morate saznati sve. Slatki bože, zli dani su ponovo došli!”

Nije progovorila, dok nije skuvala jak čaj u suncem obasjanoj kuhinji. Servirala je topli napitak i upravila zamišljen pogled ka okeanu. Naši pogledi se, posle izvesnog vremena, skrasiše na impozantnoj uzvisini, Čepelvajt Hedu. Počivali su na kući koja se nadnosila nad morem. Golemi panoramski prozor bleštao je pod zracima zapadnog sunca, kao dijamant. To je bio divan, ali neobično uznemirujući prizor. Naglo se okrenula ka meni, da bi mi se žustro obratila:

“Gospodine Bune, morate smesta napustiti Čepelvajt.”

Bio sam u potpunosti zatečen.

“Osećam zlo u vazduhu, još od vašeg useljenja. Protekle nedelje – sve otkad ste stupili nogom na prokleto mesto – javljaju se zlokobni znameni i predznaci. Košuljica na licu mesečevom; jata kozodoja što se legu na grobljima; neprirodno rođenje. Morate da odete!”

Povratio sam moć govora. Nastupio sam s najvećom ljubaznošću. “Gospođo Kloris, to su maštarije. Nadam se da ste svesni toga.”

“Da li sam izmislila da je Barbara Braun rodila dete bez očiju? Ili da je Klifton Broket pronašao ravan trag širok metar i po u šumama iza Čepelvajta, sa sparušenim i pobelelim zelenilom? Možete li vi, nakon posete Jerusalemovu tvrditi da tamo ništa ne živi?”

Nisam odgovorio. Pred očima mi je zaigrala slika gnusobne crkve.

Kršila je izborane ruke da bi se smirila. “Za slične stvari sam čula od moje majke i od njene majke. Znate li istoriju vaše porodice u Čepelvajtu?”

“Samo ovlašno”, rekao sam. “Kuća je dom loze Bunovih još od Filipa Buna 1780. godine; njegov brat, Robert, moj deda, naselio se u Masačusetsu, nakon svađe zbog ukradenih papira. Malo znam o Filipu, izuzev da ga je prekrila senka nesreće, koja se protegla sa oca na sina i unučiće – Marsela je tragično nastradala. Stiven je takođe stradao. Želeo je da kuća pripadne meni i mojima, da bi se stara porodična omraza zalečila.”

“Ne treba da bude zalečena”, prošaptala je. “Znate li oko čega su se posvađali?”

“Robert Bun je zatečen kako pretura po bratovljevom pisaćem stolu.”

“Filip Bun je poludeo”, rekla je. “Povezao se s nečastivim. Robert Bun je pokušao da se domogne profane Biblije napisane na starim jezicima – latinskom, druidskom i ostalima. To je bila đavolja knjiga.”

“De Vermis Mysteriis.”

Uzmakla je kao da je udarena. “Znate za nju?”

“Video sam je... dotakao sam je.” Po drugi put sam posumnjao da će se onesvestiti. Prinela je ruku ustima, kao da hoće da priguši krik. “Da; u Jerusalemovu. Bila je na predikaonici iskvarene i obesvećene crkve.”

“Još je tamo; još je tamo.” Ljuljala se u stolici. “Nadala sam se da je bog u svojoj mudrosti bacio u najdublje dubine pakla.”

“Kakva veze ima Filip Bun s Jerusalemovim?”

“Krvne veze”, rekla je mračnim glasom. “Na njemu je bio žig zveri, iako je išao ogrnut odeždom jagnjeta. Filip Bun je nestao, u noći trideset prvog oktobra, 1789. godine... sa svim žiteljima proklete naseobine.”

To je bilo uglavnom sve što sam saznao od nje. Rekao bih da više nije znala. Neprestano me je molila da napustim Čepelvajt. Obrazlagala je to time što “krv zove krv” i buncanjem o “onima koji vrebaju i onima koji stražare”. Bivala je sve nervoznija s približavanjem sumraka. Rekao sam joj da ću najozbiljnije razmisliti o njenim rečima, da bi je umirio.

Vraćao sam se kući između dugih, turobnih seni. Iščezli su svi tragovi dobrog raspoloženja. Glava mi je bila puna pitanja, koja me i sad proganjaju. Kal me dočekao s lošim vestima. Buka u zidovima se pojačala. Lepo je čujem za pisaćim stolom. Ubeđujem sebe da su to samo pacovi, ali mi je pred očima užasnuto, zabrinuto lice gospođe Kloris.

Mesec se podigao iznad mora. Nadut, pun i krvav, obojio je okean zloslutnom nijansom. Misli su mi se vratile toj crkvi i

(ostatak reda je precrtan)

Ne smeš to da vidiš, Bonse. I suviše je mahnito. Mislim da je vreme za spavanje. Moje misli hrle tebi.

S poštovanjem,

ČARLS.

* * *

(Sledi izvod iz dnevnika Kalvina Makena)

Dvadeseti oktobar, ’50. godine

Jutros sam se osmelio i obio bravu na knjizi; učinio sam to dok je gospodin Bun spavao. Ništa nisam postigao; tekst je šifrovan. Verujem da je reč o jednostavnoj šifri. Možda ću je lako dešifrovati, baš kao što sam obio bravu. Siguran sam da je reč o dnevniku. Rukopis je neobično sličan gospodin Bunovom. Čija knjiga je čamila u najzabitijem kutku biblioteke, zaboravljena? Rekao bih da je stara, ali ne znam koliko. Stranice su uglavnom sačuvane od propadanja. Kasnije ću napisati još koji redak. Gospodin Bun želi da istraži podrum. Bojim se da će ovi grozomorni događaji ugroziti njegovo rovito zdravlje. Moram ga odgovoriti od...

Dolazi.

* * *

Dvadeseti oktobar, 1850. godine

BONSE,

Ne mogu da pišem još ne mogu (sic) da pišem o tome I I I

* * *

(Izvod iz dnevnika Kalvina Makena)

Dvadeseti oktobar, ’50. godine

Njegovo zdravlje je uništeno. Strepeo sam od toga.

Dobri bože, Oče naš koji si na nebesima!

Ne mogu da podnesem pomisao na to. Ipak mi je usađena, urezana u um; taj užas u podrumu...!

Sâm sam. Ima pola devet uveče; kuća je tiha ali Našao sam ga poleglog po pisaćem stolu; još spava; kako se plemenito poneo, dok sam ja stajao paralizovan i nemoćan!

Koža mu je hladna i voštane boje. Bogu hvala, što mu se groznica nije vratila. Ne smem da ga pomeram, niti smem da ga napustim i odem u selo. Ko bi nam pomogao ako bih i otišao? Ko bi smeo da dođe u ovu ukletu kuću?

Ah, taj podrum! Stvorenja u podrumu koja lutaju iza zidova!

* * *

Dvadeset drugi oktobar, 1850. godine

DRAGI BONSE,

Povratio sam se, iako sam još slab, posle trideset šest sati u nesvesti. Povratio sam se... to je grozna i gorka šala! Nikad se neću povratiti, nikada. Suočio sam se s ludilom i užasom koji prevazilaze ljudsko iskustvo. Ništa nije gotovo.

Verujem da bih ovog trenutka prekratio sebi život, da nema Kala. On je jedino ostrvo razuma, usred ovog ludila.

Sve ću ti reći.

Opremili smo se svećama za podrumsku ekspediciju. Gorele su snažnim, dostatnim plamenom – pakleno dostatnim! Kalvin je pokušao da me odgovori od ovog poduhvata. Podsetio me je na nedavno preležanu bolest. Objašnjavao mi je da će ekspedicija najverovatnije biti uzaludna, pošto dole nećemo naći ništa sem nekoliko debelih pacova, viđenih za trovanje.

Ostao sam nepokolebljiv; Kalvin uzdahnu i reče: “Biće kako vi kažete, gospodine Bune.”

U podrum se ulazi na vratanca u kuhinjskom podu (Kal tvrdi da ih je čvrsto zakucao daskama). Podigli smo ih teškom mukom.

Iz tame je dopirao neprijatni, teški miris, zabrinjavajuće sličan onom koji prožima napuštenu naseobinu s druge strane reke Rojal. Sveća je osvetlila deo strmih stepenica. Bile su u užasnom stanju. Na jednom mestu je falio čitav stepenik, videla se samo crna rupa. Shvatio sam zašto je nesrećna Marsela tu stradala.

“Budite oprezni, gospodine Bune!”, reče Kal; rekao sam mu da izuzetno pazim šta radim. Sišli smo u podrum.

Gazili smo po zemljanom podu. Zidovi su bili od čvrstog granita, bez mnogo vlage. Mesto nije ličilo na raj za pacove. U njemu nije bilo njihovih omiljenih staništa, starih sanduka, odbačenog nameštaja, gomila papira i sličnog smeća. Podigli smo sveće da bismo proširili svetlosni krug, ali smo ipak videli samo mali deo podzemnog prostora. Pod je blago ponirao u pravcu glavne dnevne sobe i trpezariji, što će reći ka zapadu. Pošli smo u tom pravcu. Vladala je potpuna tišina. Neprijatni zadah je bivao sve jači. Činilo mi se da nas tama pritiska kao vuneni zastor, da je ljubomorna na svetlost koja je privremeno svrgnula s trona na kom je toliko godina nesmetano stolovala.

Granitni zidovi su na suprotnom kraju ustupili mesto uglačanom drvetu, potpuno crnom, bez ikakvih reflektivnih osobina. Podrum se ovde završavao, nekakvim alkovom, dodatkom glavne prostorije. Iskopan je pod uglom, koji je zahtevao da mu se približimo, ako ga želimo videti.

Kalvin i ja smo upravo to učinili.

Učinilo mi se da preda mnom stoji trula utvara mračne prošlosti čudnovatog zdanja. U alkovu je bila samo jedna stolica. Parče trulog, konopljanog užeta je visilo iznad nje, s kuke, duboko zakovane u gredu.

“Znači da se ovde obesio”, promrmlja Kal. “Bože!”

“Da... dok je leš njegove kćeri ležao u podnožju stepenica.”

Kal poče da govori; upravio je pogled negde iza mene i vrisnuo.

Kako da ti, Bonse, objasnim ono što sam video? Kako da ti opišem ogavne obitavaoce ovdašnjih zidova?

Suprotni zid se pomerio unazad. Iz te tame se pojavi lice – lice sa očima crnim kao vode reke Stiksa. Zevalo je bezubim, bolnim osmehom; ispružilo je požutelu, trulu ruku prema nama. Proizvelo je grozan, coktajući zvuk i načinilo teturav korak napred. Svetlost sveće ga osvetli...

Video sam omču od konopljanog užeta oko njegovog vrata!

Nešto se pomerilo iza njega, nešto što ću sanjati dok god dišem: devojka s bledim buđavim licem i mrtvačkim osmehom; devojčina glava se ljuljala pod ludačkim uglom.

Došli su po nas; znao sam to. Odvukli bi nas u tamu i posvojili da nisam bacio sveću na stvorenje u otvoru, a za njom i stolicu.

Nakon toga sam pao u bunilo i tamu. Moj um je jednostavno spustio zavesu. Probudio sam se, kao što sam rekao, u mojoj sobi s Kalom kraj uzglavlja.

Da mogu da odem, odleteo bih iz ove kuće užasa. Spavaćica bi mi lepršala oko peta. Ali ne mogu. Postao sam pion u dubokoj, mračnoj drami. Ne pitaj me kako znam; znam. Gospođa Kloris je imala pravo kad je govorila da krv zove krv; koliko je tek bila u pravu kad je spomenula one koji vrebaju i one koji stražare. Bojim se da sam probudio silu koja je pola veka snevala u mračnom selu Jerusalemovu. Silu koja je pogubila moje pretke, preobrazivši ih u nečiste nosferatue – neumrle. To nisu moji najveći strahovi, Bonse. Video sam samo deo užasa. Kad bih znao... kad bih samo znao sve!

ČARLS

Postskriptum – Ovo pišem sebi za dušu; odsečeni smo od Propovednikove Predikaonice. Loša reputacija me sprečava da lično pošaljem pismo, a Kalvin ne želi da se odvaja od mene. Možda će, ako je bog dobar, ovo pismo ipak dospeti u tvoje ruke.

C.

* * *

(Izvod iz dnevnika Kalvina Makena)

Dvadeset treći oktobar, ’50. godine

Danas je malo ojačao; nakratko smo popričali o prikazama u podrumu; složili smo se da se ne radi o halucinacijama, niti o pojavama ektoplazmičnog porekla, već o stvarnim bićima. Da li gospodin Bun, baš kao i ja, sumnja da su otišle? Pretpostavljam da je tako, pošto buka ne prestaje; sve je tako zlokobno i mračno. Čini mi se da čekamo u varljivom oku oluje...

Pronašao sam svežanj papira u spavaćoj sobi na spratu. Bio je u poslednjoj fioci starog rolo pisaćeg stola. Proučio sam ih. Uglavnom su u pitanju prepiske i računi, što me navodi na zaključak da je soba pripadala Robertu Bunu. Najzanimljiviji dokument behu žvrljotine na poleđini oglasa za muške krznene kape. Na vrhu je pisalo:

Blagosloveni da su krotki.

Ispod toga bila su dva, na prvi pogled besmislena retka:

b k e d s h d e r m t h e s e a k

e l m s o e r a r e s h a m d e d

Verujem da je to ključ šifrovane i zabravljene knjige u biblioteci. To je rustična šifra upotrebljavana za vreme Rata za nezavisnost. Zvali su je Fense-Rejl. Kad se odstrane “nule” iz donjih redaka, dobija se sledeći niz:

b e s d r t e e k

l s e a e h m e

Kad se čita odozgo nadole umesto sleva nadesno, dobija se citat iz Blaženstva.

Moram da pregledam sadržaj knjige, pre nego što obavestim gospodina Buna...

* * *

Dvadeset četvrti oktobar, 1850. godine.

DRAGI BONSE,

Zbio se čudestan događaj. Kal je jedan od onih što ćute dok nije u nešto apsolutno siguran (tako retka i poštovanje vredna ljudska osobina!). Pronašao je dnevnik mog dede Roberta. Dokument je bio šifrovan. Kalu je pošlo za rukom da ga dešifruje. Moj skromni prijatelj je tvrdio da ga je slučajno otkrio, ali ja sumnjam da je otkriće plod upornog i teškog rada.

Kako god da je nađen, baca tužno svetlo na našu misteriju! Prvi ulaz u dnevniku je od prvog juna, 1789. godine, a poslednji dvadeset sedmog oktobra, 1789 – četiri dana pre kataklizmičkog nestanka o kom gospođa Kloris govori. Tekst se bavi dubokom opsesijom, tačnije ludilom i do kraja raščišćava gnusne odnose između dede Filipa, Jerusalemova i knjige koja počiva u obesvećenoj crkvi.

Naselje preko reke, ako je verovati Robertu Bunu, starije je od Čepelvajta (izgrađenog 1782.) i Propovednikove Predikaonice (u to doba zvane Propovednikov Odmor, osnovane 1741. godine); naseobinu je osnovala otpadnička grupa puritanaca 1710. godine, sekta pod vođstvom beskompromisnog religioznog fanatika Džejmsa Buna. Baš su mi lepo ime dali! Gotovo da nema sumnje da je spomenuti Bun u krvnom srodstvu s mojom porodicom. Gospođa Kloris nije mogla biti više u pravu, nego kad je, vođena sujevernim ubeđenjem, rekla da krvne veze igraju značajnu ulogu u ovoj pripovesti; s užasom se sećam njenog odgovora na moje pitanje o Filipovim vezama s Jerusalemovim. “To su krvne veze”, rekla je. Plašim se da je bila u pravu.

Grad je iznikao oko crkve u kojoj je Bun propovedao – ili stolovao. Deda tvrdi da je opštio s velikim brojem gradskih žena, uveravajući ih da je to volja božja i ispravan put. Naseobina je, zbog toga postao anomalija, kakva je mogla postojati samo u ta iščašena, izolovana vremena kad se verovalo u veštice i devičanske porođaje. Bilo je to izolovano, religiozno degenerisano selo pod kontrolom poluludog sveštenika koji je propoveda iz dva jevanđelja Biblije i mračnog De Gudžovog Demonskog obitavališta; ta zajednica je redovno praktikovala rituale egzorcizma; bila je to incestuozna naseobina s mnogo lude i fizički deformisane dece, čestih pratilaca ovog greha. Sumnjam (i verujem da je i Robert Bun delio moje mišljenje) da je jedan od Bunovih kopilana sigurno napustio (ili je oteran) iz Jerusalemova, da bi potražio sreću na jugu i tako osnovao moju lozu. Znam da naš klan, po porodičnom predanju, vodi poreklo iz onog dela Masačusetsa, koji je kasnije postao suverena država Mejn. Moj prapradeda, Kenet Bun, obogatio se u tada cvatućoj trgovini krznom. Njegovim novcem, uvećanim za kamatu i mudra ulaganja, izgrađena je ova kuća, dugo nakon njegove smrti 1763. godine. Njegovi sinovi Filip i Robert su izgradili Čepelvajt. Krv zove krv, reče gospođa Kloris. Da li je moguće da je Kenet potomak Džejmsa Buna i da je pobegao od očevog ludila i iz očevog grada, samo da bi njegovi sinovi, ne znajući šta rade, izgradili dom Bunovih nepuna tri kilometra od mesta porodičnih početaka? Ako je to istina, da li to znači nas vodi neka golema i nevidljiva ruka?

Džejms Bun je, prema Robertovom dnevniku 1789. godine, bio vanredno star. Morao je biti. Imao je sto četiri godine, što se bez preterivanja može nazvati izuzetnom starošću, ako pođemo od pretpostavke da je grad osnovao kao dvadesetpetogodišnjak. Slede izvodi iz dnevnika Roberta Buna:

Četvrti avgust, 1789. godine

Danas sam prvi put upoznao čoveka kojim je moj brat tako oduševljen; moram da priznam da rečeni Bun poseduje neobični magnetizam, koji me je snažno potresao. Silno je star, sedobrad i odeven u crni pomalo opsceni kaput. Još gore je što svuda hodi okružen ženskinjama, kao sultan u haremu; F. me uverava da je starac još aktivan, iako ima najmanje osamdeset godina...

Selo sam posetio samo jedanput, prvi i poslednji put. Ulice su tihe i ispunjene strahom koji starac nemilice seje s predikaonice; bojim se da ovde opšte srodnici sa srodnicima, zato što videh mnoga ista lica. Činilo mi se da vidim starčevo lice, gde god da se okrenem... svi su slabi i bledunjavi; otupeli su, kao da im je sav život isisan. Video sam decu bez očiju i noseva, žene koje plaču, buncaju i pokazuju u nebo bez ikakvog razloga, mešaju citate iz svetih spisa s demonskim govorom...

F. me je zamolio da ostanem na službi. Zgadila mi se pomisao na mračnog starca na predikaonici pred incestuoznom pastvom. Pronašao sam izgovor...

Sledeći izvodi pripovedaju o Filipovom sve snažnijom fascinacijom Džejmsom Bunom. Prvog septembra, 1789. godine, Filip biva kršten u Bunovoj crkvi. Njegov brat kaže: “Gnušam se s mešavinom čuđenja i užasa. Moj brat se menja pred mojim očima. Počinje da liči na zbrčkanog starca.”

Knjiga se u Robertovom dnevniku prvi put pominje dvadeset trećeg jula: “F. se večeras vratio iz sela, s prilično unezverenim izrazom lica. Nije progovorio dok nije došlo vreme za počinak. Tad mi je rekao da se Bun zanima za knjigu Misterije crva. Obećao sam F. da ću pisati Džonsu i Gudfelouu; F. je izrazio dirljivu zahvalnost.”

Citat od dvanaestog avgusta: “Danas sam primio dva pisma... jedno je od Džonsa i Gudfeloua iz Bostona. Obavestili su me da imaju vesti o knjizi za koju se F. interesuje. U ovoj zemlji postoji samo pet primeraka. Pismo je napisano u hladnom tonu, što je jako neobično. Godinama poznajem Henrija Gudvila.”

Trinaesti avgust:

F. je ludački uzbuđen zbog Gudfelouovog pisma; odbija da kaže zašto. Samo kaže da Bun s neverovatnim nestrpljenjem očekuje retki primerak. Ne znam zašto, pošto se iz naslova da zaključiti da je reč o ni po čemu zanimljivoj knjizi o vrtlarstvu...

Zabrinut sam zbog Filipa. Svakog dana se sve više otuđuje od mene. Žao mi je što se vratio u Čepelvajt. Leto je vrelo, sparno i prepuno zlokobnih predznaka...

Zloglasna knjiga se još dva puta spominje u Robertovom dnevniku (izgleda, da do kraja, nije shvatio njen istinski značaj). Citat iz ulaza za četvrti septembar:

Zamolio sam Gudfeloua da odigra ulogu bratovljevog agenta u kupovini knjige, iako je zdrav razum na sav glas vrištao protiv te odluke. Šta bih dobio otvorenim neslaganjem?Zar on nema sopstvenog novca? Da li da odbijem saradnju? Za uzvrat sam dobio obećanje od Filipa, da će se odreći ogavnog krštenja... ne verujem mu, tako je jeretičan, gotovo fanatičan. Beznadežno sam izgubljen povodom toga...

I poslednji pomen knjige, šesnaestog septembra:

Knjiga je danas stigla, s Gudfelouovim pismom u kom se odriče dalje saradnje sa mnom... F.je uzbuđen preko svake razumne mere; gotovo je iščupao tom iz mojih ruku. Napisana je na lošem latinskom i meni nerazumljivim runskim pismom. Bila je gotovo topla na dodir. Podrhtavala mi je u rukama kao da krije veliku snagu... podsetio sam F. na obećanje da će se odreći nove vere. On se samo nasmejao na ružan, mahnit način. Mahao je knjigom prema meni, kličući: “Imamo je! Imamo je! Imamo crva! Imamo tajnu crva!”

Pobegao je. Verujem da je odbegao ludom pokrovitelju. Danas ga nisam video...

O knjizi više nema spomena. Doneo sam nekoliko, rekao bih osnovanih zaključaka. Prvo, da je ta knjiga, kao što je rekla gospoda Kloris, bila predmet spora između Roberta i Filipa, drugo da sadrži blasfemične molitve, verovatno druidskog porekla (rimski osvajači Britanije su, učenosti radi, opisali veliki broj krvavih druidskih rituala u svojim spisima; veliki broj ovih paklenih kuvara spada među zabranjene knjige); treće, da su Bun i Filip nameravali da upotrebe knjigu u sopstvene ciljeve. Možda, na neki izopačeni način, imaju dobre namere, ali ja u to ne verujem. Ubeđen sam da su se odavno predali bezličnim silama koje obitavaju van ruba Univerzuma; silama koje možda postoje van domašaja vremena. Poslednji ulazi u dnevniku Roberta Buna, indirektno potvrđuju ova razmišljanja. Pustiću ih da govore sami za sebe:

Dvadeset šesti oktobar, 1789. godine

Ljudi u Propovednikovoj Predikaonici su danas veoma uzbuđeni; kovač Frouli me uhvatio za ruku i pitao: “Šta tvoj brat i taj ludi antihrist tamo planiraju?” Gudi Rendal tvrdi da postoje predznaci na nebu, najava velike nesreće. Rođeno je tele s dve glave.

Što se mene tiče, ne znam sta se sprema; možda je moj brat poludeo. Osedeo je preko noći, oči su mu veliki krvlju podliveni krugovi, lišeni svakog razuma. Ceri se i šapuće. Iz nekog razloga je počeo da živi u podrumu, kad nije u Jerusalemovu.

Kozodoji se skupljaju oko kuće i po travi. Njihov cvrkut iz magle meša se s glasom mora u nezemaljski, beskonačni vrisak, koji razara san.

Dvadeset sedmi oktobar, 1789. godine

Večeras sam sledio F. kad je krenuo za Jerusalemovo. Držao sam se na pristojnom odstojanju, da me ne bi otkrio. Prokleti kozodoji se skupljaju u šumi, ispunjavajući svet pompeznom pesmom smrti. Nisam se usudio da pređem most; čitav grad je u tami, izuzev crkve iz koje isijava gnusni crveni sjaj, preobražavajući visoke, šiljate crkvene prozore u oči pakla. Glasovi su se dizali i spuštali u đavoljoj litaniji. Ponekad su se smejali, a ponekad jecali. Zemlja se nadimala i roktala ispod mene, kao da krije nešto nezamislivo veliko i teško. Pobegao sam, zbunjen i užasnut, praćen đavolskim, vrištećim kricima kozodoja. Odzvanjali su mi u ušima, dok sam trčao kroz senovitu šumu.

Sve je išlo ka nepredvidljivom vrhuncu. Ne smem da spavam, zbogsnova, ali ne želim da budem budan zbog ludačkih užasa koji me mogu zadesiti. Noć je puna stravičnih zvukova, bojim se...

A ipak osećam nagon da ponovo odem, da gledam, da vidim. Kao da me Filip i starac prizivaju.

Ptice kunu

Kunu kunu

Tako se završava dnevnik Roberta Buna.

Verovatno si primetio, Bonse, da pri kraju tvrdi da ga Filip priziva. Konačni zaključak sam izveo na osnovu tih redova, razgovora s gospođom Kloris i ostalima, ali najviše na osnovu stravičnih prilika u podrumu, mrtvih, ali ipak živih. Naša loza je ukleta, Bonse. Prati nas prokletstvo koje se ne da sahraniti; ono živi gnusni senovit život u ovoj kući i obližnjoj naseobini. Ponovo se približavamo vrhuncu ciklusa. Ja sam poslednji izdanak Bunove loze. Bojim se da nešto to zna i da se nalazim u središtu zlog preduzeća, čije poimanje izmiče zdravom razumu. Za nedelju dana će Svi sveti.

Šta da radim? Kako bih voleo da si ovde, da me posavetuješ, da mi pomogneš! Kako bih voleo da si tu!

Moram saznati sve; moram da se vratim u naseobinu od koje svako zazire. Bože, pomozi mi!

ČARLS

* * *

(Izvod iz dnevnika Kalvina Makena)

Dvadeset peti oktobar ’50. godine

Gospodin Bun je prespavao gotovo čitav dan. Lice mu je bledo i mršavo. Bojim se da je povratak groznice neizbežan.

Našao sam dva neposlata pisma za gospodina Grensona u Floridi, dok sam zamenjivao vodu u bokalu. Planira da se vrati u Jerusalemovo; ne smem to dozvoliti; to bi ga ubilo. Da li da se iskradem do Predikaonice i unajmim čeze? Moram to učiniti, ali šta ako se, u međuvremenu, probudi? Ako se vratim i zateknem praznu kuću?

Buka u zidovima se obnovila. Hvala bogu što još spava! Drhtim zbog nje.

Kasnije

Odneo sam mu večeru na poslužavniku. Planira da se kasnije probudi. Znam šta smera, uprkos tajnovitosti. Ipakću otići do Propovednikove Predikaonice. Sačuvao sam nekoliko kesica praška za spavanje. Prepisani su mu dok je bolovao. Popio je jednu s čajem i zaspao.

Užasavam se pomisli da ću ga ostaviti sa stvorenjima što lutaju iza zidova; ali još više strepim od još jednog dana provedenog na ovom mestu. Zaključao sam ga.

Molim se bogu da bude ovde i da mirno spava, kad se vratim s čezama!

Nešto kasnije

Kamenovali su me! Kamenovali su me kao divljeg, besnog psa! Monstrumi i nitkovi! I oni sebe zovu ljudima! Mi smo zatvorenici...

Ptice, kozodoji se skupljaju.

* * *

Dvadeset šesti oktobar, 1850. godine

DRAGI BONSE,

Uskoro će sumrak, tek što sam se probudio, posle dvadesetčetvoročasovnog sna. Sumnjam da mi je Kal sipao prašak za spavanje u čaj. Prećutao sam to. Verovatno je prozreo moje namere. On je dobar i odan prijatelj. Mislio je najbolje zbog čega mu ništa neću prigovoriti.

Odlučio sam. Polazim sutra. Miran sam i čvrsto rešen. Čini mi se da osećam blage simptome groznice. Ako je to istina, onda to mora biti sutrašnji dan. Možda bi večeras bilo još bolje; ni sve vatre pakla me ne bi mogle naterati da noću stupim nogom u to selo.

Dovoljno sam pisao. Nek te bog blagoslovi i čuva, Bonse.

ČARLS

Postskriptum – Ptice kriču. Stravična buka je ponovo počela. Kal misli da ne čujem, ali to nije tačno.

Č.

* * *

(Izvod iz dnevnika Kalvina Makena)

Dvadeset sedmi oktobar, ’50. godine

Pet sati ujutru

Ne da se razuveriti. Dobro. Idem s njim.

* * *

Četvrti novembar, 1850. godine

DRAGI BONSE,

Slab sam, ali lucidan. Nisam siguran da znam koji je datum, ali me moj almanah s podacima o klimi i sumraku uverava da su moje procene tačne. Sedim za stolom, na kom sam ti napisao prvo pismo iz Čepelvajta, i posmatram tamno more s kog brzo iščezavaju poslednji tragovi svetla. Gledam ga poslednji put. Ova noć je moja; odlazim u senke.

Kako se more baca na ove stene! Stvara oblake morske pene na tamnom, iskidanom nebu, dok zemlja pod poda mnom podrhtava. Gledam svoj odraz na staklu panoramskog prozora. Bled sam kao vampir. Ne jedem od dvadeset sedmog oktobra. Ne bih ni pio da mi Kalvin tog dana nije ostavio bokal pored kreveta.

O, Kale! Nema ga više, Bonse. Stradao je umesto mene, umesto senke od čoveka sa mršavim rukama i mrtvačkom lobanjom, umesto lica sličnog lobanji koja mi se ceri s prozora. Izgleda da je imao više sreće od mene. Ne proganjaju ga snovi kakvi mene muče, poslednjih nekoliko dana. Ne zna za izopačena obličja što lutaju hodnicima delirične noćne more. Ruke mi se tresu od pomisli na njih. Prosuo sam mastilo po papiru.

Kalvin je hteo da me zaustavi tog jutra, kad sam pokušavao da se neopaženo iskradem. Mislio sam da sam vešt. Rekao sam mu da sam odlučio da napustim Čepelvajt. Zamolio sam ga da ode do petnaest kilometara udaljenog Tandrela i unajmi prevoz, zato što tamo nismo na tako zlu glasu. Pristao je da krene. Gledao sam kako se udaljava morskim putem. Spremio sam se, čim je nestao s vidika. Obukao sam kaput i šal (vreme se pogoršalo; oštri, jutarnji vetar već nosi naznake zime). Pade mi na pamet da ponesem pištolj. Nasmejao sam se besmislenoj želji. Od kakve bi mi pomoći bio?

Izašao sam na zadnja vrata i zastaćula poslednji put osmotrim more i nebo; da osetim miris svežeg vazduha, oslobođen nečisti koju ću uskoro namirisati; da bih pogledao galeba raširenih krila, što plovi ispod oblaka.

Okrenuo sam se, da bih se našao licem u lice s Kalvinom Makenom.

“Ne smeš da ideš sam”, rekao je; nikad nije izgledao tako tužno.

“Ali, Kalvine...”, zaustio sam.

“Ne, ni reči! Idemo zajedno, da učinimo ono što moramo. Ili to, ili se vrati u kuću. Nije ti dobro. Ne smeš da ideš sam.”

Nemoguće je opisati protivrečne emocije koje su me preplavile: zbunjenost, srdžbu, zahvalnost. Ljubav je bila najsnažnija od svih.

Tiho smo prošli pored letnjikovca i sunčanog sata – nijedna ptica nije zapevala, niti je cvrčak cvrčao. Tišina je popala po svetu, kao mrtvački pokrov. Nije bilo ničeg, izuzev sveprisutnog mirisa soli, i blage arome dima s dalekih vatri. Šume su nudile zapanjujući kaleidoskop boja. Skerlet mi je najviše upadao u oči.

Miris soli je ubrzo minuo. Zamenio ga je drugi, zlokobniji vonj; trulež koju sam spomenuo. Očekivao sam da će me Kal zamoliti da se vratimo, kad smo stigli do mosta preko Rojala, ali on to nije učinio. Zastao je i pogledao na mračni toranj, koji kao da se rugao plavom nebu iznad sebe. Zatim je pogledao mene. Nastavili smo put.

Odmicali smo brzim, ali uplašenim korakom ka crkvi Džemsa Buna. Vrata su ostala odškrinuta, nakon poslednje posete. Tama nam se cerila kroz uski otvor. Srce mi se ispuni dubokom uznemirenošću, dok smo se peli stepenicama; drhtavom rukom dohvatih bravu na vratima. Grozni miris bio je sve snažniji.

Ušli smo u senovito predvorje i bez oklevanja nastavili ka glavnoj dvorani.

Zatekli smo je u potpunom neredu.

Neka moćna sila je delovala u crkvi. Počinila je veliku štetu. Prevrnula je i razbacala crkvene klupe, kao slamčice. Zli krst je ležao naslonjen na istočni zid. Velika rupa u malteru iznad njega je svedočila o snazi s kojom je hitnut. Uljane lampe su iskidane s visokih postolja. Smrad kitovog ulja mešao se s nepodnošljivim vonjem, prisutnim u čitavoj naseobini. U centralnom prolazu smo opazili širok trag crne sline, pomešan sa zlokobnim mrljama krvi, gnusnu imitaciju ženidbene procesije. Pogledi su nam se zaustavili na predikaonici – jedinom netaknutom delu crkve. Iznad nje i profane knjige, staklastim očima nas je posmatralo iskasapljeno jagnje.

“Bože”, prošapta Kalvin.

Prišli smo predikaonici, pažljivo izbegavajući grozne tragove na podu. Zvuk naših koraka je odjekivao dvoranom. Onako pojačan, podsećao je na groteskni smeh.

Zajedno smo se popeli stepenicama. Jagnje nije bilo iskidano, niti izgrizeno. Izgleda da je gnječeno, sve dok sva krv nije iscurila iz njega. Ugledao sam debele, masne mrlje krvi na podu i oko pijedestala... iste mrlje su na knjizi bile providne; mogao sam da čitam četvrtaste rune, kao da su ispod obojenog stakla!

“Moramo li da je dodirnemo?”, pitao je nepokolebljivi Kal.

“Da. Moram je uzeti.”

“Šta ćeš da radiš s njom?”

“Uradiću ono što je bilo neophodno učiniti pre šezdeset godina. Uništiću je.”

Gurnuli smo leš jagnjeta s knjige. Pao je na pod, uz grozni, mlitavi zvuk. Krvlju poprskane stranice kao da su oživele. Sijale su skerletnom svetlošću.

U ušima mi je zvonilo i zujalo; učinilo mi se da lagani napev izvire iz golih zidova. Ružna grimasa na Kalovom licu mi je kazivala da ga i on čuje. Pod je drhtao ispod nas, kao da je čuvar koji pohodi ovu crkvu došao zbog nas, da zaštiti svoje. Tkivo razumnog poimanja prostora i vremena je pucalo; crkva se ispunila utvarama i osvetlila paklenim sjajem večne, hladne vatre. Učinilo mi se da vidim Džejmsa Buna, gnusnog i deformisanog, kako obilazi oko podatnog ženskog tela i mog dedu Filipa iza njega, kao poslušnika u crnom, ogrtaču s kapuljačom, s nožem i zdelom.

“Deum vobiscum magna vermis...”

Reči su drhtale i migoljile u otvorenoj knjizi ispred mene, natopljene krvlju žrtve, ponuđene biću koje obitava negde iza zvezda...

Slepa, incestuozna pastva se njihala izgovarajući bezumne, demonske reči; deformisana lica behu ispunjena gladnim, bezimenim iščekivanjem...

Latinski ustupi mesto starijem jeziku, drevnom kad je Egipat bio mlad, a piramide neizgrađene, drevnom dok je Zemlja još visila kao neoblikovani, uzavreli kovitlac gasova:

“Giiagin vardar jogsoggot! Verimis! Giiagin! Giiiagin! Giiagin!”

Predikaonica se zaljulja i razdvoji, podiže se...

Kalvin vrisnu i podiže ruku da zaštiti lice. Govornica zadrhta kao kao brod skrhan burom. Zgrabio sam knjigu. Držao sam je ispred sebe; učinilo mi se da je puna sunčeve vreline, mislio sam da ću biti oslepljen, spržen.

“Trči!”, vrisnuo je Kalvin. “Trči!”

Stajao sam kao ukopan dok me je strano prisustvo ispunilo kao drevnu zdelu koja godinama, generacijama... čeka!

“Giiagin vardar!”, vrisnuo sam. “Sluga Jogsoggota, Bezimenog! Crva van oboda svemira! Zvezdoždera! Oslepitelja vremena! Verminis! Kucnuo je čas ispunjenja, vreme pucanja! Verminis! Aliah! Giiagin!”

Kalvin me je odgurnuo. Zateturao sam se. Crkva mi se zaljuljala pred očima. Pao sam na pod i udario glavom o prevrnuti pijedestal. Crvena vatra mi je ispunila glavu. To mi je pomoglo da se priberem.

Posegnuo sam za sumpornim šibicama.

Podzemna tutnjava ispuni odaju. Malter se krunio sa zidova. Zarđalo zvono u zvoniku poče da vibrira. Zapevalo je neskladnu, đavolsku pesmu.

Upalio sam šibicu. Prineo sam je knjizi, baš kad se predikaonica raspukla, rasipajući iverje na sve strane. Golema crna gubica zevnu ispod nas; Kal se teturao na ivici, ispruženih ruku, lica iskrivljenog u nemom kriku koji će doveka odjekivati u mojim ušima.

Usledila je provala sivkastog, drhtavog mesa. Vonj preraste u plima smrada, pristiglog iz noćne more. Bilo je to nezaustavljivo, gigantsko pražnjenje ljigavog, lepljivog želea, velikog gnusnog obličja koje je izronilo iz same utrobe zemlje. Shvatio sam, ono što nije trebalo da shvatim. Video sam da je to samo jedan prsten, jedan segment monstruoznog crva koji godinama slep obitava u tamnim odajama ispod gnusne crkve!

Knjiga je plamtela u mojim rukama. Nezamislivo stvorenje je bezglasno vrištalo iznad mene. Zakačilo je Kalvina i on pade na pod crkve, kao lutka slomljenog vrata.

Povuklo se, ostavljajući ogromnu, nepravilnu rupu okruženu crnom sluzi i snažni, vrišteći, mljackajući zvuk. Dopirao je iz kolosalne daljine i konačno sasvim nestao.

Pogledao sam dole. Knjiga se pretvorila u pepeo.

Počeo sam da se smejem. Potom sam urlao kao životinja uhvaćena u zamku.

Napustio me je sav razum. Sedeo sam na podu. Krv mi je kapala iz slepoočnice. Vrištao sam i buncao prema obesvećenim senkama, dok je Kalvin ležao u suprotnom uglu. Motrio me je staklastim, užasnutim očima.

Ne znam koliko dugo sam proveo u takvom stanju. Bio sam van sebe, nesposoban da procenim protok vremena. U neko doba sam se pribrao i osvrnuo oko sebe. Sedeo sam okružen dugim senkama, u sumraku. Neki pokret je privukao moju pažnju. Nešto se pokrenulo u zjapećoj rupi na podu kod predikaonice.

Nečija ruka se prebacila preko skršenih podnih dasaka.

Ludački smeh mi se zaglavio u grlu. Sva histerija se istopi u trenu. Preobrazila se u hladnu otupelost.

Deformisana prilika se podiže iz tame, sa strašnom, osvetoljubivom sporošću. Pola lobanje se zagleda u mene. Bube su puzale po golom čelu. Istruleli ogrtač je visio s upalih, ubuđalih kostiju. Samo su oči živele – crvene, ludačke jame koje su me posmatrale s nečim što je prevazilazilo ludilo; posmatrale su me s praznim životom, s besputnih pustolina, van rubova Univerzuma.

Došao je da me povede sa sobom u tamu.

Tada sam se dao u beg. Trčao sam, vrišteći na sav glas. Ostavio sam nepokopano telo prijatelja u toj palati užasa. Trčao sam dok mi se vazduh nije usijao kao magma u plućima i mozgu. Trčao sam sve do ove nečiste i posednute kuće i svoje sobe, u kojoj sam pao na postelju. Odonda ležim u njoj kao živi mrtvac. Trčao sam zato što sam, uprkos napadu ludila, u tom izobličenom mrtvom a ipak živom obličju prepoznao porodičnu sličnost. Nije bila reč o Filipu ili Robertu, čiji portreti vise u galeriji na spratu. To trulo lice je pripadalo Džejmsu Bunu, čuvaru crva!

On jošte živi negde u izvitoperenim, mračnim tunelima ispod Jerusalemova i Čepelvajta – i ono jošte živi. Spaljivanje knjige ga je oteralo, ali ima još primeraka.

Tako je, ja sam kapija. Ja sam poslednji iz Bunove loze. Moram umreti za dobrobit čovečanstva... i zauvek prekinuti lanac zla.

Idem ka moru, Bonse. Moje putovanje, baš kao i moja priča se primaklo kraju. Neka te bog čuva i nek te udostoji večitim mirom.

ČARLS

* * *

Neobična dokumenta stigla su do gospodina Evereta Gransona, kome su i bila namenjena. Pretpostavio je da je Čarls Bun doživeo povratak moždane groznice koja ga je napala nakon smrti njegove supruge 1848. godine. Zbog nje je izgubio razum i ubio svog družbenika i dugogodišnjeg prijatelja, gospodina Kalvina Makena.

Makenov dnevnik je fantastični falsifikatorski poduhvat, nesumnjivo delo Čarlsa Buna, preduzeto da bi se osnažile paranoidne maštarije.

Pokazalo se da se Čarls Bun prevario najmanje dva puta. Pri “ponovnom otkrivanju” (u istorijskom značenju ovog termina, naravno) zaboravljene naseobine, na natrulom podu crkve, nije bilo nikakvih znakova eksplozije ili velikog oštećenja. Drevne crkvene klupe bile su prevrnute i nekoliko prozora razbijeno, ali se to može pripisati vandalima iz obližnjih mesta. Stariji stanovnici Propovednikove Predikaonice i Tandrela jošte pamte glasine o Jerusalemovu (bezazlena narodna priča je upravila um Čarlsa Bodina u kobnom pravcu), ali one ne igraju nikakvu ulogu u ovim događajima.

Drugo, Čarls Bun nije poslednji izdanak svoje loze. Njegov deda, Robert Bun, imao je bar dva kopilana. Jedan je umro u pelenama. Drugi je preuzeo Bunovo ime i živi u Central Folsu, Rod Ajlend. Ja sam poslednji izdanak Bunove loze; dalji rođak Čarlsa Buna. Dele nas tri generacije. Ovi papiri su deset godina u mom posedu. Ponudio sam ih izdavačima dok sam boravio u porodičnom domu Bunovih, u Čepelvajtu. Nadam se da će čitaoci naći nešto simpatija u svom srcu za jadnog, poremećenog Čarlsa Buna. Koliko ja znam, samo u jednom je bio u pravu: ovo mesto vapi za istrebljivačem glodara i gamadi.

Ako je suditi po zvuku, ovde ima velikih pacova u zidovima.

Potpis,

Džejms, Robert Bun

Drugi oktobar, 1971.

Izbrisane scene

Evo šta piše u prvobitnoj verziji, u Suzan (I), nakon što su se Ben i Suzan razišli pre večernjeg sastanka:

A ipak, užas je još tada bio na putu. Nije bio daleko. Pristajao je u trideset pet kilometara udaljenoj portlandskoj luci. Nisu spominjali Marstenovu kuću, nadnetu nad severnim delom grada kao grbava leđa gotske prelje, ali su mogli; godinama je bila prazna – duže od dvadeset godina. Veliki šumski požar iz pedeset prve je progutao čitavu okolinu, sve do njenog dvorišta. Spasla je iznenadna promena pravca vetra. Zbog toga ona i dan-danas stoji na vrhu jezička vatrenog pustošenja.

Stajala je godinama i stajaće još dugo: znak NA PRODAJU tri puta je menjan. Poslednji put je toliko pobeleo na suncu, da je postao nečitljiv. Iščupala ga je oluja u jesen 1960. godine, ostavljajući samo šerifov znak ZABRANJEN PROLAZ. Menjan je mehaničkom pravilnošću svakog proleća i jeseni.

Pre godinu dana je novi znak ukucan na oljuštene stubove, pored propale prednje verande. Na njemu je pisalo: PRODATA.

U Salemovu (I) King piše sledeći odeljak, nako što Ben Mirs u četiri ujutru razmišlja o Marstenovoj kući:

Prebacio je peškir preko ramena. Okrenuo se ka vratima – i ukopao, zagledan u prozor. Nešto je bilo drugačije tamo napolju, drugačije nego juče.

Ali ne u gradu. Dremao je kasnog popodneva pod duboko plavim nebom kakvo krasi Novu Englesku u najlepšim danima kasnog septembra.

Mogao je da pogleda preko dvospratnih zdanja na Momson aveniji, da vidi njihove ravne, asfaltirane krovove, ili park u kom su deca, puštena iz škole, lenjo okretali pedale bicikala ili se kavdžila. Pogled mu je ipak odlutao na severozapadni deo grada gde je Ulica Brok nestajala iza prvog šumovitog brda. Gledao je ožiljak u šumama, Barns roud i Marstenovu kuću, koja je dominirala gradom.

Zastori na njoj behu spušteni.

Kad se vratio u Momson (Salemovo), jedna od stvari koja ga je naterala da ostane i napiše knjigu, o kojoj je sve više razmišljao, jeste velika sličnost između sećanja na Marstenovu kuću i njenog izgleda, dvadeset četiri godine kasnije. Neobojeno zdanje se još zlokobno uzdizalo bremenito užasnim sadržajima (možda su ubistvo i samoubistvo, dela Hjubija Marstena samo poslednji od njih). Prozori na spratu su i dalje bili prazne oči koje zure ispod strmih streha, gigantskih obrva – oči zatvorene kataraktom u obliku propalih, bledozelenih zastora. Staklo na tim prozorima je davno polomljeno kamenjem dečurlije, ali to samo naglašava, umesto da suzbija ukupni utisak beslovesnog zla.

Zastori su uvek visili iza prozora, zategnuti i fiksirani zarđalim bravicama. Benu se činilo da su 1951. bili prljavo zeleni (kuća je bila oljušteno, trošno bela). Boja ih je, u međuvremenu, sasvim napustila. Postali su ujednačeno, tupo sivkasti, kao i sama kuća.

Sad su bili spušteni.

Stajao je s peškirom preko ramena i gledao na nju. Strah mu je gmizao stomakom. Nije pokušao da ga analizira. Mislio je da će stanari pokidati nežni splet dečjih sećanja i stvarnosti svojstvenoj odraslom dobu, tako važan za knjigu koju je pisao, izuzev ako se sam u njoj ne nastani, iako mu je od te pomisli svaki put bilo muka. Novi vlasnik će promeniti krov ili pokositi travnjak, ili pokidati puzavice i obojiti zgradu. Spuštanje zastora usred dana je samo dodalo nešto s čim nije računao, nešto što mu se nije dopadalo.

U Salemovu (I), odeljak 20 (11:59 poslepodne), kad Strejker žrtvuje telo Ralfija Glika, u Kingovom prvobitnom tekstu piše:

Mračna prilika je zamišljeno stajala na vratima groblja na Barns roudu, čekala je promenu vremena, ponoćni čas u kom bog krije svoje lice.

“O, oče moj”, reče nepoznati, mekim i kultivisanim glasom, s natruhom nepoznatog akcenta, “blagosiljaj me. Gospodaru muva, prinče tame, blagosilja me. Donosim ti ukvareno meso i smrdljivu strvinu. Donosim ti krv, vodu života. Prinosim ti je levicom. Načini znak svoj, na ovom zemljištu, tebi posvećenom. Treba mi znak da započnem svoj posao.”

Glas uminu. Dunuo je blag vetar. Doneo je uzdahe, šapat lisnatih grana i trave i dašak truleži sa đubrišta na kraju puta.

Plava svetlost zasja na drugom kraju groblja. Bivala je sve jača. Obasjavala je čudnovato prisustvo: postariju osobu, upalih očiju, neobično čulnih, gotovo negroidnih usana i sedu, unazad začešljanu belu kosu.

Plavi sjaj se pojača, proširi se i obuhvati grbavo, stvorenje nestalna oblika koje se protezalo uvis, preko bliskih vrhova drveća ka nebu.

Glas grmnu: “Šta mi donosiš?”

“Ovo.”

Obličje čučnu, i ustade sa zaspalim detetom u naručju. “Dobro je.”

Prilika se pokloni.

“Dovrši posao i pojačaj svoju moć.”

To reče i nestade.

Poglavlje Deni Glik i ostali (koje je King prvobitno naslovio Strejker) sadrži scenu u kojoj Rojal Snou i Henk Piters donose sanduk s Barlouovim kovčegom u podrum Marstenove kuće. U prvobitnoj verziji nema prodavnice antikviteta Barlou i Strejker. Isporučuje se samo jedan sanduk. Kad Henk izvadi katance, vidi pacova na stolu. Prvobitni odeljak sadrži više pacova. Jezovite scene s pacovima nisu tako česte u objavljenom romanu:

Zrak se ustalio. Henk udahnu vazduh. Činilo mu se da se soba tone u izmaglicu, svuda oko njega.

Pacovi.

Bilo ih je na stotine, možda i više hiljada. Svrstali su se u redove i odrede na lakat krivini. Zurili su u njega, s podignutim gornjim usnama u obliku slova V. Pokazivali su oštre očnjake. Očice su im sjaktale.

Uspaničio se i bacio ključeve na sto. Okrenuo se i dao u beg. Ponovo mu je neobični miris truleži ispunio nozdrve, miris drevnog, trulog mesa. Morao je da pobegne od njega.

Zrak baterijske lampe osvetli sanduk. Vrisnuo bi, da je imao snage. On je bio izvor te neobične buke. Odatle su dopirali udarci u drvo. Ljuljao se napred-nazad. Drvo kao da se napinjalo, nadimalo. Video je kako jedan od aluminijumskih okova popušta i leti uvis, tvoreći senku zgrčene ruke na zidu...

Potrčao je.

U Deni Glik i ostali, na kraju poglavlja, kad bolničarka pronađe mrtvog Denija, postoji još jedan odeljak, u kom doktor izveštava o preminulom dečaku. U njemu se, znatno ranije, otkrivaju Denijeve vampirske osobine.

“Mrtav je”, rekao je i navukao pokrov preko neobično smirenog lica.

Uhvatila ga je za ruku. “Doktore?”

“Da?” Zbunjeno je zatreptao. Bio je to sitni, napeti doktor na specijalizaciji, koji se zvao Berk i naglo gubio kosu.

“Ogrebotine na dečakovom vratu su nestale.”

Pogledao je dečaka. “Tako je”, rekao je nezainteresovanim tonom i pokrio lice Denija Glika pokrovom. “Verovatno su izlečene.”

“Mislila sam da je živ”, rekla je. Uhvatila se za laktove da bi obuzdala veoma nemedicinsko drhtanje ruku. “Mislila sam da je ustao da otvori prozor i da se onesvestio. Izgledao je kao... voštana figura.”

“Zaista?”, prokomentarisao je doktor jednako nezainteresovanim tonom, pre nego što je skrenuo pogled. “Takvo stanje ponekad prethodi samrtnom grču. Lekari ga zovu mrtvački ten.”

“Bože”, promrmljala je.

Izašli su iz sobe.

Deni Glik otvori prazne opsidijanske oči ispod pokrova. Nasmešio se. Osmeh otkri bele i okrutno oštre zube.

Ben i Suzan su u Ben (II), nakon vođenja ljubavi u parku, vodili drugačiji, duži razgovor, o prirodi Marstenove kuće i zla.

“Šta je s knjigom?”, pitala je. “Hteo si da mi kažeš nešto o njoj, pre nego što sam te na sladak način prekinula.”

“Rnjiga se bavi onim što mi se dogodilo u Marstenovoj kući”, polako je rekao. “Vidim je kroz prozor. Pritiskivač za papir na vrhu rukopisa je kugla s veštačkim snegom koju sam imao u ruci, kad sam istrčao iz te kuće.”

“Bene, to zvuči morbidno. To je đavolski morbidno.” Delovala je pribrano. Meka svetlost uličnih svetiljki joj je pobelela ten, tako da je izgledala bledunjavo.

“Jeste”, rekao je. “Ali, zar ti nisam rekao da je pisanje čin egzorcizma? Pišem knjigu o svojim noćnim morama. Ne bih imao ništa protiv ako bih iscrpeo taj rezervoar. Znaš, prve tri knjige su bile prilično vesele... naročito Konvejeva kći. Sve imaju srećan kraj. Znaš li šta je Bruster iz Njujork tajmsa rekao za završetak Vazdušnog plesa? ’Ben Mirs me podseća na mentalno zaostalog uličnog zabavljača koji stepuje na vešalima američkog zatvorskog sistema.’”

“Meni se roman veoma dopao” rekla je blago ozlojeđenim tonom. “Samo zato što nisi spreman da ideš unaokolo propovedajući sveopštu propast kao Kami, Selindžer ili Džon Apdajk...”

“Sećaš li se kad su oni kvarnjaci upucali Džona Stenisa [47] u Vašingtonu?”, pitao je.

“Naravno”, rekla je, zbunjena naglom promenom teme.

“Sačekali su ga ispred kuće. Nakon što im je predao novčanik i sat, jedan od njih je rekao: ’Svejedno ćemo te ubiti’. Zatim su to i učinili. To me je uvek proganjalo. Šta je s Kapoteovom knjigom, Hladnokrvno? Pročitao sam je u devetnaestoj. Slika Perija Smita koji se prikrada i raznosi Klaterovu glavu mi je stalno pred očima. Jasna je, kao da sam juče pročitao knjigu. Možeš li da zamisliš kako se osećao, dok je ležao na podu, s rukama vezanim iza leđa, i gledao čoveka sa sačmaricom, kako mu prilazi, znajući šta će učiniti?”

“Bene, ježim se od te priče.”

“Žao mi je” rekao je. “Ovo nije najbolje mesto za to?” Pokazao je na tamu oko njih.

“Nastavi”, rekla je. “Veoma mi je važno da čujem ostatak.”

“Zašto?”

“Zato što je deo tebe.”

Pogledao je udesno, prema Marstenovoj kući. Zastori su podignuti – bili su zatvoreni čitavog dana, svakog dana. Svetlost je sijala na prozorima u prizemlju.

“To su kerozinske lampe, zar ne?”, pitao je.

“Da... verovatno.”

“Pitaš li se ko je tamo gore?”, nastavio je.

“To bi svi želeli da znaju.”

Nasmejao se. “Pretpostavljam da je tako. Pitam se da li je Mejbel Verc to saznala?”

Zacerekala se iz dubine grla. “Ako jeste, onda to zna i moja majka. Kladim se da Mejbel ulaže silan napor da to dozna.”

“Radnja se odvija u gradiću poput Momsona”, rekao je, “a njegovi građani su poput građana Momsona. Događa se niz ubistava sa seksualnom pozadinom i mrcvarenjem žrtava. Opisaću jedan od tih zločina, od početka do kraja. Neću preskočiti nijedan detalj. Natrljaću čitaočev nos tim užasom. Radio sam na tom delu kad je Ralfi Glik nestao. Zato sam... pa, to je bio gnusan obrt.”

“Shvatam. Bene, da li je neophodno da budeš tako... klinički precizan kad je nasilje u pitanju?”

“Ne znam”, iskreno je odgovorio. “Nešto mi govori da bi tako trebalo, u ovoj knjizi.”

“Šta ako nekog ohrabriš da počini sličan zločin?”

“Misliš na klinca koji je gledao Psiho i zatim požurio da ubije svoju babu?”

“Da, tako nešto.”

“Mislim da bi je ionako ubio”, rekao je. “Pretpostavljam da je to okrutan stav. Hoću da kažem, da bih voleo da nije ubijena, ali pošto jeste, nadam se da Hičkoka ne možemo smatrati saučesnikom. Znaš, neki su tvrdili da pornografija sa polica prodavnica, stvari poput Redaljka na plaži, povećavaju stopu seksualno motivisanih zločina. Vlada je sprovela istraživanje čiji je zaključak da su te tvrdnje obično sranje. Najveći deo počinilaca seksualno motivisanih zločina su istaknuti izviđači sa ozbiljnim problemom represije. Nešto poput starih inkvizitora koji su rastezali plave tinejdžerke na mučilima i prepipavali njihova naga tela, tragajući za veštičjim sisama i đavoljim žigovima, da bi završili džaranjem vagina usijanim mašicama. Klinac koji drka u kupatilu, nad magazinom s golišavim fotografijama ne želi da izleti iz kuće, siluje i iskasapi šestogodišnju devojčicu. Stidljivi, povučeni bankarski službenik, bez ikakvog seksualnog oduška, koji iz večeri u veče šparta između četiri zida, to bi mogao učiniti.”

“Drugim rečima, ako neko hoće da radi takve stvari, svakako će to učiniti.”

“Ne verujem u takva uopštavanja”, rekao je. “Ako se Noćna stvorenja objave, a šest meseci kasnije krene talas seksualnih zločina s identičnim načinom izvođenja, izgubiću dobar san. Pisac nespreman da prihvati moralnu odgovornost, može biti dobar pisac, ali je u mojoj knjizi jadno ljudsko biće. Mislim da su neki pisci napravili ozbiljne greške u rasuđivanju. Artur Hejli, u Aerodromu, potanko izlaže način za pravljenje kofer bombe. U Teksaškom uraganu Normana Salivena postoji divan opis paljenja automobila na žice. Ima mnogo sličnih primera.”

Stigli su do njene kuće. Stajali su kraj sandučeta za poštu. Svetla u prizemlju su gorela, osvetljavajući travnjak. Ben je pogledao kroz najveći prozor. Video je En Norton. Ljuljala se u stolici i nešto plela.

“Kako ide ostatak priče?”, pitala je.

“Pa, vrti se oko kuće, u kojoj živi neki pustinjak. Već godinama vodi usamljenički život. Ljudi počinju da sumnjaju da on stoji iza ubistava. Popnu se do nje i pronađu usamljenika obešenog u spavaćoj sobi na spratu. Pronađu i pisamce, u kom piše: ’Žao mi je. Neka mi bog oprosti počinjene zločine.’”

“Ubistva prestaju... neko vreme. Uskoro ponovo počinju. Gradski šerif počinje da sumnja. Možda je pravi ubica ubio starca i napisao samoubilačku poruku da zametne trag. Nabavlja sudski nalog za ekshumaciju. Ali telo nije u grobu.”

“Gnusna priča”, rekla je.

“Ljudi počinju da veruju da se dešava nešto natprirodno... čak ni šerif ne može da izbije takve misli iz glave. Glavni junak knjige je klinac koji se zove Džejmi Atvud. Ulazi u kuću, da bi položio ispit za prijem u klub...”

“Glavni junak je Ben Mirs”, rekla je.

Naklonio se. “Svaki pisac se pojavljuje u svakoj knjizi, Suzan. Eto, to su tri opšta mesta o piscima. Prvog dana sam ti rekao da se ne mogu oteti jednom od njih. Prekršio sam obećanje.”

“To nije važno. Šta se desilo?”

“Starac je gore. Usmrdeo se i istruleo. Pravi užas. Omča mu visi oko vrata. Na kraju se ispostavlja da je pravi ubica – gradski bibliotekar – ubio starca, baš kao što je šerif mislio. Nije se time zadovoljio. Raskopao je grob, odsekao starčevu glavu i...”

“Da”, rekla je. “Bene, ne prepoznajem te u toj priči. Znaš li to? Plašiš me.”

“Svi bi se plašili kad bi znali šta je pod tepihom umova njihovih bližnjih”, rekao je. “Znaš li šta Poa čini velikim? Ili Mejčena [48] i Lavkrafta? Direktna veza sa starom podsvešću, sa strahovima i izopačenim potrebama koje plivaju po tim tamnim dubinama, kao fluorescentne ribe. Za tim tragam. To i pronalazim.”

“Da li Džejmi preživljava?”, pitala je.

“Ne”, tiho je rekao. “On je poslednja žrtva ludog bibliotekara.”

“Znaš, mislim da je to odvratno”, rekla je, vidno uznemirena. “Gde je u svemu tome isceljujući element?”

“Ne znam”, rekao je. “Gde je isceljujući element u Psihu?”

“Ne govorimo o Psihu”, nervozno je odvratila.

“Istina je”, rekao je. “Ne snalazim se sa isceljujućim elementima – uvek sam mislio da je to oveštalo. Moralnost je jedino sredstvo za procenu umetnosti. Umetnost koja se bavi onim što je u datom trenutku društveno prihvatljivo je samo pop art. Ko želi da provede život slikajući konzerve za supu, čak i da ih može utopiti za grdne pare? Mislim da će Noćna stvorenja, biti izrazito moralna knjiga, bar po mojim uzusima. Portret ubice je oslikan krvlju. On je najodvratnije zamislivo ljudsko biće... pisanje o njemu izaziva blagu mučninu. Vrednost knjige ne leži u toj ravni. Ne pišem o tome.”

“U čemu je?”

“U opisu grada”, rekao je. Oči su mu blistale. “U gradu i ludilu koje se njime širi, kao otrov. Pišem o bezumnom zlu – o najgorem od svih zala, zato što se od njega ne može pobeći. Nema tu moljakanja, nema zapomaganja, nikakva logika te od njega neće izbaviti. Pišem o onim kvarnjacima koji ti kažu da će te svejedno ubiti. Pišem o Periju Smitu koji ide iz sobe u sobu i ubija ljudska bića kao da su kokoške. O Čarlsu Starkvoteru [49], Čarlsu Mensonu i Čarlsu Vitmanu. [50] Pišem o bezumnom nasilju koje želi da iskida sve živote na komadiće. Da li si gledala Lona Čenija u Fantomu iz opere?”

“Jesam; na fakultetu. Imala sam noćne more.”

“Da li si zapamtila scenu kad mu se devojka prikrada iza leđa, dok on svira velike orgulje. Ona mu skida masku, da vidi kakav je monstrum u pitanju... eto šta hoću da uradim. Hoću da strgnem masku i pokažem ljudima da Grand Ginjol [51] živi na uglu njihove ulice... i u njihovoj kući.”

Na kraju Salemova (II), nakon upoznavanja s Donaldom Kalahanom i pre poglavlja o Metu, King piše ovaj odeljak o gradu. Nije našao mesta u štampanom izdanju:

Gradić je spavao.

Gradovi spavaju nemirnim snom, kao paranoici koji provode dan u strahu. U iscrpljujućim noćima beže od pretećih senki, do poslednje hotelske sobe koja, kao što Oden kaže, čeka sve vreme ispod jedne gole sijalice. Njihov san je narušen vrištećim sirenama policijskih kola, beskrajnim neonom, taksijima koji neumorno kruže kao žuti vukovi. Njihov san je znojav, pun straha ali vitalan.

Ali gradić spava kao kamen, kao da je mrtav.

Radnje su uveče zatvorene i mračne. Postoje samo dva noćna svetla: znak na kom piše POLICIJA i svetlosni krug oko sata u malom izlogu Formanovog pogrebničkog zavoda. Kazaljke su pokazivale petnaest minuta do jedan.

Ben Mirs je spavao, kao i Nortonovi i Hal Grifin. Ležao je na leđima otvorenih usta. Školske knjige su ležale na pisaćem stolu, netaknute čitavog vikenda, koji je nedavno postao ponedeljak ujutru. Vin Perinton je spavao i njegovo novo štene – poklon momaka iz mlekare – spavalo je u Dokovoj staroj korpi u ostavi, s dva dolara vrednim alarmnim satom pored sebe. Sat je bio tu da bi olakšao usamljenost, na koji ni psi nisu imuni. Eva Miler je spavala u udovičkoj postelji. Mučno se vrpoljila čitave noći, u laganom i podsvesnom plesu ljubavi; Vizel Krejg je iznad nje, snio tromi i teški vinski san.

Kad dođeš iz grada u gradić, isprva dreždiš zbog odsustva buke. Čekaš da nešto naruši tišinu: lomljenje stakla, škripanje guma po kolovozu, možda nečiji vrisak. Ali ne čuješ ništa izuzev nezemaljskog brujanja telefonskih žica. Čekaš i čekaš i čekaš i konačno zaspiš nemirnim snom. Kad te se gradić dočepa, spavaš kao gradić i gradić spava duboko, kao medved u zimskom snu.

Ipak nije spavao duboko, kao nekad, zato što su svetla sijala na brdu iznad njega, u Marstenovoj kući, kao da se oko tame otvorilo, pokazujući strašnu žutu zenicu.

Kad je Ben došao na večeru u dom Metjua Berka, nakon što je pomešao burbon s vodom, i pre nego što je počeo da jede špagete, razgovarao je o finansijskom stanju s Metom.

... kad se Ben smestio u kuhinjsku stolicu čeličnih nogu, s pićem u rukama, rekao je Metu Berku ono što nije rekao Suzan. Upoznao ga je s finansijskim stanjem, koje je bilo daleko od solidnog.

“Jašta”, rekao je, “Konvejeva kći je dobro prošla; za nekog bolje, za nekog lošije. Dobio sam avans od 3.000$, od autorskih prava, a kasnije još tri, po istom osnovu. Izdavač i ja smo podelili prihode od prodaje džepnog izdanja i prava na filmsku adaptaciju. Otkupila ih je Kolumbija, ali je odustala od realizacije zato što Robert Mičam nije hteo da igra Konveja.”

“Pola-pola nije uobičajeno, zar ne?”, pitao je Met i seo do njega.

“Nije, ali nije loše za prvi roman, koji ionako obično propadne. Mislio sam da sam dobro prošao, bez pomoći agenta. Sve u svemu, dobio sam oko osamnaest hiljada dolara. Polovinu sam stavio na sigurno. Sad to krckam, malo-pomalo.”

“Ali druge knjige...”

“Pa, dobio sam lep avans za Vazdušni ples. Ispočetka se dobro prodavao. Imao sam đavolski bolji ugovor, ali su ga kritičari upucali, na mrtvo. Neko... neko kog sam mnogo voleo je umro nakon objavljivanja knjige. Neko vreme nisam mario za novac. Otišao sam u Las Vegas. Stavio sam poslednje pare od avansa na 16 crveno, i unajmio kolibu u najzabitijoj dolini zapadne Kalifornije. Nedeljama nisam nikog video. Napisao sam Bili reče nastavi za dva meseca. Holt Haus, izdavač prve dve knjige, odbio je rukopis.” Ben ispi ostatak pića i uze tanjir špageta od Meta. Zahvalio se domaćinu. Zalio ih je sosom i zahvatio viljuškom, pomažući se kašikom. “Fantastične su”, rekao je. “Mama mia.”

“Pa, naravno”, reče Met. “Šta se zatim dogodilo?”

Ben slegnu ramenima. “Vratili su mi rukopis dok sam boravio u Meksiku. Najedanput sam shvatio da ne mogu sebi da dozvolim život na sunčanom jugu. Trampio sam ’pontijak GT’, kupljen novcem od prodaje džepnog izdanja Vazdušnog plesa za ‘sitroen’ koji sad vozim i dopuzao preko granice.

“Spolja gledano, sve je bilo manje-više u redu. Duboko unutra sam patio od šoka. Čitavog života sam hteo da budem pisac, ne stvaralac nego pisac. Uspeh je počeo da mi klizi kroz prste, čim sam ga postigao. Vozio sam se Teksasom, jednim od onih dugih, pravih drumova. Poterao sam kola preko sto pedeset na sat i bacao stranu po stranu Bilija kroz prozor. Došao sam na ludačku ideju da posejem trag pisane reči od jebene granice do Njujorka, gde ću, tog prokletog glupog urednika izbaciti kroz kancelarijski prozor. Shvatio sam šta činim posle sedamdeset pet strana i pritisnuo kočnicu obema nogama... ostavio sam trag guma na asfaltu dug trista pedeset metara. Umalo da izgubim glavu. Zaustavio sam se na odmorištu i proveo ostatak dana skupljajući odbačene papira. Zaradio sam gadne opekotine od sunca, ali sam skupio sve što sam bacio, izuzev šest strana. Ponovo sam ih napisao u motelu, u El Pasu. Ušle su u štampano izdanje. Mislim da su bile bolje od originala.”

“Nisam ga pročitao”, reče Met. “Neko ga je...”

“...uzeo iz biblioteke”, završi Ben, smejući se. “To mi je rekla gospođa Starčer. Suzan nije mogla da ga pročita, što je izluđuje. Čini mi se da je knjiga veoma tražena, od mog dolaska u Momson. Izgleda da je samo ovde tako.” Ponovo se nasmejao. Taj smeh je zvučao kao iskidani lavež.

“Ipak si uspeo da ga objaviš.”

“Tako je. Kritičari su bili nešto blagonakloniji – iako je bilo dosta toga što su izdvojili. Holt, Dabldej i Lipinkot su odbili rukopis. Prihvatio ga je Patnam. Ne znam koliko su potrošili na promociju, ali sam siguran da su tom sumom mogli kupiti pristojnu kutiju banana, a možda i pakovanje kornflejksa.”

“Knjiga je potonula?”

“Ne odmah, uprkos kilavoj podršci. Prodala se u pristojnom broju primeraka, ali je džepno izdanje grozno prošlo. Promovisali su je kao neku vrstu nastavka Konvejeve kćeri, iako te dve knjige nemaju baš ništa zajedničko.”

U poglavlju o Metu, postoji izbrisana scena Metovog pregleda kod doktora Kodija. Tom prilikom raspravljaju o Glikovom slučaju. Met tada pominje Drakulu. Ova scena se ne pojavljuje u štampanom izdanju, iako se nekoliko puta pominje.

Metov doktor je Džimi Kodi, dečak kom je pre desetak godina predavao engleski. Bio je nesnosni obešenjak, ali se upristojio u medicinskoj školi. Tamo se rešio bubuljica.

Seo je na Džimijev sto za pregled. Strpljivo je dozvoljavao da ga Džimi bocka i pipa, zasipajući ga pitanjima o situaciji u starom zatvoru. Met mu je rekao da situacija nije loša; gvožđe je usijano, a okovi nauljeni.

Džimi se nasmeja. “Obucite košulju, gospodine Berk. Preći ćete još četrdeset bez zamene ulja.”

“To mi svi kažu”, odvrati Met, pomalo mrzovoljno. Prijavio je izvesne probleme s nesanicom. Džimi mu se po navici obraćao sa zvaničnim “gospodine”, ali nije hteo da mu prepiše sredstva za spavanje. Čekaj samo, razmišljao je, zakopčavajući košulju. Čekaj dok ne napuniš šezdesetu, prijatelju, kad ti vrhunac dana bude prvo dobro sranje u nedelji.

Glasno je rekao: “Šteta zbog Denija Glika.”

“Čudo da si to pomenuo”, reče Džimi. “Bio sam u bolnici te noći. Pozvali su me na konsultaciju. Ja sam porodični doktor Glikovih.” Odmahnuo je glavom. “Hteo sam da napišem članak o tom slučaju za neki od medicinskih časopisa. Đavolski je neobičan.”

“Verovatno ne možeš da pričaš o tome.”

“Tebi mogu verovati”, reče Džimi. “Samo se drži dalje od Mejbel Verc i En Norton, molim te. Počeće da im se priviđaju urođenici s duvaljkama i otrovnim strelicama u gradskom parku.”

Met se nasmeja.

“Dete smo pronašli kraj prozora bolničke sobe. Sestra je rekla da je sigurno ustao, otvorio prozor i pao. Pozvala je doktora – doktora Berija – on ga je proglasio mrtvim. Opisao je njegovo stanje pomalo neutemeljeno kao mrtvački ten. Ono nije tako retko, ali... prethodnog dana sam pregledao Denija Glika. Imao je anemiju, akutnu anemiju.” Džimi odmahnu glavom. Odsutno se poigravao stetoskopom. “Bio je u ozbiljnom stanju, pa sam naložio veliki broj testova za veliko L.”

“Leukemija?”, pitao je Met.

“Da, samo je ta dijagnoza bila odgovarajuća. Problem je što nisam čuo da mrtvački ten prati anemiju. Samrtni grč je takođe kasnio. Bio je izuzetno blag, što je najčešće slučaj sa osobama koje pate od hipertenzije – povećanog krvnog pritiska.”

“Da li je anemija zabeležena u njegovom kartonu?”

“Do đavola, nije! Pregledao sam ga, pre nego što se učlanio u bejzbol tim. Zbog toga mislim da je klinac stradao od leukemije. Testovi po primitku u bolnicu bili su negativni, ali su to bili opšti dijagnostički testovi, na koje se ne mogu do kraja osloniti. Da je poživeo samo još jedan dan...” Nakratko je ostao bez reči. “Bilo kako bilo. Vodim prepisku sa troje glavonja iz te oblasti. Ako se leukemija ranije pojavila, otkriće se. Još nisam odustao od pisanja članka.”

Odmahnuo je glavom. “Roditelji su pali u histeriju, kad su ga videli. Ne mogu ih kriviti zbog toga. Taj dečak ne izgleda ništa gore od mene i tebe. Čini se da će svakog časa ustati i početi da tera muve.”

“Njegov otac je to veoma jasno predstavio na pogrebu”, reče Met. “Pretpostavljam da Deni nije imao nikakvih neupadljivih ranica na vratu”

Džimi Kodi je slagao medicinske uzorke u staklenoj kutiji. Oštro se trgnuo.

“Kad smo već kod toga, dečko je imao nekoliko malih ogrebotina oko vene. Otkud si znao?”

Met se nasmejao, iako ga je zapljusnuo nimalo ugodan talas sujeverja. Dlake su mu se nakostrešile na podlakticama – negde je guska prekoračila preko njegovog groba. Neće dopustiti da Džimi Kodi nasluti njegovo istinsko raspoloženje.

“Rekao bih da bi trebalo da pročitaš još malo stručne literature, Džimi. Preporučujem državnu biblioteku. Čovek koji se zvao Brem Stoker je još pre sedamdeset pet godina detaljno opisao sve simptome Denija Glika.”

“Da li je to neka šala?”

“Nadam se da jeste” reče Met. “Knjiga se zove Drakula.”

U osmom poglavlju (Ben III) postoji niz scena koje se nisu pojavile u knjizi. Predstavljam nekoliko:

Probudio se u četvrt do četiri, tela oblivenog znojem. Strgnuo je gornji čaršaf. Glava mu se, ipak, razbistrila. Događaji od rano jutros su se činili dalekim i maglovitim, a ideje Meta Berka kao bezopasne, starinske predrasude.

Ipak, Majk Buš (Rajerson) mrtav je. To je neporeciva činjenica.

Pošao je hodnikom ka tušu, s peškirom preko ramena. Vizel je izvirio iz svoje sobe. Imao je mutan pogled. Držao je flašu zinfandelskog crvenog za grlić.

“Bene, kako si, prijatelju?”

“Dobro sam, Vizele.”

“Uđi i gucni malo. Strašna stvar se desila Majku Bušu. Dobro sam ga poznavao. Bio je divan čovek.”

“Sad nemam vremena, Vizele. Pošao sam na tuširanje.”

“Važi, ortak. Nego...”

Ben se osvrnuo, nadomak kupatila.

“Čuo sam kako matora Mejbel Verc zvoca s Džoom Krejnom, u radnji. Rekla je da su Majk i siroti klinac Glikovih možda imali neku retku boleštinu...”

“To je sranje, Vizele.”

“Jašta je... ali ipak. Dobro se istuširaj, ortak. Nikad ne znaš kakve bacile ljudi prenose.”

Ben uđe u kupatilo i zatvori vrata. Svlačio se, razmišljajući o telefonu kao najprimitivnijem vidu opštenja u gradiću. Komentar Meta Berka, upućen Džimiju Kodiju, bio je dovoljan da zakotrlja grudvu. Sve podseća na dečiju igru pokvarenih telefona. Sve počinje sa: “Frenki Vinčel ima bubuljice.” Do drugog kraja sobe stiže: “Frensis Vajlon je trudna.” Parkins Gilespi šapne svojoj ženi, njegova žena šapne En Norton, En šapne Mejbel Verc, a Mejbel istrči na ulicu smrtno uplašena.

Pustio je tuš.

Kad je sišao dole, Eva mu je rekla: “Met Berk te je zvao pre jednog sata. Hoće da mu se javiš. Rekao mi je da nije ništa hitno.”

“U redu.”

Za stolom je večeralo nekoliko starkelja, Evinih stanara. Jeli su pasulj i sardine. Zamolili su ga da sedne i da im ispriča sve što zna o Majku. Ben se odazvao njihovom pozivu. Ne zato što je hteo da ponovi priču, već zato što je hteo da zna koliko se glasina proširila.

“Čuo sam da će nas možda staviti u karantin”, reče Gruver Veril. Držao je sardinu za rep, trenutak pre nego što će je gurnuti u bezuba usta.

“Gde ste to čuli?”, pitao je Ben.

“Džo Krejn je pričao o tome kod Krosena”, reče Gruver i pogleda Džimija Apšoua. “Zar nisi svraćao tamo?”

“Nisam. Izdadoše me kilave noge. Možda ću večeras otići.”

“Zašto bi uvodili karantin?”, pitao je Mejb Malikan.

“Misle da imamo neku od onih neobičnih bolesti”, reče Gruver. “Beriberi ili hongkonške zauške, takvo sranje”, dodao je.

“Misle da se razboleo od onog Glikovog klinca, zar ne?”, pitao je Mejb.

“Pa, kao što je Džo rekao...”

Ben se iskrade do telefona u hodniku i okrenu Metov broj. Učitelj je odgovorio posle prvog zvona. “Halo? Bene?”

“Ja sam.”

“Pričao sam s Karlom Formanom.”

“Šta on kaže?”

“Danijel Glik je našminkan, ali nije balsamovan. Otac nije dozvolio.”

“To znači da...” Ben se seti da ga mogu čuti u kuhinji.

Met je pogrešno protumačio njegovo ćutanje, kao višak opreznosti kakav je od početka prikazivao prema njegovom tumačenju događaja.

“To znači da bi Deni Glik mogao biti neumrli. Mogao je sisati krv Majku Bušu.” Glas mu se podigao za oktavu. “Govorimo o vampirima, Bene. Sve legende kažu da mogu biti zaustavljeni samo na tri načina: sunčevom svetlošću, svetim predmetima i kocem kroz srce. Ne znam za ostale – možda Tora zaustavlja jevrejske vampire – ali sam siguran da bi seciranje moglo biti dobra zamena za kolac. Ali Deni Glik nije seciran! Nije ni balsamovan! Možda je..”

“Smiri se”, predloži Ben.

“Dobro”, reče Met. “Dobro, žao mi je zbog toga. Da li su stanari dovoljno blizu da bi te čuli?”

“Jesu.”

“Da li dolaziš večeras?”

“Da.”

“Dobro. Dobro.” Olakšanje u Metovom glasu bilo je gotovo opipljivo. “Da li shvataš koliko je važno da Majk Buš dobije... sve što treba?”

“Da.”

“Ima tu još nešto, što mi je upravo sad palo na pamet.”

“Šta?”

“Ne mogu da govorim preko telefona. Hoćeš li doći... pre mraka?”

“Da, važi.” Ben je oklevao, pre nego što je izrekao ono što mu je bilo na umu. “Možda ću povesti Suzan.”

“Da li želiš da je upoznaš sa situacijom?”

“Da li je to loša ideja?”

“Ne znam... ne, moglo bi biti u redu. Ako ti tako misliš, naravno.”

“Dobro”, reće Ben. “Možda ću je povesti, pa ćemo nas troje... porazgovarati.”

“Dobro, Bene. Žao mi je ako sam zvučao histerično.”

“Ne, nisi. Vidimo se, Mete.”

“Važi. Do viđenja.”

“Do viđenja.”

Ben zamišljeno spusti slušalicu. Strahovi više nisu bili tako daleki, niti egzotični. Izgovorena je reč koju su obojica izbegavali. Nisu je izgovorili ni prethodne večeri.

Vampir.

Reč je nemačkog porekla. Znači đavo. Odnosi se na noćno stvorenje, bledo poput meseca, tragikomičnog junaka hiljadu loše snimljenih horora B produkcije, predodređenog da kao živi mrtvac naseljava ekrane auto bioskopa širom Sjedinjenih Država, glavnu temu stripova iz pedesetih, koji su obeležili Benovo odrastanje. Sreće ga i sedamdesetih, nakon povratka u mesto svog detinjstva.

Vampir.

Stanovnik hladnih mramornih grobnica, zemljanih i kamenih kripti. Legenda koja opstaje, čak i pri susretu s hladnom naukom. Cveta čak i u doba raketa, kompjutera i DNA analiza. Promiče kroz deset hiljada spavaćih soba uma, u kojima pohotne tinejdžerke leže u kandžama noćnih mora, čvrsto stiskajući spavaćice alabasterskim butinama.

Vampir.

Starci i Eva su ga posmatrali. Nije ih primećivao. Zlokobna reč mu je odjekivala u glavi, kao crkveno zvono.

U prvobitnom kraju Suzan (II) grof Barlou (koji se u prvobitnoj verziji zvao Sarlinov) i Strejker se sreću na obodu grada da bi popričali o aktivnostima naših junaka.

Dip kat roud zaobilazi močvare, jugozapadno od gradskog centra. Zatim ludački vrluda između brežuljaka i pored dubokih, strmih pukotina. Ovaj kralj je tako divalj, da su ga zaobišle i sveprisutne prikolice. Ovde je veliki požar iz pedeset prve najviše besneo. Rastinje se povratilo, tvoreći nerazmrsiv i grozomoran splet zelenila, koje se pruža iznad i ispod gustog spleta rastinja, kao trapavi pijanac. Negostoljubivi teren nije duži od sedam kilometara, ali je to sedam najnegostoljubivijih kilometara u oblasti. Najveći deo lišća je opao s drveća. Mesečina osvetljava kriva, gola stabla. Šuma podseća na trodimenzionalni lavirint, načinjen po zamisli nekog ludaka.

U petak, nešto pre ponoći, crni “pakard” – iz trideset devete ili četrdesete godine – beše parkiran na tom putu, negde usred divljine. Tiho je radio u leru. Na izlazu iz auspuha se stvarala tanušna, kolebljiva linija. Visoka sen – Strejker – stajaše s jednom nogom na dovratku. Pušio je tursku cigaretu.

Nešto uznemiri noćni vazduh, nešto tamnije od mračnih borova u pozadini scene, velika vrana, ili slepi miš. Obličje se pomaklo, izdužilo i promenilo. Ispočetka je bilo lišeno supstance, činilo se da će svakog časa nestati. Pojavila se i druga senka i stala pored prve.

“Naš otac se pokazao velikodušnim”, napomenu Strejker.

“Nek uvek tako bude”, reče drugi. Kosa mu je bila sjajnocrna, s neprimetnim sedinama na slepoočnicama. “Gospodin Ben Mirs?”

“On je u bolnici.”

“A gospodin Tibits?”

“On je u pozornikovom pritvoru. Gospodin Buš će ga uskoro pohoditi.”

“Berk je uklonjen s puta?”

“Jeste. Nije mrtav, ali je i on u bolnici. Doživeo je srčani udar.”

“To je dovoljno. On zna najviše i ume da bude... ubedljiv.”

“Ali nema žara.”

“Nema ga.” Onaj s bujnom crnom kosom se tiho nasmeja. Nije ličio na Belu Lugošija ili Kristofera Lija. “Ovde niko nema žara.”

“Da li je mladi gospodin Glik...”

“Mladi gospodin Glik je na poslu. Da. Da, naravno.” Crnokosi se ponovo nasmeja.

Strejker skromno uputa: “Da li je kucnuo moj čas?”

“Još malo, dobri slugo. Još samo malo.”

“Naš otac je milostiv”, reče Strejker, sa jedva primetnom rezignacijom.

“Nek vazda tako bude.”

Tama se sklopi oko dve prilike. Stopile su se u jednu senku.

U Salemovu (III), postoji scena u kojoj Dad Rodžers posećuje Ruti Kroket i još jedna u kojoj beba Makdugalovih posećuje majku.

Kratka spavaćica Ruti Kroket se povukla iznad butina, otkrivajući tamnu mrlju između njih, ne stariju od dve godine. Savršene adolescentske grudi su se sporo dizale i spuštale u dubokom snu.

Dugo je trebalo da je tiho kuckanje na prozoru probude. Ni tad se nije sasvim probudila. U snu je videla čudno nakrivljenu glavu i grbava leđa Dada Rodžersa.

Gutao je užagrenim očima, ispunjenih tamnim odrazom njene usnule životnosti, tako duboke da je čak ni najdublji san, niti nagoveštaj smrtnosti nije mogao dotaći. Dojke su joj se trljale jedna o drugu, u tesnoj spavaćici.

“Ruti... molim te, Ruti, pusti me na trenutak. Pusti me unutra.” Još je sanjala momka koji se prethodne večeri parkirao s njom i prešao rukama preko njenog vrelog tela. Zbog toga je krenula ka prozoru, spremna da vrisne od slatkog zadovoljstva. Videla je njegovo lepo lice i prava leđa umesto Dadovih. Otvorila je prozor i pružila usnule ruke. Plamen poskoči u njoj kao ulje bačeno na ognjište. Zagrlio je. Nije bilo negativa, negativi su izbrisani, nemogući. Njegove usne nađoše meko podnožje njenog vrata. U jednom mračnom, magičnom trenutku je čula tiho i poletno coktanje njegovog jezika na koži. Lizao je, pripremao je za nepoznato i neočekivano iskustvo.

Njegovi zubi se priljubiše uz njen vrat... oklevali su... zaboli su se.

Potresao je orgazam, žestoko, nepoznato i privlačno iskustvo. I još jedan. I još jedan. Išla je sve dalje, tamnim hodnicima, dok nije sasvim zaboravila na svoje telo, utopljena u slatkom pojanju koje se iz časa u čas pojačavalo. Nosilo je u tamu, nepodnošljivo u slatkoj odbojnosti.

Sin joj se vratio u snu.

Ležala je u svom krevetu. Roj je dovezao kući, nakljukanu sedativima. Sedela je na krajnjoj desnoj strani suvozačkog sedišta sa rukama u krilu. Roj je pitao da li bi nešto pojela. Rekla je, ne hvala. Pogled joj je bludeo po niši za obedovanje u prikolici i po dnevnoj sobi iza nje. Videla je da su svi znaci bebinog prisustva uklonjeni: ogradica, korpa s igračkama, krpena lutka, traktor guseničar, visoka stolica, na kojoj je pokušala da ga hranom povrati u život.

Ne hvala, rekla je. Hoću da spavam.

Rendi je, u njenom snu, grebao po prozoru. Pojurila je da ga pusti unutra, zato što je bila noć. Bilo je hladno. Njen dečačić bio je nag.

Otvorila je prozor. Uvukao se u njeno naručje. Nije važno kako je dospeo do tog visokog prozora, ovo je san. Lizao je po vratu kao štene.

Bio je hladan, tako hladan – ali živ, ne kao jutros. Otvorio je oči. Bile su tako lepe da nije mogla da skrene pogled. Izbili su mu i novi zubići.

Hajde u krevet, bebice. Mamica će te pokriti i zagrejati.

Pokrivala se, ispunjena slatkim, opsesivnim čuvstvom. Ponovo je sve bilo kako treba. Ovo je stvarnost, ostatak je san.

Tako si hladan, rekla je, privlačeći Rendija sebi. Njena telesna toplota nije uspevala da ga zagreje.

Zubi, miluju je po vratu.

Gladnica si? Hoćeš da ti mamica spremi poslasticu?

Nije mogla da ustane. Mora da hrani svoj porod, da bi ojačao. Odsad će biti dobra majka. Kako se samo prepala!

Opružila se po jastuku. Dremala je i dojila sina. U poslednjem grču odocnelog straha pogledala je na ogledalo iznad noćnog stočića. U slaboj svetlosti je videla sopstveno, srećno lice i oči što plamte mračnom ljubavlju na granici fanatizma. U njenim rukama nije bilo ničeg.

Pogledom ga je potražila u pregibu ruke. Pronašla ga je. Sinovljevo sićušno telo ležalo je na njenim dojkama, usana priljubljenih uz njen vrat.

Nikad te više neću udariti, Rendi, pomislila je, pre nego što je zadremala.

Nikad više.

U dvanaestom poglavlju (Mark) Mark i Suzan istražuju Marstenovu kuću, sa namerom da ubiju Barloua. U štampanom izdanju Suzan proviri kroz prozor i vidi kuću u neredu. Prvobitna verzija je nešto drugačija:

Provirila je kroz pukotinu u zastorima. “Auh”, promrmljala je.

“Šta je bilo?“ nervozno je pitao Mark. Nije bio dovoljno visok da baci pogled unutra, iako je stajao na prstima.

Trapavo mu je objašnjavala. Naravno, niko od njih nije znao da je Parker (Lari) Kroket, vredno radio po Strejkerovim naređenjima, kao čovek u sve većoj vlasti đavola. Od njega se zahtevalo da prima i isporučuje po mraku. Računi i propratna dokumentacija uvek su bili ispravni, do poslednjeg slova. Stalno je plaćao u gotovom. Strejker je sve računao s đavolskom tačnošću, uključujući i napojnice nosačima i vozačima. Sve teže je nalazio vozače. Kroket je morao da ide sve dalje i dalje, da bi najmio radnike. Nijedan nije bio voljan da se dva put primi posla. Rojal Snou mu se nasmejao u lici i rekao: “Ne bih otišao u tu đavolju kuću ni za milion dolara. Ne bih pošao, taman da mi dovezeš milionče u kamiončetu. Nađi nekog drugog.”

Postao je vlasnik skupocenog zemljišta, ali se nad trijumfom nadnosila sve crnja sen. Pogled na vlasničke papire u sefu, nije uspevao da odagna sećanje na poglede momaka koji su dolazili u njegovu kancelariju, da pokupe Strejkerov novac. Parker je znao da su neke od pošiljki, slike. Oblik i zvuk slika bili su prepoznatljivi čak i u sanduku pokrivenom smeđim papirom. Pretpostavljao je da drugi sanduci, od kojih su neki stizali na portlandske dokove, a neki na železničku stanicu Gejts Fols, sadrže nameštaj.

U petak uveče, dva čoveka iz Harloua se nisu vratila. Umesto njih se pojavio Strejker. Sedeo je za volanom O ruka.

“Gde su ona dvojica?” pitao je Parker. “Imam njihov novac...” Pokazao je zapečaćene, bele koverte drhtavim prstom. Strejker je to učinio, proklet bio. Parker Kroket se, prvi put u dugoj i ne tako časnoj poslovnoj karijeri, osetio izmanipulisanim. To mu se nije dopalo.

“Bili su odveć radoznali”, reče Strejker. Smešio se vučjim osmehom. “Kao žena plavobradog.”

“Gde su?”, Parker je ponovio pitanje. Plašio se da će mu Strejker možda reći istinu.

“Isplatio sam ih”, reče Strejker. “Ne morate da brinete. Zadržite to, ako hoćete”, rekao je, nehajnim tonom. U svakoj koverti bilo je dve stotine dolara.

Parker nastavi: “Želim da znate da neću skrivati prokleto ništa od državne policije ili Homera Makaslina, ako dođu ovamo. Prekršili ste sporazum.”

Strejker zabaci glavu i prsnu u gromoglasni, mračni smeh. “Vi ste redak čovek, gospodine Krokete. Redak. Ne morate se plašiti vlasti. To nije potrebno.” Lažna veselost očas nestade s njegovog lica kao naglo prekinuti san. “Ako se baš morate plašiti nečeg, plašite se sopstvene radoznalosti. Ne ponašajte se kao ova dva večerašnja primitivca... ili žena plavobradog. Kod nas se kaže: ko zna malo, vrabac je; a vrapci opstaju.”

Parker Kroket više nije imao pitanja. Ćerka mu je ležala bolesna u krevetu. Nije pitao ni za nju.

Pogled kroz prašnjavi, poderani zastor bio je pogled kroz naučnofantastično vremensko sočivo, u unutrašnjost raskošne viktorijanske rezidencije, nakon što je porodica otišla u Brajton preko leta. Zidovi behu pokriveni teškim, svilenim tapetama, boje vina. Videla je nekoliko velikih fotelja s naslonima za ruke i zelenu, velurnu sofu. U alkovu pored glavne dnevne sobe je stajao veliki sekreter od mahagonija. Iznad njega je, u raskošnom ramu, visila reprodukcija Rembrantovog Zaliva iz radne sobe – to mora biti kopija, zar ne? Poluotvorena klizna vrata gledala su na hodnik. On se pružao pored stepeništa, ka kuhinji, gde je žena Hjuberta Marstena dočekala svoj kraj. U smeđim dubinama hodnika je nazirala kristalni sjaj svećnjaka.

Sklonila se u stranu, boreći se s porivom da protrlja oči. Ono što je videla se nije slagalo s Marstenovom kućom iz gradskih ogovaranja, ili sa pričama koje su užasnute devojke pronosile od usta do usta, pored izviđačkih vatri. Razlika je bila gotovo nepristojna. I sve promene su izvedene na spolja nevidljiv način.

“Šta je bilo?”, ponovo prosikta Mark. “Da li si ga videla?”

“Nisam”, rekla je. “Kuća, ona je... renovirana”, mlako je dodala.

“Naravno”, rekao je, sa savršenim razumevanjem. “Oni uživaju u svom ambijentu. Zašto i ne bi? Imaju tone novca i zlata.”

Podigla se na mišiće i najedanput pomislila na Benovu priču o kvarnjacima koji su zaskočili Džona Stenisa: Svejedno ćemo te ubiti.

Bešumno se dočekala na glatkom, mekom i dubokom tepihu. Impresivni sat na drugom kraju sobe, u duguljastom staklenom kućištu, s vitičastim ukrasima, odbrojavao je minute. Visoko uglačano klatno je bacalo svetlosni zrak na suprotnom zidu. Otvoreni humidor je stajao pored udobne fotelje s naslonima za ruke, a pored njega, knjiga neobičnog izgleda s koricama od teleće kože. Iz nje je virio crni, satenski obeleživač strana. Luster je bio divno ukrašeni primerak, sastavljena od izduženih prizmi.

U sobi nije bilo ogledala.

“Hej”, prosikta Mark. Mahao je rukama iznad prozorskog okvira. “Pomozi mi da se popnem.”

Nagnula se napolje. Uhvatila ga je ispod pazuha i povukla, sve dok se nije uhvatio za prozorski okvir. Vešto se prebacio u sobu. Bubnuo je na tepih. Kuća se odmah utišala.

Osluškivali su tišinu, fascinirani odsustvom zvukova. Činilo im se da ne čuju ni tiho, visoko, brujanje u ušima, kakvo se čuje i u najdubljoj tišini, zvuk nervnih završetaka koji rade u leru. Okružila ih je sveobuhvatno, mrtvo odsustvo zvukova. To nije bilo u redu, zato...

Pogledala je na drugu stranu sobe.

Sat je stao. Klatno se umirilo.

Podrumska vrata behu odškrinuta.

“Tamo nas vodi put”, rekao je.

“O”, rekla je jedva čujnim glasom. “O.”

Vrata su bila malčice odškrinuta. Svetlost nije prodirala u pukotinu. Jezičak tame je halapljivo sezao prema kuhinji, kao da se sprema da je celu proguta. Posmatrali su gnusnu mračnu pukotinu.

Bilo im je jasno da raspolaže neograničenim mogućnostima. Suzan je stajala kraj Marka, bespomoćna i nepokretna.

Dečak je krenuo napred i otvorio vrata. Njene noge kretoše za njim.

Njegovi prsti pronađoše prekidač za svetlo. Pritisnuo ga je nekoliko puta.

“Ne radi”, promrmljao je. “Što me nimalo ne iznenađuje.” Iz zadnjeg džepa je izvadio prljavu, pomalo spljoštenu, deformisanu sveću. Okrenuo se prema njoj da bi joj rekao: “Slušaj, možda je najbolje da ostaneš ovde.i paziš na Strejkerov povratak.”

“Neću”, rekla je. “Idem i ja.”

Nije im palo na pamet da je vreme da se vrate i pozovu Bena ili čak Džima Kodija. Da se vrate sa moćnim baterijskim lampama i sačmaricama. Prekoračili su granice realnosti; prešli su liniju o kojoj neki tako olako raspravljaju na zabavama, pod električnim osvetljenjem, dok su senke ispod stola i zaključane u ormanima.

Upalio je sveću. Krenuli su.

Stepenišni ulaz bio je uzano, kameno ždrelo, a stepenice prašnjave i stare. Plamičak sveće je igrao i lelujao od smrdljive promaje iz podruma.

Čula je tiho skičanje i tapkanje silesije nožica. Stisnula je usne da bi sprečila zvuk koji je želeo da se iskobelja iz njih – moćni vrisak.

“Pacovi”, rekao je. “Da li se plašiš pacova?”

“Ne”, slagala je.

Nastavili su dalje.

Brojala je stepenice. Izbrojala je ukupno trinaest. Zar stara engleska vešala nisu imala trinaest stepenika? Samo što su oni vodili gore, a ne dole.

(Ben je pomenuo Psiha. Setila se citata iz knjige, a ne iz Hičkokovog filma. Spremio si svoj grob, a sad moraš da legneš u njega. Samo što on nije raka, već postelja. Ili Poa: Bože moj, zazidah čudovište u grobu! Ili bezimenih zlikovaca na ulicama Vašingtona: Svejedno ćemo te ubiti.)

Stupili su na tvrdo nabijeni zemljani pod. Mark podiže sveću. Tavanica je bila niska; Suzana je vrhom glave gotovo doticala paukovim mrežama pokrivene grede. U svetlosti sveće su videli pokretne senke u tami, i pokatkad crveni sjaj sitnog oka. Uočili su stari sto, pokriven tkaninom. Pored njega je stajao otvoren sanduk, s polomljenim aluminijumskim okovima. Vonj truleži i raspadanja ga je štipao po nosu. Bio je nepodnošljiv.

“Uzmi krst u ruku”, rekao je.

Izvadila ga je iz bluze i čvrsto stisnula. Onako stisnut u šaci se nametao kao jedini izvor toplote u čitavom svetu. Bila je nešto mirnija, nešto sigurnija. Pogledala je na čvrsto stisnutu šaku i opazila slab sjaj. Curio je među prstima u obliku zraka.

“Sija”, prošaptala je.

“Tako je. Ne moramo da se brinemo zbog pacova. Ovuda.”

Krenuli su napred, u koloni po jedan, ka južnoj strani podruma. Videla je da se savija u obliku slova L. Znala je da ih iza tog zavoja čeka vrhunac poduhvata. Skrenula je pogled. Krv joj se ledila u žilama.

Pacovi su bili svuda oko njih. Činilo joj se da ih ima na milione i da se penju jedni preko drugih, skičeći. Neki su bili veličine sitnijih mačaka. Sitne, svetlucave oči su ih posmatrale s hladnom bezobzirnošću. Ostavili su im usku, pola metra široku stazu. Zatvarali su prolaz za njima, kao što se Crveno more zatvaralo za Mojsijem.

Jedan od njih jurnu napred i griznu Marka za patiku. Bez razmišljanja je okrenula raspeće ka njemu, sikćući. Pacov zacvile i nestade u tami, s parčetom smeđe pertle među zubima.

Stali su na lakat krivini. “Ne zaboravi”, rekao joj je. “Ne smeš da ga gledaš u oči, ma šta da se dogodi.”

“Dobro... u redu.”

Uhvatio je za ruku. “Plašim se”, rekao je. “Ne bih ovo mogao da uradim još jednom.”

“Prekasno je za povratak, zar ne?”

“Jeste. Mislim... mislim da jeste.”

“Hajdemo Mark. Učinićemo ono što moramo.” Zapanjila je mirnoća sopstvenog glasa.

Zašli su za ugao. Topla vazdušna struja je ugasila plamičak sveće. Našli su se u potpunom, utrobnom mraku. Vrisnula je; nije mogla da se suzdrži. Čula je pacove. Skičali su, šuškali i prilazili sve bliže i bliže s nepokolebljivom rešenošću.

“Podigni krst!”, povika Mark.

Poslušala ga je.

Njegov sjaj se prosu u svim pravcima. Bio je mnogo snažniji od plamička sveće, koja je ležala pod Markovim nogama. Rasipao se po trošnim zidovima od cigle, kao ledena, duboko umirujuća svetlost. Pacovi su cvileći uzmicali.

Mark se obazirao okolo, s krstom u visoko podignutoj ruci. “Džudas Prist!”, promrmljao je.

Hjubert Marsten se nesumnjivo bavio krijumčarenjem alkohola, pomisli Suzan. Stajali su na početku negdašnjeg vinskog podruma (opet Po: Za ljubav božju, Montrezor...!), punom prašnjavih, paučinom prekrivenih sanduka i redovima ukrštenih polica za boce. Iz nekih od njih su još virili grlići. Ponegde nije bilo čepova. Pauci su se gnezdili u otvorenim bocama burgundca, koje su nekad davno čekale da budu poslužene uz znalački spremljena jela. U ostalim se vino preobrazilo u sirće. Sigurno sve vino nije ukvareno. Ono čeka... čeka...

Podigla je pogled. Vinski podrum se otvarao ka podzemnom podijumu, nedavno oivičenom, kružnim plišanim zavesama. Oko njega su stajale nezapaljene crne sveće. Na suprotnom zidu je visio naopako okrenuti krst slomljenih krakova. S obe strane glavnog podijuma stajahu opscene statue. Na njemu je stajao golemi sanduk od hrastovine, a povrh njega grb s propetim vukom i jednom rečju:

SARLINOV.

To je znači to. Istina je – sve je istina. Ta reč je turobno odjekivala u dubinama i maglovitim kanalima njenog uma. Mučnina je navaljivala u talasima. Njen krst zadrhta. Bila je sapeta, neodlučna, nesposobna da se pokrene. Bilo bi tako jednostavnije, tako lakše da čeka... da čeka dok se svet ne preobrazi u njegovu noćnu sferu.

“Sad!”, povika Mark. “Sad!”

“Ne”, prošaptala je, jedva čujnim glasom. “Ne mogu. Pusti me na miru!” Prostorija se njihala i igrala pred njom, kao da je posmatra kroz vatreni zastor. Statue oko kovčega, u kojima je prepoznala Svetu porodicu u nezamislivim pozama, trgoše se i pokrenuše.

“Oče naš, koji si na nebesima...”, poče dečak.

“Ne... ne...”

Zamahnuo je rukom. Glava joj odlete na jednu stranu. Jedno oko joj bolno zasuzi.

Predstojeći odeljak je iz poglavlja o ocu Kalahanu, kad on posećuje Meta Berka. Ova scena nije našla mesto u štampanom izdanju, ali može biti interesantna.

“Neću reći ne, u ovom trenutku”, prozbori Kalahan. “Ali želim da razumete moj položaj. Pustite me da izložim tri stava. Zatim ću vas pitati da li ste promenili mišljenje. Slažete li se?”

“Da.”

“U redu. Pod jedan: Tokom epidemije crne kuge koja je morila Evropu u srednjem veku, vampirska histerija se mogla porediti sa američkom histerijom povodom letećih tanjira od pre nekoliko godina. Ljudi su često videli nemirne mrtvace na kolicima ili mrtvačkim kolima koja su kružila ulicama, skupljajući žrtve zaraze. Putnici namernici, u prolazu pored grobalja su, jednako često, viđali ruku koja se diže iz zemlje, a zatim i blatnjavo lice, razrogačenih očiju. Nepismeni, sujeverni živalj tog vremena je pomišljao da ima posla s neumrlima. U zemljama istočne Evrope je seljaštvo, nedavno preobraćeno u katolicizam, opsedalo sveštenike moleći ih da preduzmu nešto povodom vampira, kakvih je bilo mnogo u tim krajevima. Većina sveštenika nije ni čula za takvu pojavu, ali nije mogla to da prizna. Veliki broj njih su, iz nužde, izvodili rituale ubijanja vampira. Pratite li me?”

“Da.”

“Dobro. Zamislite da ste Džo Smitou, tipični rumunski seljak. Oboleli ste od kuge. Dve nedelje ste se tresli u deliričnoj groznici. Bolest vas konačno napušta. Vi zapadate u duboki, mirni, okrepljujući san. U tom trenutku vas nepismeni seoski vrač proglasi mrtvim, nakon što je četiri sekunde držao ogledalo pred vašim ustima i izmerio puls, osluškujući stomak. Uplašeni rođaci su vas, onesvešćenog, gurnuli u sanduk sklepan od grubih dasaka i odneli na seosko groblje. Sahranili su vas u plitkoj raki. Probudili ste se sred najgoreg od svih užasa. Živi ste sahranjeni! Možda ste vrisnuli. Možda ste uspeli da razlabavite neku od dasaka i gurnete ruku kroz rastresitu zemlju. Mahnito ste mahali. I zatim... blagosloveno spasenje! Čuli ste udarce ašova, i ugledali divno svetlo dana. Udišete slatki povetarac s nebesa, umesto ustajalog vazduha. Ali... šta je to? Delegacija s jasenovim kocem, ukrašenim ceremonijalnom crvenom vrpcom. Dvojica vas drže. Ne obaziru se na vaše krike i preklinjanja. Treći polaže vrh koca na vaše grudi. Četvrti drži malj. Spreman je da pošalje vašu krvopijsku dušu nazad ocu satani. Šta mislite, koga ćete videti iza seoske delegacije? Nikog drugog do seoskog sveštenika, koji čita ritual egzorcizma i prska sve oko sebe svetom vodicom! To je poslednje što ćete videti. Nimalo lep prizor, zar ne?”

“Nimalo.”

“Crkva se strahovito stidi te epizode. Koristi je kao ogledni primer kad god neko pokaže sklonost ka prebrzom donošenju zaključaka. Reč je o zaključivanju na bazi dvestogodišnjeg, umesto petstogodišnjeg iskustva.”

U sceni u kojoj Ben, Mark, Kodi i Kalahan ulaze u podrum Marstenove kuće, dočekuje ih Barlouov glas s kasetofona, umesto pisma.

Kad je sveštenik otvorio vrata, Mark ponovo oseti prodorni, truli miris u nozdrvama – ali je ovaj put bio drugačiji. Nije bio tako snažan. Bio je manje... zao.

Sveštenik pođe niza stepenice. Njegov krst nije svetleo kao njihov juče. Ipak mu je trebala sva snaga volje da krene za njima u tu užasnu jamu.

Džimi izvadi i uključi baterijsku lampu iz torbe. Svetlosni zrak je osvetlio stari sto, prašnjavu, monolitnu peć na ugalj, sa brojnim cevima, kao pipcima i prevrnuti sanduk. Nije bilo skičeće plime pacova, niti zlokobnog osećanja da im predstoji susret s bezmerno moćnom mračnom silom. To ga je, na neki način, uplašilo, više nego bilo šta drugu, iako nije mogao reći zašto.

“Iza ugla”, rekao je. Zvučao je šuplje i mrtvo u skučenom prostoru.

Kalahan pođe napred, s visoko uzdignutim krstom. Raspeće je konačno počelo da sija slabim sjajem. Zašao je za ugao i grmnuo: “U ime Boga Oca...“ Reči mu zastadoše u grlu. Glasno, monstruozno cerekanje im zagluši uši.

Mark je vrisnuo: “On je, to je on!”

“To je snimak!”, povika Kalahan. “Neka traka! Osetio sam žicu na grudima...”

“Zdravo da ste, mladi prijatelji!”, razlegao se glas. Zvučao je ljubazno, podsmešljivo, raspoloženo. “Lepo od vas što ste odlučili da svratite.”

Ben jurnu napred, zanemarujući zebnju koju je u njemu izazvao reptilski glas. Pipao je po vazduhu, dok nije našao dugu žicu nalik klavirskoj. Dijagonalno se pružala preko ugla.

“Nikad nisam bežao od društva – ono mi je vazda bilo izvor najvećeg zadovoljstva”, nastavi glas. Grmeo je u tamnom i smrdljivpm podrumu. “Lično bih vas dočekao, da ste došli uveče... pomislio sam da je najbolje da odem odavde, zato što sam pretpostavio da ćete me posetiti za videla.” Ponovo se razleglo zlobno, zaglušujuće cerekanje, što ledi krv u žilama. Udarilo je po poznatoj žici u Džimi Kodiju. Potisnuo je to osećanje. U detinjstvu je čučao ispred ogromnog “zenit” radija, u očevom domu i slušao cerekanje, veoma nalik odjeku iz glasnih žica Senke.

Ben pronađe trakaš, na gornjoj polici levo od ulaza u vinski podrum. Bio je to savremeni “volenzak”. Klavirska žica bila je čvrsto svezana oko dugmeta za emitovanje i snimanje.

“Ostavio sam vam poklon u znak poštovanja”, nastavi snimljeni glas. Sad je tiho i nežno milovao bubne opne. “Neko veoma blizak i drag jednome od vas počiva na mestu na kom sam do juče boravio... tu ste, zar ne, gospodine Mirse?”

Ben poskoči i pogleda trakaš kao da je zmija, koja ga je upravo ujela.

“Nije mi potrebna”, govorio je glas sa zastrašujućom ravnodušnošću. “Ostavio sam je da bi se – kako se to kaže? – da bi se zagrejali za glavnu priredbu. Hteo sam da vam podstaknem apetit, ako vam se tako više sviđa. Pogledajmo kako vam se dopada predjelo, specijalitet o kom razmišljate.”

“Ugasi ga!”, povika Džimi.

“Ne!” zaurla Ben. “Možda će nešto reći o...”

“...imam specijalnu poruku za jednog od vas”, nastavi glas, prepun svilenkaste zlobe. “Mladi gospodine Petri.”

Mark se ukoči.

“Gospodin Petri me je, na neki, meni nepojmljivi način, lišio pomoći najodanijeg i najdovitljivijeg sluge kog sam ikad imao. Budite sigurni da govorim o dugom, dugom vremenskom periodu. Kako se samo usudio?”, pitao se glas, sa zlokobnom srdžbom. “Da li ste mu se prikrali iza leđa, da biste ga gurnuli? Kukavičko štene, kako si se usudio?”

Mark nesvesno stisnu zube. Ruke mu se stisnuše u pesnice.

“S uživanjem ću se pozabaviti tobom”, nastavi glas. Bivao je sve jači. “Prvo ću srediti tvoje roditelji. Noćas... ili sutra uveče... ili neke druge noći. A zatim i tebe. Ući ćeš u moju crkvu kao pevač u horu, kastrat. Neću uzeti krv iz tvog vrata, već iz tvoje muškosti: mošnica. Poslaću te u večnu tamu. Primiću te u moju službu uštrojenog. A? A?” Glas se preobrazi u smeh. Taj smeh je čak i ocu Kalahanu, ukočenom od straha, lažno zvučao. Bio je prepun srdžbe... i kolebanja. Mora da je u nedelju ujutru doživeo ozbiljan udarac kad se probudio i saznao da je ostao bez desne ruke!

“Oče Kalahane?”, grmnu podsmešljivi glas. On poskoči, kao Ben malopre. “Da li ste tu? Pardonez-moi, ne vidim vas. Da li su vas ubedili da dođete? Možda i jesu. Posmatrao sam vas izdaleka, od dolaska u Momson... baš kao što dobar igrač šaha proučava igre svojih protivnika, zar ne? Katolička crkva nije moj najstariji protivnik. Daleko od toga! Bio sam star kad je ona bila mlada. Plaćeni pljeskači koje ti i tvoji ortaci tako poštujete su stvar prošlosti. Vi ste budalasti klub žderača hleba i ispijača vina koji štuju spasitelja ovaca. Ne potcenjujem vas. Upoznat sam sa dobrom kao i sa zlom. Nisam zasićen. Čak i sad volim igru, koliko i pobedu i nikog ne potcenjujem.”

“Kako te vidim? Najverovatnije u boljem svetlu nego što ti vidiš samog sebe. Hrabrijeg. Koja je vaša reč za to? Kuraž? Nije. Španska je mačizam. Veliki čovek. Više od hrabrosti. Podrazumeva razmišljanje. Pribranost. Svakako priličnu snagu, pogotovo kad je udružena s belom magijom. Što se ostalih tiče... fuj, pljujem ja na njih. Kad budem spreman, zaskočiću ih jednog po jednog i slomiti. Samo tebe se bojim, zato što si udružen s crkvom. Otkud to da se plašim? I to je mačizam. I ti se plašiš, iako ja nisam tu, iako samo slušaš moj glas, zar ne?”

Da, pomisli Kalahan. Da, da. Poznajem strah. Plašim se kao nikad u životu.

“Pametno je plašiti se protivnika”, sipao je bestelesni glas. “Tako se opstaje u ovom svetu.”

“Da, nadvladaću te”, nastavi bestelesni glas, kao da se upravo sad toga setio. “Kako? pitaš se. Zar ne nosim simbol belog? Zar se ne krećem danju, kao i noću? Zar ne postoje napevi i napici, hrišćanski i paganski, o kojima saznajem uz pomoć dobrog prijatelja Metjua Berka? Da, da i da. Ali, ja sam živeo duže od tebe. Izveštio sam se. Nisam zmija, već otac zmija.”

“Znam da ćeš reći da to nije dovoljno. I nije. Na kraju ćeš propasti zbog izgubljene vere. Slaba je... meka... trula. Nesposobna je da te odbrani od zala ovog sveta, ako je ikad i bila. Ti, sluga i branitelj plamena, sumnjaš u vrednost vatre koju čuvaš. Propovedaš ljubav koje nema. Pljujem na ljubav!” Povikao je, glasom koji je dostigao visine kakve se ne mogu doseći bez pomoći ludila. “Ljubav, talisman belog! Šta je to? To su reči i nervozno stiskanje mesa uz meso po ambarima! Ostatak je pompezna pretpostavka! Omanula je!” Moćni glas, ravan katedralskim orguljama je na kraju zazvučao trijumfalno. Nije se moglo reći da li je pobedničko osećanja pravo ili lažno.

“Uvek si pretpostavljao da je dobro jače od zla, ali nije tako. Dobrota, dragi oče Kalahane, zahteva čin vere. Zlo može da bude strpljivo. Divlja ovim svetom, sveprisutno kao vetar. To znate, ali dobro niste spoznali. Kralj će biti matiran, kad kucne čas... i crni dobija sve!”

Snimljeni glas je vrisnuo tako snažno, da su se svi trgnuli. Ućutao se. Traka se još malo okretala u prazno. Čuo se drugi glas – Suzanin glas. Bio je to svima poznati glas, sa slabim mejnskim naglaskom i s kotrljajućim r. Ipak je bio travestija, prazna, loša imitacija originala. Glas lutke koja govori, služeći se Suzaninim glasom.

“Dođi kod mene, Bene. Pusti me da te tucam. Čekaj do mraka, pa ću te tucati. Tucaću te, tucati, tucati, baš kao i oca Kalahana. Da li si raspoložen, oče? Pusti da ti gurnem ruku ispod te crne halje i...”

Ben gurnu trakaš s police. Nije ni znao da vrišti. Nešto u njemu se polomilo i odskočilo. Reči zazvučaše sporo i duboko, ali đavolska naprava nije zaćutala. Šutnuo je. Jedna od traka polete u vazduh. Odmotala se, ostavljajući zmijasti trag. Pojurio je za njim, da bi ga ponovo šutnuo. Jurio ga je i šutirao...

Neko ga uhvati za rame i prodrma. “Bene, prestani! Prestani! Prestani!”

Zbunjeno je podigao glavu. Ugledao je Džimijevo tužno lice. Da li je plakao?”

“Žao mi je”, rekao je. Samom sebi je zvučao tupo i daleko. “Žao mi je.”

Osvrnuo se oko sebe. Mark je stajao stisnutih pesnica, i usta zamrznutih u grimasi čoveka koji je zagrizao nešto trulo; Džimijevo izrazito dečje lice beše obliveno znojem i suzama; video je bledolikog oca Donalda Kalahana, s bolnim grčem na licu. Svi su ga ćutke posmatrali.

Kasnije, kad je Barlou saterao Kalahana u ćošak, u kuhinji Petrijevih, štampano izdanje kreće drugim pravcem; evo šta piše u prvobitnoj verziji.

Krst je sve slabije svetleo.

Pogledao ga je, razrogačenim očima. Strah mu se razli stomakom, kao splet vrelih žica. Podigao je glavu i pogledao Sarlinova. Prilazio mu je, sa širokim, gotovo vučjim osmehom.

“Odstupi”, reče Kalahan promuklim glasom i uzmače za korak. “Naređujem ti u ime božje.”

Sarlinov se nasmejao.

Sjaj u krstu se sveo na nit treperave svetlosti u obliku raspeća. Senke su ponovo promicale vampirovim licem, preobražavajući ga u splet neobičnih, varvarskih, trouglastih crta ispod istaknutih jabučica.

Kalahan uzmače za još jedan korak. Zadnjicom je udario u kuhinjski sto, naslonjen uza zid.

“Sad nemaš kud” promrmlja Sarlinov, žalobnim glasom. Njegove tamne oči zasjaše od paklenog veselja. “Tužno je gledati propast nečije vere. Pa, dobro...”

Krst zadrhta u sveštenikovim rukama. Sva svetlost iščeze. Sad je bio samo parče gipsa, koje je njegova mati kupila u dablinskoj prodavnici suvenira, najverovatnije po bezobrazno visokoj ceni. Nestalo je moći koju je odašiljao, u Kalahanovu ruku. Moći kadre da lomi zidove i krši stene. Mišići su je se sećali, ali je nisu mogli samostalno razviti.

Sarlinov glas pristiže iz tame – Kalahan je mahnito i bezuspešno tražio govornika. Vampir se poigravao s njim. Igrao se mačke i miša.

Da li može da čuje lupanje mog srca?, pitao se Kalahan. Verovatno tuče kao kod zeca, uhvaćenog u zamku? Molim se bogu da ne može.

“To je američka bolest”, progovori Sarlinov s drugog mesta. “Verujete u pastu za zube, dezodoranse za ispod pazuha i čudesne pilule, ali ne verujete u sile. Umesto toga se bogatite na mračnjaštvu, kao debele svinje koje se goje proždranim smećem. Zreli ste, nabrekli, spremni za klanje.”

Bože, pomisli Kalahan, molim te, preklinjem te, da me izbaviš. Ne mene radi već zbog... zbog...

U njegovim mislima nije bilo žestine, ništa od posvećenosti kakvu je u mladosti poznavao; imao je utisak da reči ne napuštaju kavez njegove lobanje.

Nešto se zakotrljalo po podu.

Krst.

“A, ispustio si ga”, reče Sarlinov, daleko od mesta na kom ga je Kalahan očekivao. Bio je odmah iza njega. “To sad nije važno; zaboravio si doktrinu svoje crkve, zar ne? Krst... ili zastava... ili hleb i vino... i druge stvari... samo su simboli. Krst bez vere je samo drvo, zastava tkanina, hleb pečeno testo, vino prevrelo grožđe. Imam li pravo? Da si ga ranije ispustio, mogao si me pobediti ove noći.

Sumnjao sam da ćeš to učiniti. Na neki način sam se tome nadao. Odavno nisam naišao na iole ozbiljnijeg protivnika.”

Usledio je novi period užasne tišine, bez zvuka ili pokreta. Vampir je bio tiši od mačke u noćnom lovu.

Kalahan se uhvati za sto. Prešao je rukom preko površine. Pokušavao je da se seti gde je nož kojim je gospođa Petri sekla sendviče.

Setio se Metovih reči: Neke stvari su gore od smrti.

Prstima je čitao mrvice kao Brajevu azbuku. Kliznuo je preko tanjira i dodirnuo rub šoljice za kafu. Gde je? Gde je? Za ljubav božju!

Napipao ga je i sklopio prste oko drvene drške. Sarlinov baš tad progovori, gotovo pokraj njegovog lakta.

“Vreme je da okončamo priču”, reče Sarlinov s osetnim, istinskim žaljenjem. “Mora biti...”

“U ime božje!”, kriknu Kalahan i zamahnu nožem u širokom, visokom luku.

Iznenađujuće sjajna svetlost sinu s oštrice. Sarlinovljeve reči prerastoše u iskidani krik. Kalahan je, na delić sekunde, video odraz svetleće oštrice u oba tamna oka.

Oštrica razreza vampirovo čelo, i krv briznu u bogatom mlazu.

“Prekasno je, šamane!” zareža Sarlinov. “Platićeš hiljadu puta za posustalu veru, i zbog toga što si se usudio da me isečeš...”

Bez razmišljanja (bio je, naposletku, uman čovek) Kalahan zari nož u sopstvene grudi. Nije ništa osetio. Video je nemoćnu srdžbu u očima stvorenja – koje se nije usudilo da mu priđe.

Izvukao je oštricu, da bi je zario još jednom, svom preostalom snagom. Misli su se osipale. Shvatio je da mu se vera – bar nešto od nje – vraća i da je možda sebi uskratio pobedu poslednjim, instinktivnim pokušajem da spase dušu od pakla neumrlih; samoubistvo je bilo najozbiljniji čin poricanja vere.

Ta misao iščeze. Pao je licem napred, na dršku noža. Zatvorio je oči. Prepustio se, radoznao da vidi šta ga čeka.

Ovo se dešava dok se Džimi i Ben voze natrag u Momson.

Na prilazu Momsonu se iznad njihovih glava obrazovao gotovo opipljiv oblačić, kao onaj koji se stvarao iznad glave Raje, Gaje i Vlaje, kad bi se naljutili, u stripovima o Paji Patku. Skrenuli su s autoputa kod velikog, zelenog, fluorescentnog znaka PUT BROJ DVANAEST MOMSON KAMBERLEND KAMBERLEND CTR. Ben se setio da se ovim putem vraćao sa Suzan posle prvog sastanka. Htela je da gleda nešto s vratolomnom jurnjavom automobila. Upoznao je s iskustvom iz detinjstva. koje ga je posle toliko godina navelo da piše knjigu. Ta knjiga mu je sad delovala izuzetno bledunjavo.

“Ne valja”, reče Džimi. Njegovo dečačko lice bilo je bledo, uplašeno i srdito. “Hriste, gotovo se da namirisati.”

I mogli su, iako je miris bio više mentalni nego fizički; psihički zadah grobnica.

Put broj dvanaest bio je gotovo pust. Mimoišli su se sa kamionom za mleko Vina Perintona. Podigao je ruku i mahnuo na, zbunjen, smeten način. Mimoišli su se sa nekoliko brzih automobila, u prolasku kroz grad. Zgrade na početku Momson avenije su delovale napušteno, odbojno.

Ušli su u grad. Džimi reče s izvesnim, apsurdnim olakšanjem: “Gledaj. Krosen je otvoren.”

Bio je. Milt je bio napolju. Punio je rezervoar automobila s tablicama iz Nju Hempšira. Gruver Veril je stajao pored njega, obučen u žutu kabanicu, kakvu nose lovci na jastoge.

“Ne vidim ostatak ekipe”, nastavi Džimi.

Milt ih je video i mahnuo. Ben pomisli da su oba starca imala zabrinut, napet izraz lica. Natpis ZATVORENO je još stajao na vratima Formanovog pogrebnog zavoda. Ni gvožđara nije radila. Restoran je bio otvoren. Ben u prolazu baci pogled na Polinu Dikens. Nekom je servirala kafu. Ostatak restorana zvrjao je prazan.

Policijska kola su dremala ispred gradske kuće. Parking Gilespi je stajao pored njih, u kišnoj kabanici. Nije mahnuo, gledao je kako prolaze, pokriven kapuljačom.

Ulice u centru grada bile su prazne. To nije bilo tako neobično; ovo je mali grad, padala je kiša. Ali, veliki broj zastora bio je navučen, što je gradu davalo zloslutni, tajanstveni izgled.

“Izgleda da nisu dangubili”, reče Ben.

Kasnije, ulaze u dom Petrijevih i pronalaze Kalahanove posmrtne ostatke.

“Dobri bože”, prošapta Džimi. Kao da su mu se ruke pretvorile u vodu. Palice padoše na pod, kao naduti štapići za mikado.

Ben je samo nemo posmatrao.

Tela gospođe i gospodina Petrija su ležala tamo gde su pala, nedirnuta. Sarlinov je iskalio bes na Kalahanu. Sveštenik ga je obeležio i lišio trijumfa.

Pribio je njegov obezglavljeni leš na vrata trpezarije, u gnusnoj parodiji raspeća.

Ben zatvori oči. Pokušao je da proguta pljuvačku, ali je nije bilo. Imao je osećaj da su mu usta puna stakla. Posmatraj to kao meso u mesari, govorio je sebi, duboko zgađen masakrom. Misli na to kao –

Odbacio je teret iz ruku i potrčao ka sudoperi.

Čuo je kako Džimi govori, prigušenim glasom: “Kakav je to čovek?”

Ben se osloni na drhtave ruke i otvori česmu. Čuo je samog sebe, iz velike daljine: “Nemamo posla s čovekom.”

Istina ih je konačno stigla. Pritisnula ih je ogromnom, gvozdenom težinom, kao okovana tvrđavska kapija.

Kad su Džimi i Mark krenuli da tamane vampire, postigli su više od izvlačenja Roja Makdugala na sunce, kao što se vidi iz sledećeg odeljka:

Automobil Roja Makdugala je stajao ispred prikolice na Okuki. Džimi posumnja u najgore, kad je video auto parkiran ispred kuće, usred radnog dana.

Mark i on, bez reči izađoše na kišu. Džimi uze crnu torbu, a Mark ponese nekoliko tek naoštrenih kolaca i poveći čekić iz prtljažnika. Džimi se popeo klimavim stepenicama i pritisnuo zvono. Pokucao je, kad je video da ne radi. Kucanje nije nikog probudilo, kako u prikolici Makdugalovih, tako i u susednoj, dvadesetak metara udaljenoj, iako je i pred njom stajao automobil.

Džimi pokuša da otvori vrata. Bila su zaključana. “Daj mi taj čekić”, rekao je.

Mark mu dodade traženu alatku. Džimi razbi staklo desno od kvake spoljašnjih vrata. Očistio je zaostale krhotine iz okvira, nizom kratkih i preciznih udaraca. Pružio je ruku i otvorio bravu. Unutrašnja vrata nisu bila zaključana. Ušli su unutra.

Dočekao ih je prepoznatljiv smrad. Nepogrešivo je ukazivao na prisustvo neumrlih. Džimijeve nozdrve se nabraše, kao da se (neuspešno) trude da se zatvore. Miris nije bio tako snažan, kao u podrumu Marstenove kuće, ali je bio jednako neprijatan – vonj truleži, smrti, vlažni, pokvareni miris. Džimi se setio, kako je u detinjstvu, kad se sneg otopi, s drugovima išao biciklima pored puta, skupljajući boce piva i osvežavajućih napitaka zbog kaucije. U jednoj od njih (u boci “oranž kraša”) pronašao je istrulelog poljskog mišića. Verovatno je ušao unutra, privučen slatkim ukusom, a zatim nije mogao da izađe. Omirisao ga je, okrenuo se i povratio. Ovaj miris bio je sličan prezreloj mešavini slatkog i kiselkasto trulog. Stomak mu se dizao put grla.

“Ovde su”, reče Mark.

Metodično su pretražili čitavu prikolicu. Obišli su kuhinju, nišu za obedovanje, dnevnu i spavaće sobe. Otvarali su ormane, usput.

Džim pomisli da su nešto našli u ormanu u glavnoj spavaćoj sobi, ali je to bila gomila prljave odeće.

“Nema podruma?”, pitao je Mark.

“Nema... ali možda ima mesta u temeljima.”

Obišli su prikolicu i videli vratanca u temeljima, zatvorena katancem. Džimi ga je otvorio s pet snažnih udaraca, čekićem. Zapahnuo ih je truli miris, kad je otvorio vratanca.

“Tu su”, reče Mark.

Džimi je gvirnuo unutra. Video je tri para nogu. Podsetili su ga na leševe poginulih vojnika na bojištu. Na jednima su bile radne čizme, na drugima pletene papuče, treći – sitni par nogu -bio je bos.

Porodični portret, nametnula mu se luda misao. Normane Rokvele [52], gde si? Izgubio je dodir sa stvarnošću. Beba, pomislio je. Kako mogu da to učinim bebi? Met bi to učinio. Ja nisam Met. Ja sam lekar. Od mene se očekuje da lečim, a ne da... Tako ćeš ih izlečiti. Vratićeš im dušu da bi mogli da napuste grozno mesto u kom se nalaze.

“Manji sam”, reče Mark. “Idem unutra.”

Spustio se na kolena i provukao kroz vratanca.

“Prvo izvuci... malog”, Džimi je slušao sopstveni glas. “Završimo s tim.”

Mark zgrabi Rendija Makdugala za noge. Izvukao ga je napolju.

Bio je go i prljav. Malo telo bilo je strašno izgrebano i izubijano. Bog sveti zna gde je sve puzao. Počeo je da se uvija, čim je izašao na svetlost dana.

Mark se odmače od bebe, uz gadljivu, osvetoljubivu grimasu.

Beba se vrpoljila na debelom sloju vlažnog lišća, kao izlovljena riba na suvom. Tihi cvilež se dizao iz suncem obasjanog grla. Njegova majka se vrpoljila ispod temelja, ispuštajući neartikulisane zvuke. Džimi je gledao kako se bebine ruke i noge grče, kao pod udarom električne struje.

Rendi vrisnu. Usne mu se povukoše preko desni, otkrivajući zubiće, nalik čeljustima štenca, sposobne da rasparaju kožu.

“Drži ga”, rekao je Marku.

Mark je kratko oklevao. Bilo mu je teško da dodirne stvorenje izvučeno iz mraka. Spustio se na kolena i uhvatio majušne udove.

Džimi uze stetoskop. Stavio je slušalice i prislonio aparat na bebine nemirne grudi. Rendijeva glavica je udarala levo-desno. Treptao je i prevrtao očima.

Nema otkucaja srca.

“U ime božje”, reče Džimi i snažno zamahnu kocem. Držao ga je s obe ruke.

Nije dugo trajalo.

Telašce se trže uvis. Očni kapci se otvoriše. Beba se polako spustila i umirila. Pred njima je sad ležalo mrtvo odojče... samo što je umrlo pre nedelju dana i nije balsamovano. Telo se nadulo. Smrdljiv, gnusan podrig izađe iz njegovih usta. Okrenuli su glavu od bebe, koja je naglo kopnela. Obrazi su joj upali, a oči propale u duplje.

Mark užasnuto kriknu i okrete glavu. Džim se malo smirio. Viđao je ovo: to je normalni (iako ubrzani) proces raspadanja. Priroda vraća sebi utrošeni materijal. Opasuje pun krug. Nešto u njemu se opusti. Verovao je da ako i ne obavljaju božji posao, rade u ime prirode.

“Kako ti je?”, pitao je Marka. “Možeš li da nastaviš?”

“Mogu.” Okrenuo se i pogledao Džimija, iznurenim, užasnutim očima. “Nije kao u bioskopu, zar ne?”

“Nije.”

Pogledao je majušni leš. Sve je bilo gotovo. Krv oko koca se zgrušala i preobrazila u prašinu. Ulazna rana je izgledala sparušeno i staro. Dodirnuo je kolac. Ljuljao se. Nije bilo nikakvog otpora okolnog tkiva, kakav bi se javio kad bi se nož zario u svež leš. Tkiva su se razlabavila kao stara guma.

Pogiedao je Marka i rekao: “Jadničak. Nije lep kraj, ali drugačije nije moglo biti. Činimo ispravnu stvar.”

Mark klimnu. “Tako je. Jasno mi je. Samo prvi put je teško.” Pogledao je preostalo dvoje u lažnoj grobnici. “Kako ćemo završiti s njima? Ne mogu da ih držim, ako se budu otimali.

“Ja ću ih držati, ako ti možeš da zabodeš kočeve. Možeš li?”

“Mogu.”

Džimi se uspuzao unutra. Zadržavao je vazduh, da bi se odbranio od zadaha i izvukao Sendi Makdugal. Mark brzo i milostivo zamahnu čekićem. Roj Makdugal je bio veći problem. Bio je snažan čovek, u životnom zenitu. Bacakao se i uvijao kao razgoropađeni konj. Nasumice je grizao. Grabljive čeljusti su izgledale zastrašujuće. Ugriz u zglob je mogao otkinuti šaku. Mark je dva puta promašio; jednom ga je ubo u rame. Iz drugog puta je načinio plitak kanal na Makdugalovom grudnom košu. Oba udarca su izazvala gusti mlaz krvi. Njegovi bučni, prodorni krici su zamalo onesposobili Džimija.

Doktor se obuzet panikom i očajanjem bacio preko stomaka i butina Roja Makdugala i viknuo: “Brzo! Udri ga!”

Mrak spusti kolac i snažno udari čekićem po njemu. Makdugalovo bacakanje se nakratko pojačalo. Zbacio je Džimija sa sebe kao da je od slame. Zadrhtao je čitavim telom, pre nego što se umirio. Stiskao je pesnice, besciljno gužvajući lišće. Obojica su ga fascinirano posmatrali, sve dok se nije sasvim smirio.

“Ubacimo ih unutra”, reče Džimi.

“Zar ne treba da ih odvučemo u reku...?”

“Ostavićemo kočeve u njima. Mislim da će to biti dovoljno; oni su samo neumrli. Srca su im uništena. Nikad nećemo završiti, ako se kod svakog slučaja budemo držali propisane procedure.” Odvukli su ih u prostor ispod temelja. Džimi provuče debelu granu kroz razlupanu bravu da bi vrata ostala zatvorena.

Opet su se našli na kiši, mokri i krvavi. “Moraćemo da se otarasimo ovih tela”, reče Džimi. “Ne želim da završim u zatvoru, ako ne moram.”

“Sledeća prikolica?”, pitao je Mark.

“Nego šta. Bili su prva meta Makdugalovih.”

Prišli su susednoj prikolici. Ovaj put su, još u dvorištu namirisali zadah truleži. Ni uporna jesenja kiša ga nije sprala.

Ispod zvona je pisalo Evans. Džimi klimnu. Da, domaćin se zvao Dejvid Evans. Radio je u auto odeljenju kod Grantsa u Gejts Folsu. Lečio ga je pre nekoliko godina. Imao je cistu, ili nešto slično.

Zvonce je ovaj put zazvonilo, ali nije bilo odgovora. Pronašli su gospođu Evans u postelji, belu i nepokretnu. Sredili su je na licu mesta. Beli čaršavi su se natopili krvlju. Njeno dvoje dece su našli u manjoj spavaćoj sobi. Ležala su u pidžamama. Džimi ih je oslušnuo stetoskopom, ali ništa nije čuo. Kočevi su obavili posao. Već ih je rutinski koristio kao skalpel ili testericu. Čak i užas ima svoje granice.

Mark je pronašao Dejvida Evansa, skrivenog u nezavršenoj ostavi iznad omanje garaže. Nosio je čisto mehaničarsko odelo. Sasušena krv mu se skupila u dva potočića u uglovima usana. Možda je pripadala njegovoj deci.

“Hajde da ih stavimo ovamo”, reče Džimi.

Tako su i učinili. Osmatrali su put, u potrazi za kolima u prolazu, pre nego što su preneli čaršavima umotana tela između kuće i garaže. Trgli su se i vrisnuli, kad su, tačno u podne, čuli oštri pisak sirena na gradskoj kući. Razmenili su uplašene poglede.

Mark je s gađenjem posmatrao krvlju umazane ruke. “Možemo li da se poslužimo kupatilom?”, pitao je Džimija. “Osećam se... znaš...”

“Da”, reče Džimi. “Ionako hoću da nazovem Bena. Mi...” Pucnuo je prstima. “Telefon u tvojoj kući ne radi. Hriste, zašto nisam mislio na to? Vratićemo se, čim ovde počistimo.”

Ušli su unutra. Džimi sede u jednu od stolica u dnevnoj sobi i sklopi oči. Uskoro je čuo zvuk tekuće vode u kupatilu.

Na tamnom ekranu očiju je video Rendija Makdugala. Uvijao se i grčio na viažnom lišću. Video ja kako kolac pada i kako mu se stomak nadima od gasa...

Otvorio je oči.

Prikolica je bila u mnogo boljem stanju od one Makdugalovih. Delovala je urednije. Nije upoznao gospođu Evans. Bio je siguran da se ponosila svojim domom. Video je pedantno složenu planinu dečjih igračaka u maloj ostavi, koja se u prodajnoj brošuri za prikolice sigurno zvala soba za veš. Jadna dečica. Nadao se da su uživali u igračkama i u lepim sunčanim danima pre nego što su završili u tesnom potkroviju, poluzavršene garaže. Video je tricikl, nekoliko velikih kamiona, maketu benzinske pumpe, jedan od traktora guseničara na točkovima (kako li su se samo tukli oko njega) i mali bilijarski sto...

Plava kreda.

Niz od tri sijalice s abažurima.

Muškarci hodaju oko jarko osvetljenih zelenih stolova, naginju se, brišu zrnca plave krede s vrhova prstiju...

“To je to!”, povikao je i skočio iz stolice. Mark je dotrčao, poluobučen posle tuširanja, da vidi o čemu je reč.

U ovom odeljku Džimi ulazi u Evin podrum da bi se uverio da se Barlou tu skriva. U romanu otvara vrata podruma i silazi dole, nakon čega, kako piše u štampanom izdanju, “počinje vrištanje”. Ovaj deo je u prvobitnoj verziji potpuno isti, ali je razlog za vrištanje sasvim drugačiji.

Džimi je namislio da samo stupi nogom na stepenice. Kresnuće upaljač da vidi da li je sto za bilijar i dalje tamo. Polako se spuštao, držeći se za ogradu. Disao je na usta da bi se odbranio od smrada. Na dnu je kresnuo točak “zipa”. Plamen je blesnuo. Video je bilijarski sto.

Video je i pacove.

Podrum je vrveo od njih. Svaki centimetar poda i polica bio je pokriven skičećim telima. Oborili su čitave redove Evinih pažljivo spremljenih tegli sa zimnicom. Razbile su se, rasipajući velike količine hrane. Nisu jeli; čekali su njega... ili nekog drugog. Behu to Sarlinovi dnevni stražari. Napali su ga u talasima, čim je upaljač zaiskrio.

Vrisnuo je upozorenje Marku. Okrenuo se i pošao ka stepenicama. Pola tuceta golemih pacova s deponije je čučalo na maloj polici za alat iznad stepeništa. Bacili su mu se u lice. Grizli su ga i grebli po mekom tkivu. Ispustio je upaljač i ponovo vrisnuo, ovaj put ne da bi ikog upozorio, već od bola i užasa.

Pacovi su puzali preko njegovih cipela. Peli su se uz noge, ka pojasu. Zarivali su oštre zube i kandže u tkaninu pantalona i meso.

Nekako se uspeo uz dva stepenika. Udarao ih je rukama. Jedan mu se zapleo u kosu. Gurnuo je glavu preko Džimijevog čela i pogledao doktora u oči; trznuo je nosićem i sevnu zubima. Navalio je na Džimijeve oči.

Džimi oseti strašan, vreli bol. Udarcem je odbacio pacova. Desna noga mu propade u rupu između dva nezakucana stepenika. Pao je licem napred i zapečatio svoju sudbinu. Bol sevnu u nozi. Čuo je prigušeno pucketanje. Desni članak se iskrivio i pukao.

Gotov sam, pomisli. Ali ovako... o, bože!

“Mark, trči!”, povikao je. “Dovedi Bena! Dovedi...”

Pacov mu ulete usta. Zadnjim nogama se oslanjao na vilicu. Zagrizao ga je. Kidao ga je. Pacov je skičao, migoljeći se. Grozni ukus mu ispuni ždrelo. Iščupao ga je iz usta, ispljunuo odgrizeno tkivo i počeo da puzi uza stepenice.

Mark priđe vratima. Video je kako se nešto mučno uspinje stepenicama, na rukama i nogama. Bilo je smeđe i uskovitlano, sa mnogo nožica, repova i očiju. Video je delić nečeg što je ličilo na Džimijevu košulju.

Spustio se niz dva stepenika i pružio ruku. Pacov skoči na nju i poče da se penje kao munja, sjaktećih, crnih očiju. Zbacio ga je sa sebe.

Smeđe, uskovitlano stvorenje se uspravilo. Mark vrisnu i stavi ruke na slepoočnice. Lice Džimija Kodija je nestajalo pred njegovim očima. Jedna očna šupljina bila je crna; pacov mu se pružio preko levog obraza. Žvakao mu je uvo. Puzali su preko i ispod doktorove košulje. Dve smeđe reke potekoše prema Marku. Uskoro će ga zapljusnuti.

“Dovedi Bena!”, vrisnu smeđe, uskovitlano stvorenje koje je nekad bilo Džim Kodi, M. D. “Trči! Trči! T...”

Zaneo se, raširio ruke i pao unatraške, po stepenicama, ispustivši poslednji, očajnički krik.

Pacovi koji su jurišali ka Marku zastadoše. Osvrtali su se okolo. Seli su na zadnje noge, spustili glave i ispružili prednje šapice – kao da aplaudiraju.

Dečak je oklevao. Povodio se, nesposoban da skrene pogled.

Stvorenje na podnožju stepenica se uvijalo, grčilo, vrištalo, pokušalo je da se digne i palo na leđa, pre nego što se umirilo.

Čuo je cepanje i kidanje tkanine.

Pacovi pojuriše ka njemu. Behu zdepasti i strahovito dobro uhranjeni. Više nije gledao pacove s đubrišta, već njihove grobljanske rođake.

Šutnuo je prvog, kad mu je stigao nadohvat. Poleteo je, smrskane glave. Ustao je, napravio nekoliko koraka po kuhinji i čvrsto zatvorio vrata.

Ben i Mark, u ovoj sceni, moraju da oteraju pacove pre nego što se dočepaju Barloua. Pomažu se ručnim prskalicama i balonima svete vodice.

Polako su koračali kroz kišu ka verandi. Pacovi su pokrivali stepenice. Skvičali su i trupkali po njima. Poređali su se na ogradi, kao gledaoci na trkama.

“Gubite se u ime božje”, reče Ben razgovornim tonom i stade da pumpa prskalicu. Tanki mlaz, gotovo nevidljiv na kiši, pade kao oblak po pacovima na stepenicama. Učinak je bio brz i čudestan.

Pacovi zaskvičaše, trgoše se i pobegoše uza stepenice. Neki su se okretali i ujedali za sopstvene slabine, kao da su ih napale gladne bube.

“Deluje”, rekao je. “Vrati se i donesi kolac i čekić.”

Mark otrča nazad u automobil. Ben krete uz stepenice. Svi pacovi, nakon još dva mlaza, pokvariše redove i pobegoše. Neki preskočiše ogradu i nestadoše, većina se ulila nazad u kuću.

Mark dotrča do Bena na stepenicama. Raskopčao je dugmeta na košulji i zatakao kolac i čekić za pojas, uz golu kožu. Bio je bled. Tuberkulozna crvena mrlja mu je krasila oba obraza kao predznak groznice.

U kuhinji je vrvelo od njih. Puzali su preko Evine uredne, crvenobele mušeme. Siktali su i skvičali, zapinjući repovima po policama i jurcali između ringli na velikom električnom šporetu. Sudopera je bila puna pacova, njihovih dlakavih, dugorepih, smeđih telesa.

“Oni su...”, poče Ben. Krupni pacov mu skoči na glavu. Uvijao se i grizao. Zateturao se. Svi pacovi žustro navališe na njega.

Mark kriknu i poškropi Bena po glavi svetom vodicom. Majušne kapljice su imale osvežavajuće, umirujuće dejstvo. Pacov pade. Zgrčio se i pobegao, cvileći.

“Tako se bojim”, reče Mark. Drhtao je od glave do pete.

“I treba da se bojiš. Gde je baterijska lampa?”

“Na dnu... podrumskih stepenica. Ispustio sam je, kad je Džimi...”

“Dobro.” Stajali su na ulazu u podrum. Iz tame ispod njih je dopirala uporna, žustra, šušketava buka, zlokobno skvičanje i cviljenje iz mračnih katakombi.

“O, Bene, moramo li?”, zavapi dečak.

Ben odvrati: “Da li je Hrist morao da ide na Kalvariju?”

Krenuli su niza stepenice.

Ben pomisli: koračam u smrt. Beše to laka i prirodna pomisao, bez trunke žaljenja. Golemi glečer straha je zbrisao sva fina osećanja, uključujući tugu. Ovako se osećao kad je s prijateljem podelio tablu esida. Našao se u neobičnom svetu džungle, iako nije želeo da uđe u njega, u svetu naseljenom egzotičnim stvorenjima. U potpunosti je izgubio kontrolu nad sobom. Boje, zvukovi i slike su se oblikovali nezavisno od njegovih želja. Dizao se sve više i više na krilima straha, ispunjen stranim prisustvom. Leteo je, mimo svoje volje, ne znajući kad će mu se postaviti neizbežno, odsudno pitanje.

Neka ovo bude konačna scena. Jedini car je car sladoleda. Ko je to rekao? Met? Kada? Met je mrtav. Volas Stivens je mrtav. Suzan je mrtva. Miranda je mrtva. Ne bih to gledao, da sam na vašem mestu. To je rekao vozač kamiona koji je smrskao Mirandinu glavu u krvavu masu, sličnu raspukloj lubenici. Možda je i on mrtav. Možda će i on uskoro umreti. Ono “možda” mu se činilo krajnje neubedljivom ogradom. Ponovo je pomislio: koračam u smrt.

Stigli su do kraja stepenica. Pacovi ih okružiše. Stali su leđa uz leđa. Pumpali su prskalicama. Glodari se povukoše. Zbunili su se i pokvarili redove. Ben vide to i podiže baterijsku lampu. Staklo je puklo, ali je sijalica preživela pad. Uključio je i osvetlio okolni prostor. Svetlosni snop je obasjao sto za bilijar, mumificiran plastikom, a zatim i tamni, zgrčeni oblik. Ležao je na betonskom podu u barici nečeg što je ličilo na ulje.

“Ostani ovde”, naložio je dečaku. Opreznim korakom je prišao ostacima Džima Kodija. Osvetlio je leš, žrtvu hiljada pacova.

Ne bih to gledao, da sam na vašem mestu.

“O, Džimi”, pokušao je da kaže. Reči su se rascepile i iskrvarile u grlu.

Na polici u uglu bile su uredno spakovane zavese. Uzeo je jednu, da bi je prebacio preko Džimijevog tela. Tamni cvetovi namah procvetaše na njoj.

Pacovi su se lagano prikradali. Potrčao je ka njima. Nemilosrdno ih je prskao. Cvileli su i bežali od mlaza finih kapljica.

“Ne čini to!”, povikao je uplašeni Mark. “Već si istrošio polovinu!”

Ben prestade da drhti. Osvetlio je podrum; nije ih bilo. Osvetlio je prostor ispod bilijarskog stola. Goli beton. Iza peći nije bilo mesta.

“Gde je?”, promrmljao je.

U podrumu nije bilo ničeg osim polica, zimnice prosute po podu i velškog ormana na zidu...

Ponovo je osvetlio orman.

Pacovi su se povukli na tu stranu. Stisli su se oko njega. Bezbrojno mnoštvo je gmizalo po njemu i oko njega. Sitne oči su sijale crvenkastim sjajem, odražavajući svetlost baterijske lampe.

“Mislim da ranije nije bio tamo”, rekao je. “Hajde da ga pomerimo.”

Prišli su mu. Obojica su ga prskala, pre nego što su se pacovi razdvojili i povukli u ćoškove prostorije. Nisu daleko otišli, iako se dobar broj njih previjao i skičao, poprskan kapljicama svete vodice. Blokirali su podrumske stepenice, njihovu odstupnicu ka kuhinji. Ben ih je posmatrao s hladnim užasom. Ako prskalice presuše...

Nisu mogli da pomere orman, s prskalicama u rukama.

“Do đavola s njima”, reče Ben. “Hajde da ga prevrnemo.”

Uhvatili su ga jednom rukom.

“Sad”, prostenja Ben. Uprli su ramenima. Velški orman se prevrnuo, uz zveket i lomljavu. To je bio kraj svadbenog porculana Eve Miler. Pacovi jurnuše napred, skičeći. Ponovo su ih odbacili.

Iza ormana behu vratanca. Dosezala su do grudi. Obezbeđivao ih je novi “jejl” katanac.

“Dodaj mi čekić”, reče Ben. Mark mu je izašao u susret. Kolutao je i trzao očima da bi propratio kretanje pacova.

Dva snažna udarca bila su dovoljna da shvati da katanac neće popustiti. “Isuse”, tiho je prostenjao. Gorko razočarenje ga je gušilo u grlu. Podigao je prskalicu da bi je bolje pogledao. Ispraznio je tri četvrtine rezervoara. U Kodijevom autu su imali još dva puna, ali su mogli biti i milion kilometara daleko. Zar je moguće da će biti ovako osujećeni...

Ne. Ako treba, progrišće drvo zubima.

Osvetlio je podrum. Zrak pade na veliku policu s uredno poslaganim alatom, desno od stepenica. Na dva eksera je visila sekira s gumenom navlakom na oštrici.

Krenuo je ka njoj. Pacovi ga okružiše.

“Za ljubavbožju!”, povikao je. Učinilo mu se da su se trgli. Stigao je do police. Skinuo je sekiru i krenuo nazad. Pacovi su mu presekli put. Koračao je ka smeđem moru. Mark je stajao leđima oslonjen na vrata donjeg podruma. Držao je prskalicu s obe ruke.

Ben se pribrao i krenuo prema zidu. Šutirao je pacove. Prskao ih je samo kad je morao. Skičali su, cičali i ujedali. Jedan mu pojuri uz pantalone. Ujeo ga je za zglob kroz čarapu. Divljački ga je šutnuo. Poleteo je kroz vazduh. Grčio se i grizao u prazno.

“Ne daj da mi priđu”, rekao je Marku i skinuo gumeni štitnik s oštrice. Zlokobno je svetlucala, čak i pod oskudnim svetlom. Prineo je svom licu. Posvetio je nečemu nevidljivom. “Budi moja snaga”, rekao je. U tim rečima nije bilo ničeg izveštačenog. Nisu ličile na molitvu, molbu ili ulagivanje. Izgovorio ih je kao jednostavnu komandu. Marku se učinilo da su se pacovi užasnuto trgli.

Oštrica sekira zasja divljom, vilinskom svetlošću, kakvu je Ben načas ugledao u Grinovom pogrebnom zavodu i u podrumu ispod Marstenove kuće. Snaga pohrli niz drvenu dršku ka Benovoj ruci. Neko vreme je stajao, posmatrajući oštricu. Stekao je neobičnu sigurnost, kao da se kladio na borca koji je, već u trećoj rundi, naterao protivnika da posrće po ringu i traži klinč. Prvi put u dve nedelje nije teturao kroz magle verovanja i neverovanja, boreći se s bestelesnim protivnikom, kom ne može da zada nijedan udarac.

Sila mu je kružila telom kao visoko naponska struja.

Oštrica snažnije zablista.

“Učini to”, reče Mark. “Požuri! Molim te!” Spustio je praznu prskalicu na pod. Stakleni rezervoar se razbi. Uzeo je Benovu i nastavio da prska.

Ben Mirs raširi noge i zamahnu sekirom. Spustio je dole u munjevitom luku. Ostavljala je sjajni trag u zenici oka. Sekira ujede drvo, uz moćni, zaglušni zvuk. Zarila se sve do drške. Iverje polete unaokolo.

Ostali odeljci se gotovo nimalo ne razlikuju od štampanog izdanja.

U ovom odeljku je poslednja od scena koje se nisu pojavile u štampanom izdanju. U njemu probadaju Barloua kocem. U prvobitnoj verziji iznose Sarlinov kovčeg napolje i prepuštaju vampira suncu.

Istovremeno su ga ispustili. Sarlinov kovčeg bubnu o vlažno jesenje tle. Izmenjali su poglede.

“Sad”, reče Ben.

Sagnuli su se istovremeno. Brave se raspadoše, kad su ih dotakli. Pucketali su kao daščice. Otvorili su ga.

Sarlinov je sad bio mladić, crne guste bogate kose, rasute po satenskom jastuku, smeštenom na vrhu tesnog staništa. Koža mu je sijala od života. Obrazi behu rumeni kao vino. Zubi su štrčali preko punih usana, beli sa izraženim žutim prugama, boje slonovače.

“On...”, zausti Mark, ali nikad nije završio misao.

Svetlost ga je obasjala.

Oči stvorenja se naglo otvoriše. Kapci se podigoše kao uplašeni prozorski zastori. Grudi mu se podigoše i spustiše. Snažno je izdahnuo. Toliko snažno, da je to ličilo na vrisak. Usta su se otvorila, otkrivajući zube i palacajući jezik. Ličio je na crvenu životinju, zaključanu u kavezu sa zmijama.

Vrisak koji je izbio s poslednjim dahom bio je gnusan, prodoran i nezaboravan. Zario mu se u mozak kao zvučni odraz pakla. Telo se trzalo u kovčegu kao proburažena riba. Zubi zagrizoše usne. Ruke su slepo sezale ka nebu, ka suncu koje je kidalo kožu u krvave krpe.

Usledilo je rastakanje.

Proces je trajao dve sekunde. Tekao je i suviše brzo da bi sledećih godina, za videla izgledao uverljivo, ali dovoljno sporo da se u nedogled ponavlja u noćnim morama, sa grozomornom sporošću, karakterističnom za usporeni snimak.

Koža požute, nabra se i osu plikovima. Pucali su kao stara šatorska krila. Oči se zamutiše, prevukoše belom skramom i utonuše u duplje. Kosa pobele i opade kao prosuto perje. Telo unutar tamnog odela se izvi i uruši. Usta se proširiše i razvukoše. Usne se povukoše, unazad i još dalje. Sastaviše se s nosem i nestadoše u usnom prstenu iskeženih zuba. Nokti pocrneše i otpadoše. Ostadoše samo kosti s prstenjem. Zvečali su kao kastanjete. Prašina prhnu kroz lanena vlakna košulje. Ćelava i naborana glava postade lobanja; pantalone, lišene potpore mišićnog tkiva padoše na suve kosti, nalik grančicama. Grozni živi skelet se nakratko bacakao pred njima. Gola lobanja je udarala levo desno. Gole vilice se otvoriše u bešumnom kriku. Nije bilo glasnih žica, kadrih da ga proizvedu. Skelet diže ruku. Prsti zaplesaše gnusobni menuet.

Mirisi im napadoše nosnice. Brzo su se smenjivali. Nailazili su u oblačićima: gas, trulež, buđavi, bibliotečki miris, prašina i konačno ništavilo. Zgrčene, ljutite kosti na prstima se skratiše i iskruniše kao olovke. Prazne očne duplje se proširiše, u izraz iznenađenja i užasa. Sretoše se i nestadoše. Lobanja se uruši kao drevna vaza iz doba dinastije Ming. Odeća se izravnala. Poprimila je neutralnu boju prljavog veša.

Ostaci ostataka su grčevito nastojali da opstanu na ovom svetu. Čak se i prašina u kovčegu kovitlala i vrtložila u obliku peščanih đavolčića. Osetiše prolazak nečeg između njih. Zateturali su se unazad, kao da su pogođeni snažnim naletom vetra. Grane bresta se mahnito zanjihaše, kao da su pokrenute ludačkim vetrom koji je stigao niotkuda. Nestao je još brže no što je došao. Bilo je gotovo. U kovčegu nije bilo ničeg izuzev tamne tkanine i buđavih zuba.

Pogovor

Prvi put sam pročitao Drakulu sa devet ili deset godina, što će reći negde oko pedeset sedme. Ne sećam se zašto sam hteo da ga pročitam. Možda sam nešto čuo od nekog dečka u školi ili sam video neki vampirski film u Šokantnom bioskopu Džona Zakerlija. Tek, pročitao sam ga. Mama ga je donela kući iz Stradfordske državne biblioteke. Dala mi ga je bez komentara. Moj brat, Dejvid, i ja smo bili pasionirani čitači. Majka nas je poticala na čitanje minimalnim zabranama. Počesto bi nam dala traženu knjigu, uz komentar: “To je đubre.” Svojim tonom nam je davala do znanja da ne očekuje da će nas njene reči sprečiti u čitanju, već suprotno, da bi nas mogle ohrabriti. Sem toga, znala je da i đubre ima svoje mesto.

Džungla na školskoj tabli bila je đubre za Nili Rut Filburi King; Slepi miš iz pera Meri Roberts Rajnhart bio je đubre; Amboj Djuks Irvinga Šulmana bilo je teško đubre. Nijedna od ovih knjiga nam nije bila zabranjena. Zabrana se odnosila na veoma mali broj dela. Njih je majka opisala kao “loše đubre”. Drakula nije bio među njima. Pamtim samo tri naslova iz te kategorije: Gradić Pejton, Kings Rou i Ljubavnik ledi Četerli. Pročitao sam sve tri do trinaeste. Uživao sam u njima... ali nijedna od njih se nije mogla porediti s romanom Brema Stokera o sukobu drevnog užasa sa savremenom tehnologijom i istražnim tehnikama. On je bio klasa za sebe.

Jasno i s velikom naklonošću se sećam te knjige iz stradfordske biblioteke. Imala je onaj prijatan, istrošen izgled karakterističan za često čitana dela; stranice s ušima, mrlju senfa na trista trideset prvoj strani i kapljicu čitaočevog viskija na četiri stotine šezdeset i osmoj strani. Samo knjige iz biblioteke govore s toliko neme elokvencije, o moći koja dobro ispričana priča ima nad nama. Podseća nas da dobre priče opstaju, nepromenjene i iznova mudre, dok mi, siroti smrtnici, starimo i kopnimo.

“Možda ti se neće dopasti”, reče majka. “Meni liči na zbirku pisama.”

Drakula je bio moj prvi susret s epistolarnim romanom, kao i jedan od najranijih izleta u štivo namenjeno odraslima. Ispostavilo se da se ne sastoji isključivo od pisama, već i od dnevničkih izvoda, novinskih isečaka i egzotičnog “fonografskog dnevnika” doktora Sjuarda, zapisanog na voštanim cilindrima. Forma mi se dopala, kad sam se povratio od čuđenja nad krpežom. Delo je odisalo neodoljivom privlačnom i nezasitom radoznalošću. Priča mi se mnogo dopala. Strašnih odeljaka bilo je u izobilju – sve izraženija spoznaja Džonatana Harkera da je zatočen u grofovom dvorcu, krvavo probadanje kolcem Lusi Vestenra u grobnici i spaljivanje čela Mine Mari Harker, pričesnim hlebom. Najsnažniji utisak na mene (ne zaboravite da sam tada imao, devet-deset godina) ostavila je neustrašiva družina avanturista koji su krenuli u slepu, hrabru potragu za grofom Drakulom. Prvo su ga isterali iz Engleske. Gonili su ga po Evropi, sve do njegove rodne Transilvanije i konačnog obračuna s drevnim užasom, pod zracima zalazećeg sunca. Kad sam, deset godina kasnije, otkrio Tolkinovu trilogiju Gospodar prstenova, pomislio sam: “Sranje, ovo je samo nešto sunčanija verzija Stokerovog Drakule. Frodo igra Džonatana Harkera, Gandalf Abrahama van Helsinga, a Sauron samog grofa.” Mislim da je Drakula bio prvi, istinski zadovoljavajući roman za odrasle koji sam pročitao. Nije čudo što me je tako rano i nepovratno obeležio.

Jednu do dve godine kasnije (u međuvremenu smo majka, brat i ja napustili Konektikat, da bi se vratili u rodni Mejn), u lokalnoj prodavnici Kenebik frut kompani, otkrivam gomilu stripova (s pocepanim naslovnim stranama) na rasprodaji. Prodavali su ih za pet centi po komadu. Neke su bile Ilustrovani klasici (loši), a neke Paja Patak (dobri). Bilo je mnogo E. C. naslova, kao što su Priče iz kripte i Riznica horora (najbolje od svih). U tim stripovima sam otkrio novu vrstu vampira, grubljih i fizički monstruoznijih od Stokerovog grofa. Otkrio sam blede, paranoične noćne more s gigantskim očnjacima i mesnatim, crvenim usnama. Nisu delikatno sisali, kao grof Drakula iz sve siromašnijih vena Lusi Vestenra; E. C. vampiri Ala Feldštajna, oživljeni perom Grejama “Gnusnog” Ingelsa voleli su da kidaju, trgaju i cepaju. Vampir, gazda restorana, u jednoj epizodi ugrađuje slavine u vratove umirućih žrtava. Besi ih naopačke i loče crvenu, vruću plazmu, kao klinac na baštenskom crevu. Žrtve nisu samo cvilele i uzdisale, kao Lusi u devojačkoj postelji; češće su vrištali u dugim nizovima ponovljenih E i I i G. Behu to ovakvi zvukovi: “Eeeeeeah!”“Arrgggggh!” “Eiiiiiiggghh!”, slični nepodnošljivom iskašljavanju gustog šlajma. Ti vampiri me nisu samo plašili; jebeno su me užasavali, jurili su me po snovima otvorenih ustiju da bi što bolje pokazali monstruozne, kanibalske zube.

Mama nije odobravala E. C. stripove, ali ih nije oduzimala; bili su đubre, što mi je često kazivala, ali očigledno nisu bili loše đubre. Posle nekog vremena sam digao ruke od njih (verovatno je znala da ću to učiniti, ako me ne bude proganjala), ali su ti vampiri ostali sa mnom, na svoj način živopisni i vitalni način, baš kao Stokerov grof. Štaviše, možda su bili živopisniji i vitalniji, zato što su, za razliku od grofa Drakule, bili američki vampiri. Neki od njih su vozili kola... izlazili na sastanke... a bilo je i vlasnika vampirskih restorana (u kojima su, kao što se dobro sećam, služili i kraste s krompirićima). Uostalom, zar vlasništvo nad prestižnim restoranom, nije poučni primer američkog preduzetničkog duha?

S Drakulom sam se ponovo sreo sedamdeset prve, kad sam srednjoškolcima predavao o fantaziji i naučnoj fantastici. Prišao sam mu sa izvesnom strepnjom, znajući da knjiga pročitana – ne samo pročitana, već proučena i izložena đacima, čaki na srednjoškolskom nivou – u dvadeset četvrtoj godini izgleda mnogo drugačije od onog s čim ste se sreli u devetoj ili desetoj. Obično se smanjuju, dok velika dela s vremenom samo dobijaju na veličini i bacaju sve duže senke. Drakula, iako ga je napisao čovek koji nije stvorio gotovo ništa drugo od trajnije vrednosti (samo nekoliko kratkih priča, kao što je “Sudijina kuća”, još plene pažnju čitalaca), jeste jedna od velikih knjiga. Učenici su uživali u njoj. Moram da kažem da je moje zadovoljstvo, pri drugom susretu bilo još veće.

Jedne noći, dok sam po drugi put pratio avanture krvožednog grofa (bila je to tek druga sezona predavanja u srednjoj školi), upitao sam suprugu šta bi se dogodilo da se Drak nije pojavio polovinom devetnaestog veka u Londonu, već u Americi sedamdesetih godina dvadesetog veka. “Verovatno bi se iskrcao u Njujorku i nastradao pod točkovima taksija, kao Margaret Mičel u Atlanti”, dodao sam, smejući se.

Mojoj ženi, inače odgovornoj za sve moje najveće uspehe, to nije bilo smešno. “Šta ako dođe ovamo, u Mejn?”, pitala me je. “Šta ako dođe na selo? Naposletku, zar njegov zamak nije na selu? Zar nije smešten u transilvanijskoj divljini?”

To je bilo dovoljno. Glava mi se ispunila raznovrsnim mogućnostima. Neke su bile nepojmljivo smešne, a neke užasavajuće. Shvatio sam kako taj čovek – to stvorenje – može s lakoćom da dela i ubija u malom mestu; lokalni živalj bi bio vrlo sličan seljacima koje je poznavao u ruralnom zavičaju. Uz pomoć nekoliko pohlepnih kivanis [53] tipova, poput prodavca nekretnina Larija Kroketa, brzo bi postao ono što je oduvek bio: bojar, gospodar.

Shvatio sam još nešto: kako se Stokerov aristokratski vampir može ukrstiti s putenim pijavicama iz E. C. stripova, da bi se stvorio pop kultni hibrid koji je delom plemić, a delom krvožedna zver, slična zombijima iz Romerove Noći živih mrtvaca. Postvijetnamska Amerika, u kojoj sam živeo i koju sam još voleo (ma šta o njoj najčešće mislio), za mene je bila metafora za sve što ne valja, mesto u kom su bogatiji bivali sve bogatiji, a siromasi dobijali socijalnu pomoć... ako su imali sreće.

Hteo sam da ispričam priču nalik naopakom Drakuli. Optimizam viktorijanske Engleske isijava iz svake stranice Stokerovog romana, kao tek otkriveno električno osvetljenje. Drevno zlo stiže u grad, odakle biva izgnano (ne bez izvesne borbe, naravno) zalaganjem savremenih lovaca na vampire, koji se koriste čudima poput transfuzije krvi, stenografije i mašine za kucanje. Moj roman će pogledati s druge strane teleskopa, na svet u kome električno osvetljenje i savremeni izumi pomažu inkubusu, gušenjem vere u njegovo postajanje. Ti izumi obesmišljavaju veru, čineći je suštinski nemogućom. Čak i otac Kalahan, sluga božji, ne može da poveruje u gospodina Barloua – ne, ne čak ni kad se dokaz pojavi pred njegovim očima – zbog čega je Kalahan, poslat u zemlju Nod [54], koja leži istočno od Edena (Detroit, u Salemovu služi kao zamena za Nod). Mislio sam da će vampiri u mojoj pripovesti verovatno odneti pobedu. Poželeo sam im sreću. Vozite vaše automobile, momci. Upravljate restoranima. DOBRO DOŠLI U JERUSALEMOVO, KRVAVICA JE NAŠ SPECIJALITET.

Priča, kao što znate, nije krenula planiranim tokom, zato što su se neki od mojih ljudskih junaka pokazali jačim nego što sam očekivao. Trebala mi je izvesna količina hrabrosti da im dozvolim da uzrastu, onako kako su sami hteli. Pronašao sam tu hrabrost. Ako sam ikada izvojevao neku bitku kao romanopisac, ovo je ta pobeda. Pisci su se utrkivali u opisivanju propasti, u godinama posle Drugog svetskog rata (a naročito posle Vijetnama). S lakoćom su štancovali likove koji se smanjuju, umesto da uzrastaju pred životnim nedaćama. Otkrio sam da Ben Mirs želi da bude veći. Ispostavilo se da želi da bude heroj. Pustio sam ga da dostigne punu veličinu. Nikad nisam zažalio zbog toga.

Salemovo se prvi put pojavilo 1975. godine u izdanju Dabldeja. Zastarelo je na mnogo načina (uvek sam bio pisac trenutka, iako to nisam hteo biti). Dopada mi se u dovoljnoj meri da ga još ubrajam u najdraža dela. Dopada mi se slika gradića u Novoj Engleskoj; dopada mi se osećaj narastajuće opasnosti; dopadaju mi se snažni tragovi Drakule i E. C. stripova, u kojima vampiri kidaju, trgaju i cepaju, umesto da delikatno pijuckaju kao vinoljupci na enološkoj svetkovini. Najviše mi se dopada trenutak kad se otiskuje kao nespretna ptica, u svet u kom ne važe uobičajena pravila, u kom je sve moguće. Keri se pojavila pre Salemova. Prvenac deluje gotovo nežno u poređenju s drugom knjigom. Ovde ima više samopouzdanja, više spremnosti da se bude duhovit (“Svet se raspada oko nas, a ti si se uskopistila oko nekoliko vampira”, kaže jedan od junaka), više pomeranja granica. Ova knjiga je, na neki način, moja debitantska zabava.

Žena koja mi je donela Drakulu iz Stradfordske državne biblioteke nikad nije videla Salemovo. Kad sam završio prvi rukopis, bila je i suviše bolesna da bi ga pročitala, iako je čitavog života gutala knjige s najvećim zadovoljstvom. Umrla je pre nego što je objavljena. Sviđa mi se pomisao da bi, da je pročitala, završila poslednjih stotinu strana jednim od svojih maratonskih čitalačkih seansi. Čitala bi je ne gaseći cigaretu. Nasmejala bi se (sa izvesnom naklonošću), pre nego što bi je proglasila đubretom.

Možda je ne bi nazvala lošim đubretom.

Longbout Ki, Florida

Dvadeset četvrti februar, 1999.

[1] Benjamin Franklin Norris, Jr. – američki romanopisac (1870-1902) iz progresivnog doba. Pisao je uglavnom naturalističko štivo. Zastupnik socijalnog darvinizma.

[2] Entertaining Comics

[3] William Maxwell Gaines – Bil Gejns (1922-1992), američki izdavač i kourednik EC stripova i časopisa MAD, preko četrdeset godina.

[4] Albert B. Feldstein – američki (1925) slikar divljih životinja i prirode, takođe pisac, crtač i urednik EC stripova.

[5] Alfred Bester – Alfi (1913-1987) američki pisac naučne fantastike, televizijski i radio scenarista.

[6] Mary Celeste – čuveni trgovački brod, pronađen u Atlantiku 1872. godine. Bio je u odličnom stanju. Punim jedrima je plovio ka Gibraltarskom tesnacu. Na brodu nije pronađen nijedan od iskusnih i sposobnih članova posade.

[7] Jedna od dve nacionalne autobuske kompanije u SAD (druga je Trejlvejz ); svaka od njih vozi do svakog mesta.

[8] Republic Pictures – Nezavisna američka (1934-1959) filmska produkcijska i distributivna kuća, sa sopstvenim studijem. Specijalizovana za proizvodnju dobrih vesterna, filmskih serijala i B filmova s naglaskom na misteriji i akciji. Odigrala je veliku ulogu u karijeri Džona Vejna.

[9] Missouri compromise – Donet je 1820. kao kompromis između robovlasničkih i nerobovlasničkih država. Ticao se ropstva na novim teritorijama.

[10] George P. Metesky – Ludi bombaš je (1903-1994), počevši od 1944, šesnaest godina terorisao Njujork, ozlojeđen ponašanjem okoline posle povrede na radu. Postavio je najmanje trideset tri bombe, od kojih su dvadeset dve eksplodirale na javnim mestima, povredivši petnaestoro ljudi.

[11] Ladies Auxiliary - žensko udruženje posvećeno brizi o vojnim veteranima i negovanju tradicionalnih vrednosti.

[12] The Rime of the Ancient Mariner – najduža poema engleskog pesnika Samjuela Tejlora Kolridža, napisana 1797-98. godine i objavljena u prvom izdanju Lirskih balada (1798).

[13] Schlitz pivo je napravilo Milvoki čuvenim. Najbolje prodavano pivo u prvoj polovini dvadesetog veka.

[14] George Washington Carver – američki (1864-1943) naučnik, botaničar, prosvetitelj i izumitelj. Preporodio je poljoprivredu na jugu Sjedinjenih Država.

[15] Jonas Sa l k - američki (1914-1995) istraživač na polju medicine. Virolog, izumitelj prve efikasne vakcine protiv dečje paralize.

[16] March of Dimes – vodeća američka organizacija za pomoć trudnicama i odojčadi. Ime je dobila po godišnjoj svetkovini za prikupljanje novčanih priloga.

[17] Ladies Aid – ženska dobrotvorna organizacija osnovana 1878. Osnovala je Rejčel Kol.

[18] Criminal Investigation Department – britanska policija u civilu – detektivi.

[19] Igra reči – Rat s velikim slovom vlastito ime, s malim (rat) , pacov.

[20] Bohunk – doseljenik iz Istočne ili Jugoistočne Evrope; predodređen za obavljanje najgorih poslova; primitivac.

[21] Lethe – jedna od nekoliko hadskih reka u grčkoj mitologiji. Gutljaj njene vode izaziva zaborav.

[22] Bennies – bensend ril se pojavio 1928. prvo kao sprej, a zatim i u tabletama.

[23] Reds – ulično ime “sekanola”; prodavao se u jarkocrvenim tabletama.

[24] Allamagoosalum – indijanski demon kog King pominje u pripoveci Ujka Tomov kamionet i romanu Vreća kostiju (tu ga kratko objašnjava).

[25] Zanimljiva opservacija. Dugo se verovalo, a pogotovo početkom sedamdesetih, da samo pet velikih sila ima nuklearno oružje: SAD, SSSR, Kina, Velika Britanija i Francuska. Važio je dogovor o neširenju nuklearnog naoružanja. Smatralo se, i dan-danas se smatra, da najpouzdaniji saveznik SAD na Bliskom istoku, Izrael, raspolaže značajnim nuklearnim, vojnim potencijalom. Država Izrael to ni do dan-danas nije priznala, iako se klub nuklearnih sila, u međuvremenu, značajno proširio.

[26] Svetitelj istočne i zapadne crkve. Popularni svetac zaštitnik putnika, atleta i pomoraca.

[27] Chappaquiddick incident – saobraćajna nesreća u noći osamnaestog jula 1969. u koju je bio umešan senator Ted Kenedi.

[28] Banshee – zla vila iz keltske mitologije.

[29] National Futbool League – misli se na ligu američkog fudbala.

[30] Dump – đubrište, deponija.

[31] Dago – izrazito uvredljiv naziv za Italijane, Špance, Portugalce.

[32] Brzalica za vežbanje dikcije.

[33] Marcus Welbi – glavni junak istoimene serije o lekaru opšte prakse.

[34] American Medical Association – Američko medicinsko udruženje

[35] Gahan Wilson – američki (1930) karikaturista i ilustrator. Karakteriše ga osobeni, crnohumorni stav.

[36] O’Henri, nadimak američkog pisca (1862-1910) Vilijama Sidnija Portera. Pisao je kvalitetne kratke priče s neočekivanim krajem.

[37] Travis McGee – ime izmaštanog detektiva iz pera Džona D. Makdonalda. On nije policajac, niti je privatni detektiv. Predstavlja se kao „konsultant za povraćaj robe” i naplaćuje usluge procentom od povraćene imovine.

[38] The Screwtape letters – delo hrišćanskog apologete K. S. Luisa, objavljeno 1942. godine .

[39] Prevod D. Mišića

[40] Sterno – želatinasto gorivo u konzervama, igra zapaženu ulogu u Mračnoj kuli.

[41] Psychopompos – prevodioci duša u donji svet.

[42] Mycroft Holmes – književni lik, stariji brat (sedam godina razlike) čuvenog detektiva Šerloka Holmsa, iz pera Artura Konana Dojla. Njegove deduktivne moći prevazilaze sposobnosti mlađeg brata, ali ih zbog lenjosti i slabe fizičke spreme ne koristi za rešavanje zločina. Zauzima visok položaj u britanskoj vladi. Po tvrdnji mlađeg brata on je ponekad britanska vlada.

[43] Certified Public Accountants – test za licencirane računovođe.

[44] Walter John de la Mare – engleski (1873-1956) pesnik, pisac kratkih priča i romana.

[45] Prvi kralj Izrailja.

[46] Increase Mather – puritanski sveštenik iz Masačusetsa (1639-1723). Učestvovao u suđenjima vešticama u Sejlemu, gde se zalagao za razumniji prilaz, braneći sudije i suđenje.

[47] John Cornelius Stennis (1901-1995) – demokratski senator iz Misisipija (nakupio je četrdeset i jednu godinu službe u Senatu, uglavnom na čelu Komiteta za naoružanje). Dva crnca su ga januara 1973. zaskočila na pedeset metara od kuće. Tada sedamdesetjednogodišnji senator nije pružao otpor. Oteli su mu zlatni sat, novčanik i dvadeset pet centi. Dobio je dva metka, jedan u grudi i jedan u levu nogu. Otpuzao je do pedeset metara udaljene kuće, odakle je njegova supruga pozvala policiju.

[48] Arthur Machen – velški romanopisac, preteča gotske naučne fantastike (1863-1947).

[49] Charles Starkweather – serijski ubica (1938-1966) koji je pobio jedanaestoro ljudi na putovanju kroz Nebrasku i Vajoming, u društvu devojke Karl En Fudžejt. O njima je snimljeno najmanje šest filmova ( Rođene ubice je jedan od njih). Brus Springstin mu je posvetio pesmu Nebraska , prvobitno naslovljenu Starkvoter.

[50] Charles Joseph Whitman – serijski ubica( 1941-1966) koji je kao student Teksaskog univerziteta pobio jedanaestoro i ranio trideset dvoje kolega, u studentskom naselju i oko njega, pucajući s panoramskog tornja. Autopsija je otkrila tumor na mozgu.

[51] Grand Guignol – Pariski teatar užasa (1897-1962), nekadašnja crkva. Ime teatra postalo je sinonim za grafički prikaz užasa i amoralnu zabavu.

[52] Norman Percevel Rockwell – američki slikar i ilustrator (1894-1978). Preko četiri decenije je radio veoma popularne ilustracije za Satrdej ivning post , na teme iz svakodnevnog američkog života.

[53] Kivanis international – globalna dobrovoljačka organizac ija sa sedištem u Indijanopolisu, Indijana. Ima osam hiljada klubova i dvesta šezdeset hiljada odraslih članova u devedeset šest zemalja. Usmerena je ka deci i mladim ljudima. Ime duguje indijanskom izrazu za „trampimo se” i „delimo talente”.

[54] Land of Nod – biblijski pojam. Zemlja u koju je, kao piše u Postanju, odlutao Kain nakon što je ubio brata svog, Avelja. Nod na hebrejskom znači lutanje.