Table of Contents

Najprije vijesti

SSDD

Prvi dio

Prvo poglavlje

Drugo poglavlje

Treće poglavlje

Četvrto poglavlje

Peto poglavlje

Šesto poglavlje

Sedmo poglavlje

Osmo poglavlje

Deveto poglavlje

Dio drugi

Deseto poglavlje

Jedanaesto poglavlje

Dvanaesto poglavlje

Trinaesto poglavlje

Četrnaesto poglavlje

NAJPRIJE VIJESTI

Iz East Oregoniana, 25. lipnja 1947.

PRIPADNIK VATROGASNE BRIGADE SPAZIO “LETEĆE TANJURE”

Kenneth Arnold vidio devet objekata u obliku diska “sjajnih, srebrnastih, nevjerojatno brzih”

Iz rosvvelskog (New Mexico) Daily Recorda, 8. srpnja 1947.

RATNO ZRAKOPLOVSTVO ZAPLIJENILO “LETEĆI TANJUR” NA RANČU NA PODRUČJU ROSVVELLA

Obavještajci našli srušeni disk

Iz roswelskog (New Mexico) Daily Recorda, 9. srpnja 1947.

RATNO ZRAKOPLOVSTVO PROGLASILO “TANJUR” METEOROLOŠKIM BALONOM

Iz čikaškog Dady Tribunea, 1. kolovoza 1947.

AMERIČKO RATNO ZRAKOPLOVSTVO “NE MOŽE OBJASNITI” ŠTO JE ARNOLD VIDIO

Još 850 ljudi vidjelo leteće tanjure nakon prve dojave

Iz roswelskog (New Mexico) Daily Recorda, 19. listopada 1947.

TZV. SVEMIRSKA PŠENICA JE ČISTA PODVALA, IZJAVIO GNJEVNI FARMER

Andre Hoxon poriče “povezanost sa svemirskim tanjurima” i tvrdi da je crvenkasto žito “samo neslana šala”

Iz Courier Joumala (Kentucky), 8. siječnja 1948.

KAPETAN RATNOG ZRAKOPLOVSTVA POGINUO U LOVU NA NLO

Mantellove posljednje riječi upućene preko radija: “Metalan, golem”

Ratno zrakoplovstvo šuti

Iz brazilskog Nacionala, 8. ožujka 1957.

ČUDNOVATA PRSTENASTA LETJELICA SRUŠILA SE U MATTO GROSSU!

DVUE ŽENE U ŽIVOTNOJ OPASNOSTI BLIZU PONTO PORANA!

“Iznutra smo začule cvilež”, kažu one

Iz brazilskog Nacionala, 12. ožujka 1957.

UŽAS NA MATO GROSSU!

Dojave o sivim ljudima golemih cmih očiju

Znanstvenici ne vjeruju! Dojave ne prestaju!

PANIKA U SELIMA!

Iz Oklahomana, 12. svibnja 1965.

PRIPADNIK DRŽAVNE POLICUE PUCAO U NLO

Tvrdi da je tanjur bio trinaest metara iznad Autoceste 9 Radar u bazi RZ Tinker potvrdio dojave

Iz Oklahomana, 2. lipnja 1965.

“IZVANZEMALJSKO RASLINJE” PRIJEVARA,

IZJAVIO PREDSTAVNIK MINISTARSTVA ZA POLJOPRIVREDU“

“Crveni korov” maslo tinejdžera i sprejeva

Iz portlandskog (Maine) Press-Heralda, 14. rujna 1965.

RASTE BROJ DOJAVA O NLO-ima U NEW HAMPSHIREU

Većina dojava na području Exetera Neki stanovnici strahuju od invazije izvanzemaljaca

Iz mančesterskog (New Hampshire) Union-Leadera, 19. rujna 1965.

GOLEMI OBJEKT VIĐEN U BLIZINI EXETERA OPTIČKA VARKA

Istražitelji Ratnog zrakoplovstva pobijaju navode pripadnika državne policije

Policajac Cleland ustrajava: “Znam što sam vidio”

Iz mančesterskog (New Hampshire) Union-Leadera, 30. rujna 1965.

EPIDEMIJA TROVANJA HRANOM U PLAISTOWU I DALJE BEZ OBJAŠNJENJA

Oboljelo više od tristo osoba, većina se oporavlja Predstavnik FDA-a' kaže da su možda posrijedi zagađeni izvori vode

Iz michiganskog Joumala, 9. listopada 1965.

GERALD FORD TRAŽI ISTRAGU O NLO-ima

Vođa republikanske većine u Predstavničkom domu kaže da su “michiganska svjetla” možda izvanzemaljskog podrijetla

Iz LosAngeles Timesa, 19. studenog 1978.

ZNANSTVENICI S CALTECHA U PUSTINJI MOJAVE VIDJELI GOLEMI OBJEKT U OBLIKU DISKA

Tickman: “Bio je okružen jarkim malim svjetlima”

Morales: “Vidio sam crveno raslinje slično vilinoj kosi”

Iz Los Angeles Timesa, 24. studenog 1978.

PRIPADNICI DRŽAVNE POLICUE IISTRAŽITELJI RZ-a NISU NAŠLI “VILINU KOSU” U MOJAVEU

Tickman i Morales prošli test na detektoru laži Mogućnost prijevare isključena

Iz New York Timesa, 16. kolovoza 1980.

“ŽRTVE OTMICAIZVANZEMALJACA”

NE MUENJAJU ISKAZ

Psiholozi ispituju crteže tzv. sivaca

Iz Wall Street Joumala, 9. veljače 1985.

CARL SAGAN: “NE, NISMO SAMI”

Istaknuti znanstvenik potvrđuje vjerovanje u izvanzemaljce i kaže: “Izgledi za postojanje inteligentnog života su golemi”

Iz phoenixog Suna, 14. ožujka 1997.

GOLEMI NLO VIĐEN U BLIZINI PRESCOTTA DESECI LJUDI OPISUJU OBJEKT “U OBLIKU BUMERANGA”

Telefonska centrala u bazi RZ-a Luke zatrpana pozivima

Iz phoenixog Suna, 20. ožujka 1997.

“SVJETLA NAD PHOENIXOM” JOŠ NEOBJAŠNJENA“

Stručnjaci kažu da fotografije nisu montirane Istražitelji RZ-a šute

Iz pauldenskog (Arizona) Weeklyja, 9. travnja 1997.

NEOBJAŠNJENO MASOVNO TROVANJE HRANOM DOJAVE O “CRVENOJ TRAVI” ODBAČENE KAO PRIJEVARA

Iz derijevskih (Maine) Daily News, 15. svibnja 2000.

MISTERIOZNA SVJETLA PONOVNO VIĐENA U JEFFERSON TRACTU

Predstavnik uprave grada Kinea:

“Ne znam što su, ali se uporno vraćaju.”

SSDD

TO IM JE POSTALA KRILATICA I JONESV SE NI ZA ŽIVU GLAVU NIJE MOGAO SJETITI koji ju je od njih prvi počeo rabiti. Došao vrag po svoje, toga se dosjetio on. Jebo te Pero Ždero i desetak još slikovitijih psovki izmozgao je Beaver . Henry ih je naučio govoriti Sve se vraća, sve seplaća, zenovsko sranje koje se Henryju sviđalo još dok su bili djeca. Ali SSDD; što je s SSDD? Čijih je to moždanih vijuga bio plod?

Nije važno. Važno je to da su vjerovali u prvu polovicu dok su bili kvartet, pa u cijelo geslo dok su bili kvintet, a u drugu polovicu kad su ponovno bili kvartet.

Kad su ponovno ostala samo četvorica, dani su postali tjeskobniji. Bilo je više jebo-te-Pero-Ždero dana. Znali su to, ali ne i zašto. Znali su da s njima nešto nije u redu - u najmanju ruku da se nešto promijenilo - ali ne i što. Znali su da su uhvaćeni u mrežu, ali ne baš i kako. A sve to davno prije svjetala na nebu. Prije McCarthyja i Becky Shue.

SSDD: Kadšto je to samo nešto što se tek tako kaže. A katkad ne vjeruješ ni u što osim u tamu. A tada, kako dalje?

1988.: Čak se i Beaver sneveseli

REĆI DA BEAVEROV BRAK NIJE USPIO BILO BI KAO REĆI DA JE PRI LANSIRANJU svemirskog šatla Challenger došlo do manjih problema. Joe “Beaver” Clarendon i Laurie Sue Kenopensky uspjeli su se održati osam mjeseci, a onda bum-tras, nema više moje drage, narode, gdje sam, što sam.

Beav je u osnovi veseljak, to bi vam mogao potvrditi bilo tko iz njegove klape, ali je sad u bedu. Ne viđa se ni sa kim od svojih starih prijatelja (onima koje smatra svojim pravim prijateljima) osim što se svake godine okupe jedan tjedan u studenome, a prošlog studenoga on i Laurie Sue još su se nekako šlepali. Istina, na jedvite jade, ali ipak. Sad provodi puno vremena - odveć vremena, on to zna - u barovima oko stare portlandske luke: Portholeu, Seaman’s Clubu i Free Street Clubu. Previše pije i puši previše šita pa se većinu jutara ne voli ni pogledati u kupaoničkom zrcalu; njegove krvlju podlivene oči ne žele pogledati u zrcalo jer zaziru od njegova odraza i on pomisli Trebao bih prestati zalaziti u barove. Uskoro ću imati problema kao i Pete. Isusek-disusek.

Prestati zalaziti u barove, prestati bančiti, nije to loša ideja, jebote, ali evo njega opet, pišmevrit i kak si kaj. Ovaj četvrtak na redu je Free Street i neka ga vrag odnese ako u ruci nema pivo, u džepu džoint, a iz džuboksa se izlijeva neka stara instrumentalna skladba, zvuci koji pomalo podsjećaju na The Venturese. Ne može se sjetiti naslova pjesme, bila je popularna prije nego što se rodio. No zna tu pjesmu; nakon rastave često sluša portlandske radiopostaje koje puštaju stare hitove. Stari hitovi blaže dušu. Takoje puno nove glazbe... Laurie Sue bilaje njezinapoznavateljica i štovateljica, ali Beaver je ne kuži.

Free Street je uglavnom prazan, osim šačice muškaraca za šankom i još jedne grupice koja igra biljar u stražnjoj prostoriji, te Beavera i tri njegova kompića u jednom separeu, gdje piju Millerovo pivo iz krigli i presijecaju zamašćeni špil karata da vide tko plaća sljedeću rundu. Kako se zove ta instrumentalka s tim žvrgoljećim gitarama? “Out of Limits?” “Telstar?” Ne, u “Telstaru” ima sintesajzera, a u ovoj ga nema. Osim toga, koga briga? Ostali razgovaraju o Jacksonu Browneu koji je sinoć nastupao u Civic Centeru i prema riječima Georgea Pelsena, koji je bio na koncertu, prašio kao lud.

“A ispričat ću vam što je još bilo ludo”, kaže George i pritom ih važno gleda. Podigne svoju izbočenu bradu i pokaže im crvenu mrlju na vratu. “Znate što je ovo?”

“Ljubavni ugriz, je li?” upita Kent Astor pomalo strašljivo.

“Pun pogodak”, kaže George. “Poslije koncerta motao sam se oko izlaza za svirače, ja i još neki, u nadi da ćemo dobiti Jacksonov autogram. Ili možda, ne znam, autogram Davida Lindleyja . On je faca.”

Kent i Sean Robideau slažu se da je Lindley faca - ni u kojem slučaju gitaristički bog (Mark Knopfler iz Dire Straitsa gitaristički je bog; i Angus Young iz AC/DC-ja; i - naravno - Clapton), ali je svejedno faca. Lindley ima super rifove; a ima i mrak rastafarijanske pletenice. Do ramena.

Beaver se ne uključuje u razgovor. Naglo ga je spopala želja da ode odavde, iz ovog ustajalog propalitetskog bara i udahne svježeg zraka. Zna kamo Georgeov razgovor vodi, a sve je to laž.

Nije se zvala Chantay, ne znaš kako se zvala, prozujala je pokraj tebe kao da te nema, što bi ti uostalom značio takvoj curi, još jedan dugokosi šljaker u još jednom industrijskom gradu u Novoj Engleskoj, ušla je u autobus i izašla iz tvog života. Tvog usranog nezanimljivog zivota. Chantaysi je ime benda koji slušamo, a ne Mar-Ketsi ili Bar-Kaysi, nego Chantaysi, “Pipeline” od Chantaysa, a to na tvom vratu nije Ijubavni ugriz nego ogrebotina od žileta.

Tad mu se učini da čuje plač. Ne u baru, nego u svojoj glavi. Davni plač. Usiječe ti se u glavu, taj plač, poput staklenih krhotina, jebiga, jebo te Pero Ždero, neka netko nešto učini da prestane plakati.

Ja sam ga ušutkao, pomisli Beaver. Ja. Ja sam ga ušutkao. Uzeo sam ga u naručje i pjevao mu.

U međuvremenu im George Pelsen priča kako se ulaz za izvođače naposljetku otvorio, ali nisu izašli ni Jackson Browne ni David Lindley, nego trio pjevačica, jedna zvana Randi, druga Susi i treća Chantay. Cure da prste poližeš, visoke i sočne.

“Covječe”, kaže Sean i zakoluta očima. On je debeljuco čiji se seksualni pothvati sastoje od povremenih ekskurzija u Boston, gdje zuri u striptizete u baru Foxy Lady i konobarice u Hootersu. “Covječe, Chantay, jebote.” Izvodi pokrete kao da drka. Barem u tome, pomisli Beav, izgleda kao profesionalac.

“Pa počnem razgovarati s njima... uglavnom s njom, Chantay, i upitam je bi li vidjela nešto od portlandskog noćnog života. Pa smo...”

Beav iz džepa izvadi čačkalicu i tutne je usta pa se isključi. Iznenada je čačkalica upravo ono što želi. Ni pivo ispred njega, ni džoint u njegovu džepu, a ponajmanje naprdaljku Georgea Pelsena o tome kako su se on i mitološka Chantay kresnuli u stražnjem dijelu njegova kamioneta, hvala Bogu na ceradi, jer kad George svoje rudo pruži, ne voli da itko misli da mu je duži.

Pusto hvalisanje, pomisli Beaver i iznenada je očajno potišten, potišteniji nego što je ikad bio nakon što je Laurie Sue pokupila svoje krpice i vratila se majci. To nimalo nije slično njemu i jedino što želi jest maknuti se odavde, napuniti pluća svježim, slankastim morskim zrakom i naći telefon. Želi to učiniti pa nazvati Jonesyja ili Henryja, nevažno kojeg, obojica će poslužiti svrsi. Želi reći Hej, čovječe, što ima i da mu jedan od njih odvrati Ma znaš već, Beav, SSDD. Nema nabijanja, nema igranja.

On ustane.

“Hej”, kaže George. Beaver je s Georgeom išao u Westbrook Junior College i tad je George izgledao kao faca, ali je Junior College bio prije puno piva. “Kamo ćeš?”

“Na zahod”, kaže Beaver i zakotrlja čačkalicu iz jednog kuta usta u drugi.

“E pa, pod hitno dovuci dupe natrag jer upravo prelazim na zanimljivi dio”, kaže George i Beaver pomisli gaćice s rasporkom. Bože, danas su te dobre stare vibracije jake, možda zbog tlaka zraka ili nečeg sličnog.

Stišavši glas, George kaže: “Kad sam joj podignuo suknju...”

“Znam, imala je na sebi gaćice s rasporkom”, kaže Beaver. Primijeti iznenađeni izraz - gotovo zgranutost - u Georgeovim očima, ali ne obrati na to pozornost. “Kako želim čuti taj dio.”

Krene prema muškom zahodu i njegovu žutoružičastom mirisu mokraće i sredstava za dezinfekciju, prođe pokraj njega, prođe pokraj ženskog zahoda pa pokraj vrata na kojima piše URED i izbjegne u pokrajnju uličicu. Nebo iznad njegove glave je bijelo i kišno, ali zrak godi. Silno godi. Duboko udahne i ponovno pomisli: Nema nabijanja, nema igranja. Malko se nasmiješi.

Nastavi hodati deset minuta, grickajući čačkalicu i bistreći misli. U nekom trenutku, ne može se sjetiti točno u kojem, baci džoint koji je držao u džepu. A zatim nazove Henryja iz javne govornice u Joe’s Smoke Shopu, kod Monument Squarea. Očekuje sekretaricu - Henry je još na nastavi - ali je Henry neočekivano kod kuće i javi se nakon što je telefon drugi put zazvonio.

“Kako ide, čovječe?” upita Beaver.

“Znaš već”, kaže Henry. “Staro sranje, drugi dan. A ti, Beav?”

Beav zatvori oči. Na trenutak je sve ponovno u redu, koliko to može biti u ovakvom usranom svijetu.

“Tu negdje, kompa”, odgovara on. “Otprilike isto.”

1993.: Pete pomaže djevi u nevolji

PETE SJEDI ZA RADNIM STOLOM U UREDU POKRAJ IZLOŽBENOG SALONA MACDO- NALD Motorsa u Bridgtonu i vrti privjesak za ključeve. Privjesak se sastoji od četiri emajlirana plava slova: NASA.

Snovi stare brže od sanjača, životna činjenica koju je Pete s vreme- nom shvatio. No posljednji snovi umiru iznenađujuće bolno, jauču tihim, kukavnim glasovima u primozgu. Pete odavno ne spava u sobi obloženoj fotografijama Apolla i raketa Saturn, astronauta i svemirskih šetnji (AIL, za upućene ), svemirskih kapsula vanjskih oplata začađenih i zalemljenih od nevjerojatnih temperatura ponovnog ulaska u Zemljinu atmosferu, lunarnih modula, Voyagera, ili s fotografijom sjajnog diska iznad Autoceste 80: ljudi stoje na zaustavnom traku i gledaju u nebo, rukama zaklanjajući oči. Tekst uz sliku glasi OVAJ OBJEKT, SNIMUEN U BLIZINI ARVA- DE U COLORADU 1971. GODINE, NIKAD NIJE OBJAŠNJEN. TO JE STVARNI NLO.

Odavno.

Pa ipak je ove godine proveo jedan od dva tjedna godišnjeg odmora u Washingtonu i svakodnevno odlazio u Državni muzej aeronautike, gdje je zatravljenog i širokog osmijeha na licu razgledavao izloške. Većinu tih obilazaka provodio je gledajući u Mjesečeve stijene i misleći: Ovo je kamenje s mjesta gdje je nebo uvijek cmo a tišina vječna. Neil Armstrong i BuzzAldrin uzeli su dvadeset kilograma jednog drugog svijeta i sad je on tu.

A on je tu, sjedi za svojim radnim stolom - danas nije prodao nijedan automobil (ljudi ne vole kupovati automobile kad pada kiša, a u Peteovu dijelu svijeta daždi od svanuća) - vrti NASA-in privjesak i gleda u uru. Vrijeme popodne prolazi sporo, a vuče se još sporije kako se približava pet sati. U pet će biti vrijeme za prvo pivo. Nikad prije pet; nema teorije. Ako piješ po danu, moraš pripaziti koliko piješ, jer to alkoholičari rade. Ali ako možeš pričekati... vrtjeti privjesak za ključeve i čekati...

Osim što jedva čeka to prvo pivo, Pete jedva čeka i studeni. Odlazak u VVashington u travnju mu je godio, a Mjesečevo ga je kamenje zatravilo (još ga zapanjuje, svaki put kad pomisli na njega), ali je bio sam. Biti sam nije nešto. U studenome, kad uzme drugi tjedan godišnjeg, bit će s Henryjem, Jonesyjem i Beavom. Tada će si dopustiti da pije danju. Kad si u šumi, u lovu s prijateljima, dopušteno je piti i danju. To je praktički tradicija. To...

Vrata se otvore i uđe zgodna brineta. Otprilike metar sedamdeset pet (a Pete voli da su visoke), možda trideset godina. Pogledom preleti po izloženim modelima (novi Thunderbird, boje tamnog burgundca, najbolji u svojoj klasi, iako ni Explorer nije loš), ali ne kao da ozbiljno namjerava nešto kupiti. Tad ugleda Petea i krene prema njemu.

Pete ustane, spusti NASA-in privjesak na stolni podložak i krene joj u susret. Dočeka je na vratima ureda. Sad ima na licu svoj najprofesionalniji osmijeh - dvije stotine vati, dušo, vjeruj mi - i pruža joj ruku. Stisak mu je suzdržan i čvrst, ali je ona rastresena, uzrujana.

“Od ovoga vjerojatno nikakve koristi”, kaže ona.

“Nikad nemojte ovako početi razgovor s prodavačem automobila”, kaže Pete. “Mi obožavamo izazove. Ja sam Pete Moore.”

“Dobar dan”, kaže ona, ali ne kaže svoje ime, koje glasi Trish. “Imam poslovni sastanak u Fryeburgu za samo...” ona pogleda na uru koju Pete tako pomnjivo motri za dugočasnih popodnevnih sati “...za samo četrdeset minuta. S kupcem za kuću, i mislim da baš imam odgovarajuću, posrijedi je poprilična provizija a...” Oči joj se sad pune suzama i mora progutati slinu da bi se riješila muklosti koja joj se uvlači u glas “... a izgubila sam ključeve, do vraga! Proklete ključeve od auta!”

Otvori torbicu i prekopa po njoj.

“Ali imam registarsku... i još neke dokumente... ima tu svakojakih brojeva pa sam pomislila da biste mi možda, možda, mogli načiniti nove ključeve pa da krenem. To bi mi mogao biti posao godine, gospodine...” Zaboravila je kako se zove. On se ne uvrijedi. Moore je često prezime, gotovo kao Smith ili Jones. Usto, uzrujana je. Gubitak ključeva može vam to učiniti. Vidio je to stotinu puta.

“Moore. Ali se odazivam i na Pete.”

“Možete li mi pomoći, gospodine Moore? Ili bi mogao netko iz ser- visa?”

U servisu je stari Johnny Damon i on bi joj rado pomogao, ali ne bi stigla na vrijeme u Fryeburg, to je sigurno.

“Možemo vam nabaviti nove ključeve, ali bi to potrajalo najmanje dvadeset četiri sata, a vjerojatno i četrdeset osam”, kaže on.

Ona ga pogleda svojim suznim očima, baršunasto smeđima, i zavapi zdvojno. “Dovraga! Dovraga!”

Tad Peteu padne na pamet čudna pomisao; ova djevojka izgleda kao djevojka koju je davno poznavao. Ne dobro, nisu je odveć dobro poznavali, ali dovoljno da joj spase život. Zvala se Josie Rinkenhauer.

“Znala sam!” kaže Trish, više ne pokušavajući spriječiti da joj se ona muklost uvuče u glas. “Bože, kako sam znala!” Okrene se i krene, ozbiljno se rasplakavši.

Pete pođe za njom i nježno je uhvati za rame. “Pričekajte, Trish. Pričekajte minutu.”

Omaklo mu se, to što joj je izgovorio ime iako mu ga ona nije rekla, ali je ona odveć uzrujana da bi shvatila da se nisu čestito upoznali, pa je to u redu.

“Odakle ste došli?” upita on. “Hoću reći, niste iz Bridgtona, zar ne?”

“Ne”, kaže ona. “Naš je ured u Westbrooku. Agencija Dennison. Mi smo oni sa svjetionikom.”

Pete kima glavom kao da mu to nešto znači.

“Došla sam odande. Ali sam svratila u ljekarnu u Bridgtonu po aspirine jer me prije važne prezentacije uvijek zaboli glava... toje zbogstresa. Bože mili kako mi sad bubnja u glavi...”

Pete suosjećajno kima glavom. On zna što su glavobolje. Naravno, većina njegovih posljedica su piva a ne stresa, ali jako dobro zna što su glavobolje.

“Imala sam malo vremena pa sam svratila i u kafić blizu ljekarne popiti kavu... kofein, znate, kad vas boli glava, kofein može pomoći...”

Pete ponovno kimne glavom. Henry je psihić, ali kao što mu je Pete više puta rekao, moraš znati štošta o tome kako funkcionira ljudski mozak da bi bio uspješan prodavač. Sad mu je drago da se njegova nova prijateljica pomalo smiruje. To je dobro jer mu se čini da bi joj mogao pomoći, ako mu ona dopusti. Onaj mali škljocaj samo što se nije dogodio. On voli taj mali škljocaj. Nije to ništa naročito, nikad se od toga neće obogatiti, ali mu se sviđa.

“A otišla sam i prekoputa u Renny’s. Kupila maramu... zbog kiše, shvaćate...” Dotakne si kosu. “Onda sam se vratila do auta... i mojih prokletih ključeva nije bilo! Vratila sam se istim putem... iz Renny’sa u kafić pa u ljekarnu, ali nema ih nigdje! I sad ću propustiti sastanak!”

Jad joj se ponovno uvlači u glas. Oči ponovno gledaju u zidni sat. Za njega kazaljke puze; za nju galopiraju. To je razlika među ljudima, razmišlja Pete. Jedna od mnogih.

“Smirite se”, kaže on. “Smirite se nekoliko sekundi i poslušajte me. Vratit ćemo se u ljekarnu, vi i ja, i potražiti ključeve vašeg automobila.”

“Nisu tamo! Provjerila sam u svim prolazima, pogledala na polici s koje sam uzela aspirin, pitala prodavačicu...”

“Neće škoditi ako ponovno provjerimo”, kaže on. Sad je vodi prema vratima, ruke lagano pritisnute na njezina križa, tako da hoda u njegovu ritmu. Sviđa mu se miris njezina parfema, a još mu se više sviđa njezina kosa, o da. Ako izgleda ovako lijepo u kišni dan, kako tek izgleda kad sunce sja?

“Moj sastanak...”

“Imate još četrdeset minuta”, kaže on. “Sad kad ljetnih turista nema, vožnja do Fryeburga traje samo dvadeset minuta. Odvojit ćemo deset minuta da pokušamo naći vaše ključeve, a ako ne uspijemo, ja ću vas odvesti.”

Stephen King

Ona sumnjičavo škilji u njega.

On pogleda pokraj nje, u jedan od ureda. “Dick!” zovne. “Hej, Dickie M!”

Dick McDonald podigne pogled sa stola zatrpanog fakturama.

“Reci ovoj gospođi da se može bez brige odvesti sa mnom do Fryeburga, ako dođe do toga.”

“O, budite bez brige, gospođo”, kaže Dick. “Nije seksualni manijak i ne vozi brzo. Samo će vam pokušati prodati novi auto.”

“Teško mi se nešto može prodati,” kaže ona i lagano se nasmiješi, “ali neka vam bude.”

“Dick, molim te, preuzimaj moje pozive”, zamoli Pete.

“Ala će to biti teško. Po ovakvu vremenu, tjerat ću kupce metlom.”

Pete i brineta - Trish - izađu, prijeđu preko uličice i vrate se desetak metara do Main Streeta. Ljekarna Bridgton je druga zgrada njima slijeva. Kiša koja je sipila, sad pada jače; gotovo da se pretvorila u pravu kišu. Zena stavi svoju novu maramu na glavu i pogleda u Petea, koji je gologlav. “Kisnete”, kaže ona.

“Ja sam iz unutrašnjosti”, kaže on. “Tamo ne rastu mimoze.”

“Mislite da ćete ih uspjeti naći, zar ne?” pita ona.

Pete slegne ramenima. “Možda. Nalaženje stvari ide mi od ruke. Oduvijek.”

“Znate li nešto što ja ne znam?” pita ona.

Nema nabijarija, nema igranja, pomisli on. Toliko znam, gospođo.

“Ne”, kaže on. “Ne još.”

Uđu u ljekarnu i zvonce iznad vrata zaciliče. Djevojka za pultom po- digne pogled s časopisa. U tri i dvadeset u kišno popodne potkraj rujna, ljekarna je prazna, osim njih troje kod ulaza i gospodina Dillera na šalteru za izdavanje lijekova na recept.

“Bok, Pete”, kaže djevojka za pultom.

“Bok, Cathy, kako ide?”

“Ma znaš kako - nikako.” Pogleda u brinetu. “Žao mi je, gospođo, ponovno sam sve pregledala, ali ih nisam našla.”

“U redu je”, kaže Trish usiljeno se smiješeći. “Ovaj je gospodin pristao odvesti me na sastanak.”

“E pa sad,” kaže Cathy, “Pete je u redu, ali ne bih pretjerivala i nazvala ga gospodinom. ’’

“Pripazi što govoriš, curo”, kaže joj Pete smiješeći se. “U Naplesu malo niže od nas uz cestu 302 ima jedan Rexall .” Tad pogleda na zidnu uru. Vrijeme se ubrzalo i za njega. Baš dobro, za promjenu.

Pete ponovno pogleda u Trish. “Najprije ste došli ovamo. Kupiti aspirine.”

“Tako je. Kupila sam bočicu Anacina . Ostalo mi je nešto vremena pa sam...”

“Znam, popili ste kavu u Christie’su pa otišli prijeko u Renny’s.”

“Da.”

“Niste popili aspirine s vrućom kavom, je li?”

“Ne, u autu sam imala bocu Polandice .” Ona prstom pokaže kroz prozor u zeleni Taurus. “Popila sam ih s vodom. Ali sam provjerila i sjedište, gospodine... Pete. Aprovjerila sam i bravicu za paljenje.” Ona mu dobaci nestrpljiv pogled koji poručuje Znam što misliš: trknuto žensko.

“Još samo jedno pitanje”, kaže on. “Nađem li vaše ključeve, biste li otišli sa mnom na večeru? Mogli bismo se naći u Whest Wharfu. Uz cestu je između ovog mjesta i...”

“Znam gdje je West Wharf’, kaže ona, raspoloženije, usprkos jadu. Za pultom, Cathy se čak i ne pretvara da čita časopis. Ovo je puno bolje od Redbooka . “Kako vi znate da nisam udana ili nešto takvo?”

“Ne nosite prsten”, odgovara on spremno, iako joj još nije ni pogledao ruke, barem ne podrobno. “Usto, samo sam imao na umu popečene školjke, kupus i kolač od jagoda, a ne doživotnu vezu.”

Ona pogleda na sat. “Pete... Gospodine Moore... bojim se da me u ovom trenutku očijukanje nimalo ne zanima. Ako me želite odvesti, rado ću s vama na večeru. Ali...”

“Meni je to dovoljno”, kaže on. “Premda mislim da ćete vi voziti vlastiti auto, pa ćemo se naći tamo. Odgovara li vam pola šest?”

“Da, u redu je, ali...”

“U redu.” Pete je sretan. To je dobro; biti sretan je dobro. Puno dana u ovih posljednjih nekoliko godina nije bio ni blizu sreće, a ne zna zašto. Previše noći u koje bi do jutarnjih sati naljoskan obilazio barove duž ceste

Stephen Kingroj 302 između ovog mjesta i North Conwaya? Može biti, no je li to sve? Možda i nije, ali sad nije vrijeme da razmišlja o tome. Žena treba stići na sastanak. Stigne li na vrijeme i proda kuću, tko zna kako bi se Peteu Mooreu moglo posrećiti? A ako mu se i ne posreći, moći će joj pomoći. Osjeća to.

“Sad ću učiniti nešto malo čudno,” kaže on, “ali neka vas to ne zabri- njava, u redu? Posrijedi je samo mali trik, kao kad stavite prst ispod nosa da ne biste kihnuli ili se lupite po čelu kad se pokušavate sjetiti nečijeg imena. U redu?”

“Naravno, zašto ne”, kaže ona, potpuno zbunjena.

Pete zatvori oči, podigne labavo stisnutu šaku ispred lica, pa izbaci kažiprst. Počne njime metronomski palucati lijevo-desno ispred nosa.

Trish pogleda u Cathy, djevojku za pultom. Cathy slegne ramenima kao da kaže Tko bi ga znao?

“Gospodine Moore?” Trish je sad zvučala tjeskobno. “Gospodine Moore, možda bih trebala...”

Pete otvori oči, duboko udahne i spusti ruku. Pogleda pokraj nje, prema vratima.

“U redu”, kaže on. “Znači, ušli ste...” Oči mu se miču kao da je prati pogledom dok ulazi. “Otišli ste do pulta...” On pogleda pult. “Vjerojatno ste upitali: ‘U kojem su prolazu aspirini?’ Nešto tako.”

“Da, ja...”

“Samo što ste nešto uzgred kupili.” On to vidi na stalku sa slatkišima, kričavožuti trag, poput otiska. “Čokoladicu Snickers?”

“Hrpe.” Razrogačila je oči. “Kako ste znali?”

“Kupili ste čokoladice, a zatim otišli po aspirine...” Sad gleda niz prolaz broj dva. “Nakon toga ste platili i izašli... izađimo minutu. Cathy, vidimo se.”

Cathy samo kimne glavom: gleda ga razrogačenim očima.

Pete izađe, ne obazirući se na cilik zvonca, ne obazirući se na kišu, koja je sad prava kiša. Ona žuta boja vidi se na pločniku, samo što blijedi. Kiša je ispire. Svejedno je vidi i drago mu je što je vidi. Taj slatki osjećaj kad nešto škljocne. To je crta. Odavno ju nije vidio tako jasno.

“Vraćate se u svoj auto”, kaže on, govoreći sad sebi. “Vraćate se da popijete par aspirina s vodom koju imate unutra...”

On polako prijeđe preko pločnika do Taurusa. Žena hoda za njim, sad zabrinutija pogleda. Gotovo prestrašena.

“Otvorili ste vrata. Imate torbicu... ključeve... aspirine... čokola- dicu... sve te stvari... prebacujete ih iz ruke u ruku... i u tom su vam trenutku...”

On se sagne, opipa po vodi koja teče uz pločnik, zavuče ruku sve do zapešća i kićenim pokretom mađioničara izvadi nešto. Ključevi srebrnasto bljesnu u sumornom danu.

"... ispali ključevi.”

Ona ih najprije ne uzme. Samo zuri u njega, kao da je izveo neku vradžbinu pred njezinim očima.

“Hajde”, kaže on, a smiješak mu pomalo izblijedi. “Uzmite ih. Znate, nisu posrijedi nikakva vražja posla. Uglavnom samo logično zaključivanje. To mi ide od ruke. Hej, trebali biste me imati u automobilu kad se izgubite. Izvrsno se odizgubim.”

Ona tad uzme ključeve. Brzo, pazeći pritom da mu ne dotakne prste, i njemu tog trenutka postane jasno da ona neće izaći s njim. Nije potreban poseban dar da to shvati; mora samo pogledati u njezine oči, u kojima ima više straha nego zahvalnosti.

“Hvala... hvala vam”, kaže ona. Odjednom, ona mjeri prostor između njih; ne želi da on zauzme prevelik dio.

“Nema na čemu. Nemojte zaboraviti. West Wharf, u pola šest. Najbolje popečene školjke u ovom dijelu države.” Produžuje iluziju. Mora je se produživati, katkad, bez obzira na to kako se osjećaš. Pa iako je popodne izgubilo nešto od svoje draži, nešto je i ostalo; vidio je crtu, a to mu je uvijek drago. Posrijedi je mali trik, ali godi znati da ga još zna izvesti.

“Pola šest”, ponovi ona kao jeka, ali dok otvara vrata automobila, pogled koji mu dobacuje preko ramena jest pogled koji biste dobacili psu koji bi vas mogao ugristi otkine li se s lanca. Jako joj je drago da se neće voziti u Fryeburg s njim. Pete ne mora čitati misli da bi to znao.

On stoji na kiši i gleda kako ona natraške izlazi s kosog parkirališnog mjesta; kad je krenula, on joj kao svaki dobar prodavač automobila veselo mahne rukom. Ona njemu zauzvrat rastreseno zamigolji prstima, i naravno, kad se on pojavio u West Wharfu (u pet i petnaest, samo da bude točan kao sat, za svaki slučaj), nje nije bilo, a nije je bilo ni sat vremena kasnije. On se svejedno zadrži tamo prilično dugo; sjedio je za šankom i pio pivo, gledao vozila kako prolaze po cesti 302. Učinilo mu se da je vidio da je prošla u pet i četrdeset ne usporivši, zeleni Taurus koji je prozujao po kiši koja sad pljušti, zeleni Taurus za kojim se možda vukao blijedožuti nimbus koji bi istom izblijedio na sivećem zraku.

Staro sranje, drugi dan, pomisli on, ali je sad veselja nestalo, a vratila se tuga, tuga koju osjeća kao nešto zasluženo, cijena neke ne sasvim zaboravljene izdaje. Pripali cigaretu - nekad, kao dijete, pretvarao se da puši, ali se sad više ne mora pretvarati - i naruči još jedno pivo.

Milt ga donese, ali kaže: “Peter, trebao bi uz to nešto prigristi.”

I tako Pete naruči tanjur popečenih školjaka, i čak pojede nekoliko umočenih u tartarski umak dok ispija još dva piva. U nekom trenutku, prije nego što se prebacio u drugi lokal gdje ga ne poznaju tako dobro, pokuša nazvati Jonesyja u Massachusetts. Ali Jonesy i Carla uživaju u rijetkom večernjem izlasku, pa je dobio tek bebisitericu koja ga upita želi li ostaviti poruku.

Pete zamalo kaže da ne želi, ali se tad predomisli. “Samo mu recite da je zvao Pete. Recite mu da je Pete rekao SSDD.”

“S... S... D... D.” Ona zapisuje. “Hoće li on znati što...”

“O da,” kaže Pete, “znat će.”

U ponoć je već pijan u nekom ćumezu u New Hampshireu, Muddy Rudderu ili Ruddy Motheru, i pokušava ispričati nekoj jednako oblokanoj fufi kako je nekoć zaista vjerovao da će biti prvi čovjek na Marsu, pa iako ona kima glavom i govori aha-aha-aha, njemu se čini da ona od toga svega shvaća jedino to da bi željela strusiti još jedan liker od kave prije fajerunta. I to je u redu. Nema veze. Sutra će se probuditi s glavoboljom, ali će svejedno otići na posao i možda prodati neki auto, a možda i neće, ali ovako ili onako, život će se nastaviti. Možda će prodati Thunderbird boje burgundca, zbogom dušo. Nekad je bilo drukčije, ali je sad sve isto. Dobro podnosi tu činjenicu; za čovjeka poput njega, sve se svodi na SSDD, pa što? Odrastao si, postao muškarac, morao se pomiriti s činjenicom da ćeš uzeti manje nego što si se nadao; otkrio si da na stroju za snove stoji veliki napis NEISPRAVAN.

U studenome ide u lov s prijateljima i tome se veseli... tome, a možda mu ga i ovaj pijani babac s razmazanim ružem popuši u autu. Očekivati više recept je za jad i bol.

Snovi su za djecu.

1998.: Henry liječi kaučara

PROSTORIJA JE U POLUMRAKU. To JE HENRYJEVA PRAKSA KAD PRIMA PACIJENTE. Zanimljivo koliko malo pacijenata to primijeti. On to pripisuje činjenici što im je često i u glavi mutno. Uglavnom prima neurotičare (Šume su ih pune, rekao je jednom prigodom Jonesyju dok su bili u, ha-ha, šumi) i po njegovoj procjeni - znanstveno potpuno neutemeljenoj - njihove im boljke služe kao neka vrsta polarizirajućeg štita između njih i ostatka svijeta. Kako se neuroza produbljuje, tako gusne i unutarnja tama. Za svoje pacijente uglavnom osjeća nekakvo distancirano suosjećanje. Katkad i sažaljenje. Malo koji u njemu izaziva nesnošljivost. Barry Newman je jedan od njih.

Kad pacijenti prvi put uđu u Henryjevu ordinaciju, moraju načiniti izbor, a da toga najčešće nisu ni svjesni. Kad uđu, ugledaju ugodnu (premda polumračnu sobu), s kaminom slijeva. U njemu se nalazi jedna od onih vječnih cjepanica, čelik prerušen u brezovinu, ispod koje su lukavo smje- štene četiri plinske mlaznice. Pokraj kamina je naslonjač visoka naslona, gdje Henry uvijek sjedi ispod izvrsne reprodukcije Van Goghovih Nevena. (Henry ponekad kolegama kaže da bi svi psihijatri trebali u svojoj ordi- naciji imati barem jednog Van Gogha.) Na drugoj strani sobe su udobni naslonjač i kauč. Henryja uvijek živo zanima koje će od toga dvoga pacijent odabrati. Dovoljno se dugo bavi svojim zanatom da bi znao da će ono što pacijent izabere prvi put odabrati gotovo svaki put. O tome bi se mogao napisati znanstveni rad. Henry zna da bi se mogao, ali ne može izlučiti tezu. A ionako ga ovih dana manje zanimaju članci, stručni časopisi, seminari i okrugli stolovi. Nekad su mu nešto značili, ali su se stvari promijenile. Manje spava, manje jede, a manje se i smije. Tama mu se uvukla u život -         taj polarizirajući filtar - no Henry shvaća da nema ništa protiv toga. Manje drečavog svjetla.

Barry Newman je od samog početka bio kaučar. Henry ni u jednom trenutku nije pao u zabludu i pomislio da to ima nekakve veze s Barryjevim duševnim stanjem. Kauč je jednostavno Barryju udobniji, iako mu Henry ponekad mora pomoći da s njega ustane nakon isteka Barryjevih pedeset minuta. Barry Newman visok je metar šezdeset sedam, a težak dvije stotine kilograma. Zbog toga mu je kauč prijatelj.

Terapija Barryja Newmana sastoji se od dugih i monotonih opisa Barryjevih sedmodnevnih gastronomskih pustolovina. Što ne znači da je Barry Newman sladokusac; baš naprotiv. Barry jede sve što mu se nekim slučajem doklati u orbitu. Barryje jedaći stroj. Anjegovo pamćenje, barem u vezi s tom temom, je fotografsko. On je za hranu ono što je Henryjev stari prijatelj Pete za orijentaciju i geografiju.

Henry je gotovo digao ruke od pokušaja da odvuče Barryja od drveća kako bi istražio šumu. Djelomice je to zbog Barryjeve blage ali neumoljive želje da razgovara o hrani do najsitnijih pojedinosti; djelomice zato što Barry Henryju nije simpatičan niti mu je ikad bio. Barryjevi su roditelji pokojni. Tata je umro kad je Barryju bilo šesnaest godina, a mama kad su mu bile dvadeset dvije. Ostavili su bogato nasljedstvo, ali je vezano u zakladi do Barryjeve tridesete godine. Tad bi mogao dobiti glavnicu... ako nastavi s terapijom. Ako ne, glavnica će ostati u zakladi do njegove pedesete godine.

Henry sumnja da će Barry dočekati pedesetu.

Barryjev krvni tlak (rekao je to Henryju sa stanovitim ponosom) je 190 sa 140.

Ukupni Barryjev kolesterol je 290; on je zlatni rudnik lipida.

Ja sam hodajući moždani udar, ja sam srčani udar na dvije noge, rekao je jednom prigodom Henryju, s veselom ozbiljnošću čovjeka koji može izreći bolnu, neugodnu istinu jer u duši zna da takvi završeci nisu mišljeni za njega, ne za njega, ma ne za njega.

“Za ručak sam pojeo dva ekstra velika menija u Burger Kingu”, govori on sad. “Obožavam ih, jer je sir zaista vruć.” Njegove mesnate usnice - ne- obično male za tako krupnog čovjeka, usnice grgeča - zategnu se i zadrhte, kao da kušaju taj slasno vrući sir. “Popio sam i frape, a na povratku sam smazao dva munchmellova. Zatim sam malo prilegao, a poslije u mikrovalnoj ugrijao cijelo pakiranje vafla. ‘Živo mi se fućka, kad volim Eggo! ’” vikne on pa se nasmije. To je smijeh čovjeka obuzetog ugodnom uspomenom - prizora zalaska sunca, osjećaja čvrste ženske dojke kroz tanku svilenu košulju (premda prema Henryjevoj procjeni Barry nikad nije osjetio takvo što) ili utabane tophne pijeska na plaži.

“Većina ljudi priprema Eggo vafle u tosteru,” nastavlja Barry, “ali ja mislim da su od toga previše hrskavi. U mikrovalnoj se samo zagriju i omekšaju. Onda su vrući... i mekani.” On cmokne svojim grgečastim ustašcima. “Osjetio sam blagu krivnju zato što sam pojeo cijelo pakiranje.”

To posljednje dodao je više onako uzgred, kao da se sjetio da je Henry tu da ga liječi. Na svakoj seansi četiri-pet puta bubne slične “bisere”... a onda natrag na temu Krane.

Barry je stigao do utorka navečer. Budući da je danas petak, preostalo je još poprilično jela i užina. Henry dopušta da mu misli otplove. Barry mu je današnji posljednji pacijent. Kad Barry završi sa svojom kalorijskom inventurom, Henry se vraća u stan i počinje se pakirati. Sutra ustaje u šest, a između sedam i osam Jonesy će skrenuti na njegov kolni prilaz. Potrpat će stvari u Henryjev stari Scout, koji još vozi samo na njihove jesenske lovačke izlete, i u pola devet njih će dvojica biti na putu prema sjeveru. Putem će pokupiti Petea u Bridgtonu, a zatim Beava, koji još živi blizu Derryja. Navečer će biti u Rupi u zidu u Jefferson Tractu, kartati se u dnevnom boravku i slušati kako vjetar huče oko strehe. Njihove puške stajat će oslonjene u kutu kuhinje, a lovačke dozvole visjeti na vješalici na stražnjim vratima.

Bit će s prijateljima, a to uvijek znači da će se osjećati kao da se vratio u zavičaj. Razgovarat će o starim dobrim vremenima, smijati se Beaverovim bijesnim prostotama, a ako netko, ili više njih, uspije ustrijeliti jelena, to će biti dodatna atrakcija. Zajedno su još dobro. Zajedno još pobjeđuju vrijeme.

Daleko u pozadini, Barry Nevvman melje. Svinjski kotleti, restani krumpir, kukuruz s kojeg se cijedi maslac, kolač od čokolade , zdjela Pepsi-Cole u kojoj plivaju četiri kuglice sladoleda, jaja pečena, jaja kuhana, jaja na oko...

Henry kima glavom na primjerenim mjestima i sve to čuje a da zapravo ne sluša: staro psihijatrijsko umijeće.

Bog zna da i Henry i njegovi stari prijatelji imaju svojih boljki. Beaver je prava katastrofa kad je riječ o ljubavnim vezama, Pete odveć pije (prema Henryjevu mišljenju kudikamo previše), Jonesy i Carla su u posljednji trenutak izbjegli rastavu, a Henry se sad hrve s beznađem koje mu se čini jednako zavodljivo koliko i neugodno. Da, imaju svojih problema. Ali su zajedno još dobro, još se mogu razveseliti, a sutra navečer bit će zajedno. Ove godine osam dana. To je dobro.

“Znam da ne bih smio, ali rano ujutro osjetim neodoljiv nagon. Možda je posrijedi niski šećer, mislim da bi moglo biti. Bilo kako bilo, pojeo sam ostatak biskvita iz hladnjaka, a zatim sjeo u auto i odvezao se do Dunkin’ Donutsa i kupio tuce pita od jabuka i četiri...”

Henry, još misleći na godišnji lovački izlet koji počinje sutra, nije svjestan što govori dok to nije izrekao.

“Barry, možda jest posrijedi neodoljiv nagon za jelom, no možda to ima nekakve veze s time što misliš da si ubio majku. Misliš li da je to moguće?”

Barryjeve riječi presahnu. Henry podigne pogled: Barry Newman zuri u njega tako razrogačenim očima da mu se čak i vide. Premda Henry zna da bi trebao prestati - to se uopće njega ne tiče, to nema nikakve veze s terapijom - ne želi prestati. Donekle zbog toga što je razmišljao o svojim starim prijateljima, no uglavnom zbog zgranuta izraza Barryjeva lica i bljedoće njegovih obraza. Ono što Henryja najviše živcira kod Barryja jest Barryjeva samouvjerenost. Njegova dubinska sigurnost da nema potrebe da promijeni svoje ponašanje koje vodi samouništenju, a kamoli da potraži korijene takvog ponašanja.

“A misliš da si je ubio, zar ne?” pita Henry. Govori nehajno, gotovo olako.

„Ja... ja nikad... ne dopuštam...”

“Uporno je dozivala, rekla da je probada u prsima, ali ona je to često govorila, zar ne? Svaka dva tjedna. Svaka dvadana, činilo bi se katkad Do- zivala te s kata: ‘Barry, nazovi doktora Withersa. Barry, nazovi Hitnu.’”

Nikad nisu razgovarali o Barryjevim roditeljima. Na svoj blagi, usaljeni, neumoljivi način Barry to ne bi dopuštao. Počeo bi razgovor o njima - na- izgled - a zatim bingo!, ponovno bi govorio o pečenoj janjetini, pečenim pilićima ili pečenim patkama u umaku od naranče. Ponovno inventura. Stoga Henry ništa ne zna o Barryjevim roditeljima, a ponajmanje o danu kad je umrla Barryjeva majka, kad je pala iz kreveta i popiškila se po tepihu, i dalje zazivajući, stotinu pedeset kilograma i tako gnusno debela, uporno zazivajući. On ne može ništa znati o tome jer mu ništa nisu rekli, ali svejedno zna. A Barry je tad bio mršaviji. Relativno vitak s devedeset kilograma.

To je Henryjeva inačica crte. Toga da vidi crtu. Henryju nije vidio ima već pet godina (osim kadšto u snovima), pomislio da je s time svršeno, a sad je evo opet.

“Sjedio si ispred televizora, slušao kako viče”, kaže on. “Sjedio si i gledao Ricki Lake  i jeo - što? - sirnicu Sara Lee?" Zdjelu sladoleda? Ne znam. Ali si je pustio da viče.”

“Prestanite!”

“Pustio si je da viče, a zašto i ne bi? Cijeli je život dizala lažnu uzbunu. Nisi glup i znaš da je to istina. Takve se stvari događaju. Mislim da i to znaš. Dodijelio si sebi ulogu u vlastitom dramuletu a la Tennessee Willi- ams iz jednostavnog razloga što voliš jesti. Ali znaš što, Barry? To će te zaista ubiti. U dubini srca ti u to ne vjeruješ, ali je tako. Srce ti već bubnja poput preuranjeno ukopanog pokojnika koji šakama buba po poklopcu mrtvačkog kovčega. A kako će ti bubnjati nakon dodatnih četrdeset ili pedeset kilograma?”

“Umukn...

“A kad padneš, Barry, bit će to poput pada babilonske kule. Svjedoci tvog pada govorit će o tome godinama. Čovječe, tanjuri će popadati s polica...”

“Prestanite!” Barry sad sjedi, ovaj put mu Henry nije trebao pomoći da ustane, i mrtvački je blijed osim malih divljih ruža koje su mu niknule na obrazima.

“...kava će se proliti iz šalica i upišat ćeš se baš kao što se i ona...”

"PRESTANITE!" Barry Nevvman vrisne. “PRESTANITE, ČUDOVIŠTE JEDNO!”

Ali Henry ne može. Ne može. Vidi crtu, a kad je vidiš, ne možeš je ne vidjeti.

“...osim ako se ne probudiš iz tog otrovnog sna koji snivaš. Znaš, Barry...”

Ali Barry ne želi znati, odbija znati. Istrči kroz vrata dok mu golemi guzovi poskakuju, i više ga nema.

Isprva Henry ostaje sjediti gdje jest, nepomičan, osluškujući grmljavinu bizonskog krda koje se sastoji od jednog grla - Barryja Newmana. Čekaonica je prazna; nema sestru, a s Barryjevim odlaskom radni tjedan je završio. Baš dobro. Koje li strke. Ode do kauča i legne na nj.

“Doktore,” kaže on, “upravo sam zajebao stvar.”

“Kako si to učinio, Henry?”

“Rekao sam pacijentu istinu.”

“Henry, kad spoznamo istinu, zar nas to ne oslobađa?”

“Ne”, odgovara on samome sebi, gledajući u strop. “Ni najmanje.”

“Zatvori oči, Henry.”

“U redu, doktore.”

On zatvori oči. Sobu zamijeni tama, i to je dobro. Tama mu je postala prijateljica. Sutra će vidjeti svoje druge prijatelje (barem trojicu) i svjetlo će mu ponovno goditi. Ali sada... sada...

“Doktore?”

“Da, Henry.”

“Ovo je bona fide primjer starog sranja, drugi dan. Znate li to?”

“Što to znači, Henry? Što ti to znači?”

“Sve”, kaže on, zatvorenih očiju, a potom doda: “I ništa.” Ali je to laž. A nije ni prva izrečena u njegovoj ordinaciji.

Leži na kauču, zatvorenih očiju, ruku prekriženih na grudima, i nakon nekog vremena, on spava.

Idućeg dana njih četvorica odvezu se u Rupu u zidu i bude to izvrsnih osam dana. Bliži se kraj sjajnim lovačkim izletima, preostalo ih je tek nekoliko, premda naravno oni to ne znaju. Prava tama je još nekoliko godina od njih, ali nadolazi.

Tama nadolazi.

2001.: Profesor Jonesy u razgovoru sa studentom

Ne ZNAMO KOJI ĆE NAM DANI PROMIJENITI ŽIVOT. VJEROJATNO JE TAKO 1 najbolje. Dana koji će promijeniti njegov, Jonesy se nalazi u svom kabinetu na drugom katu koledža John Jay , gleda kroz prozor u svoju malu krišku Bostona i razmišlja kako se T. S. Eliot prevario kad je travanj proglasio najokrutnijim mjesecom samo zato što se putujući stolar iz Nazareta tad navodno dao razapeti na križ, budući da je narod poticao na bunu. Svatko tko živi u Bostonu zna da je ožujak najokrutniji, jer pruža nekoliko dana lažne nade, a zatim te zlurado zaskoči s nekim sranjem. Danas je jedan od tih varljivih dana, kad izgleda kao da bi proljeće zaista moglo doći, i on razmišlja o tome da se prošeta nakon što prođe ta skorašnja gnjavaža. Naravno da u tom trenutku Jonesy nema pojma u kakvu se gnjavažu dan može pretvoriti; nema pojma da će na današnji dan završiti u bolnici, slomljen, boreći se za goli život.

Staro sranje, drugi dan, misli on, ali će to zaista biti drukčije sranje.

Uto zazvoni telefon i on ga odmah dohvati, ispunjen optimističnom slutnjom: to je mali Defuniak, zove da odgodi njihov sastanak u jedanaest sati. Nanjušio je što se kuha, pomisli Jonesy, što je lako moguće. Najčešće studenti dogovaraju konzultacije s profesorima. No kad studenti dobiju poruku da netko od njihovih profesora želi vidjeti njih... e pa, kako se kaže, ne moraš biti Einstein.

“Halo, ovdje Jones”, kaže on.

“Hej, Jonesy, mazi li te život?”

Prepoznao bi taj glas bilo gdje. “Henry! Bok! Da, život je lijep!”

Zapravo, život ne izgleda baš nešto naročito, s obzirom na to da se De- funiak treba pojaviti za četvrt sata, ali sve je relativno, zar ne? U usporedbi s onim gdje če biti za dvanaest sati, prikopčan na sve one pišteće uređaje, s jednom operacijom iza sebe i s tri koje mu tek predstoje, Jonesy je, kako se kaže, trenutačno kao bubreg u loju.

“Drago mi je što to čujem.”

Jonesy je možda čuo oporost u Henryjevu glasu, ali vjerojatnije je da ju je osjetio.

“Henry? Što je?”

Muk. Jonesy je upravo zaustio da ponovno upita, kad Henry odgovori.

“Jedan moj pacijent jučer je umro. Slučajno sam vidio osmrtnicu u novinama. Zvao se Barry Newman.” Henry pošuti. “Bio je kaučar.”

Jonesy ne zna što to znači, ali zna da njegov stari prijatelj pati.

“Samoubojstvo?”

“Srčani udar. S dvadeset devet godina. Iskopao si je grob vlastitom vilicom i žlicom.”

“Žao mi je.”

“Nije mi bio pacijent već gotovo tri godine. Prestrašio sam ga. Dogodila mi se... jedna od onih epizoda. Znaš o čemu govorim?”

Jonesy misli da zna. “Je li posrijedi bila crta?”

Henry uzdahne. Jonesyju to ne zvuči kao žaljenje, već kao olakšanje. “Aha. Sasuo sam mu sve u lice. Odjurio je kao da mu je vrag za petama.”

“To te ne čini odgovornim za njegov infarkt.”

“Možda si u pravu. Ali ja imam drugačiji osjećaj.” Stanka. A onda, uz dašak veselja: “Nije li to stih iz neke pjesme Jima Crocea ? Jonesy, sigurno si dobro?”

“Ja? Jesam. Zašto pitaš?”

“Ne znam”, kaže Henry. “Samo što... Mislim na tebe otkad sam otvorio novine i ugledao Barryjevu sliku na stranici s osmrtnicama. Htio bih da se pripaziš.”

Jonesy osjeti laganu groznicu oko kostiju (od kojih će mnoge uskoro biti slomljene). “O čemu ti zapravo govoriš?”

“Ne znam”, kaže Henry. “Možda ni o čemu. Ali...”

“Crta?” Jonesy se usplahiri. Zavrti se na svom uredskom stolcu i pogleda kroz prozor u neizvjesnu proljetnu sunčanu svjetlost. Padne mu na um da je mali Defuniak možda poremećen, možda nosi pištolj (fura pljucu, kako kažu u krimićima koje Jonesy voli čitati u slobodno vrijeme) i Henry je to nekako nanjušio.

“Ne znam. Najvjerojatnije je samo posrijedi zakašnjela reakcija na Barryjevu sliku na stranici za zgasnule. Ali pripazi se neko vrijeme, može?”

“Ovaj... da. Može.”

“Dobro.”

“A ti si dobro?”

“Dobro sam.”

Ali Jonesy ne misli da je Henry dobro. Zausti da kaže još nešto kad se netko nakašlje iza njega i on shvati da je vjerojatno stigao Defuniak.

“Drago mi je”, kaže on i okrene se zajedno sa stolicom. I zaista, na vratima stoji njegova mušterija s kojom ima dogovoreno u jedanaest sati. Ne izgleda nimalo opasno: balavander umotan u veliki stari kaput s kapuljačom koji je pretopao za današnji dan. Izgleda mršavo i pothranjeno, nosi naušnicu u jednom uhu i pankersku frizuru čiji šiljci padaju na njegove zabrinute oči. “Henry, imam sastanak. Nazvat ču te...”

“Ne, nije potrebno. Zaista.”

“Siguran si?”

“Jesam. Ali ima još nešto. Imaš trideset sekundi?”

“Naravno, nego što.” Podigne prst i Defuniak kimne glavom. Ali ostane stajati na mjestu sve dok mu Jonesy ne pokaže na jedini stolac u malom kabinetu osim njegova koji nije krcat knjigama. Defuniak se nevoljko zaputi prema njemu. Jonesy kaže u telefon: “Pucaj.”

“Mislim da bismo trebali svratiti u Derry. Nakratko, samo ti i ja. Obići našeg starog prijatelja.”

“Misliš na...” Ali ne želi izgovoriti to ime, to bebasto ime, dok je u sobi neznanac.

I ne mora; Henry ga izgovori umjesto njega. Jednom su bili kvartet, pa su neko vrijeme bila petorica, a zaum ponovno četvorica. Ali ih peti nikad zapravo nije ostavio. Henry izgovori to ime, ime dječaka koji je nekim čudom još dječak. U vezi s njim, Henryjeva je zabrinutost jasnija, lakše izraziva. Nije da nešto zna, kaže on Jonesyju, samo osjeća da bi njihova starog kompića možda trebalo posjetiti.

“Jesi li razgovarao s njegovom majkom?” pita Jonesy.

“Mislim”, kaže Henry, “da bi možda bilo bolje kad bismo samo... ma znaš, banuli. Kakav ti je raspored za ovaj vikend? Ui sljedeći?”

Jonesy ne treba provjeravati. Vikend počinje prekosutra. U subotu popodne je nekakav profesorski domjenak, ali se može izvući iz toga.

“Slobodan sam oba dana ovog vikenda”, kaže on. “A da svratim po tebe u subotu? U deset?”

“Može.” Henry zvuči kao da mu je odlanulo, sličniji sebi. Jonesy se malo opusti. “Siguran si?”

“Ako ti misliš da bismo trebali obići...” Jonesy oklijeva. “... obići Douglasa, onda vjerojatno trebamo. Prošlo je previše vremena.”

“Osoba s kojom si imao dogovoreno je stigla, zar ne?”

“Aha.”

“U redu. Čekat ću te u deset u subotu. Hej, možda uzmemo Scouta. Provozamo ga. Što kažeš na to?”

“To bi bilo super.”

Henry se nasmije. “Jonesy, Carla ti još priprema užinu?”

“Da.” Jonesy pogleda u svoju aktovku.

“Sto imaš danas? Tunjevinu?”

“Salatu od jaja.”

“Njam-njam. U redu, idem. SSDD, zar ne?”

“SSDD”, potvrdi Jonesy. Ne može nazvati njihova starog prijatelja pravim imenom pred studentom, ali je SSDD u redu. “Čujemo se kas...”

“I čuvaj se. Ozbiljno to mislim. ” Ozbiljnost u Henryjevu glasu je očita i pomalo zastrašujuća. Ali prije nego što je Jonesy uspio nešto reći (a ne zna što bi rekao dok Defuniak sjedi u kutu, promatra i sluša), Henry više nije na vezi.

Jonesy na trenutak zamišljeno pogleda u telefon pa spusti slušalicu. Okrene list na stolnom kalendaru i u subotu prekriži Koktel u kući dekana Jacobsona te upiše Ispričaj se - odlazak u Derry s Henryjem obići D. -a. No to je dogovor koji neće ostvariti. U subotu će mu Derry i njegovi stari prijatelji biti posljednja stvar na pameti.

Jonesy duboko udahne, izdahne pa prebaci pozornost na problema- tičnog studenta s kojim je dogovorio sastanak u jedanaest sati. Mladić se nelagodno vrpolji u stolici. Jonesy pretpostavlja da on ima prilično jasnu predodžbu o tome zašto je pozvan.

“Dakle, kolega Defuniak”, kaže on. “Prema našoj evidenciji, vi ste iz Mainea.”

“Uh, aha. Pittsfield. Ja...”

“Također piše da ste ovdje na stipendiji i da ste dobar student.”

On vidi da je mladić više nego zabrinut: mladić je na rubu suza. Isuse, ovo je teško. Jonesy dosad nije morao optužiti nekog studenta za prepisi- vanje, ali pretpostavlja da ovo neće biti posljednji put. Jedino se nada da se to neće odveć često događati. Jer je to tako naporno, ono što bi Beaver nazvao petljancijom.

“Kolega Defuniak - David - znate li što se događa sa stipendijama ako se studente koji ih dobivaju uhvati u prepisivanju? Recimo na semestralnom kolokviju?”

Mladić se trgne kao da mu je neki skriveni šaljivac ispod stolca upravo odapeo niskovoltažni električni šok u žgoljavi guz. Usnice mu drhte, a prva suza, o Bože, upravo klizi niz mladićev ćosavi obraz.

“Mogu vam ja reći”, kaže Jonesy. “Takve stipendije ispare. Eto što se događa s njima. Puf i nema ih više.”

“Ja... ja...”

Na Jonesyjevu radnom stolu nalazi se fascikl. On ga otvori i izvadi semestralni pismeni ispit iz europske povijesti, jednu od onih grozota od testova sa zaokruživanjem odgovora na kojem odsjek povijesti, u svojoj velikoj bedastoći, inzistira. Na vrhu testa, crnim potezima IBM-ove olovke (“Pazite da vaši odgovori budu zaokruženi debelom i neprekinutom crtom; ako morate brisati, izbrišite temeljito”), piše DAVID DEFUNIAK.

“Ponovno sam pregledao vaše uratke, Davide; ponovno sam pročitao vaš sastav o feudalizmu u Francuskoj u srednjem vijeku; čak sam pročitao i vaš popis odslušanih predmeta i položenih ispita. Niste iskazali genijalnost, ali ste sasvim solidni. A i jasno mi je da ste ovom ispitu pristupili samo da biste ispunili kvotu - vaši stvarni interesi nisu vezani za moje područje, zar ne?”

Defuniak nijemo odmahne glavom. Suze mu se ljeskaju na obrazima na toj varljivoj sunčanoj svjetlosti sredine ožujka.

Na kraju Jonesyjeva stola stoji kutija Kleenexa i on je dobaci mladiću koji je lako uhvati, unatoč svom jadu. Dobri refleksi. Kad ti je devetnaest godina, sve su ti instalacije još ispravne i zategnute, svi spojevi ispravni i čvrsti.

Pričekajte nekoliko godina, kolega Defuniak, pomisli on. Meni je samo trideset sedam godina, a već su mi neke žice olabavjele.

“Možda zaslužujete još jednu priliku”, kaže Jonesy.

Polako i sračunato, on počne gužvati Defuniakov test - koji je sumnjivo savršen, uradak za plus pet - u kuglu.

“Možda ste na dan ispita bili bolesni i uopće i niste pisali test.”

“I bio sam bolestan”, usrdno će David Defuniak. “Mislim da sam imao gripu.”

“Možda bih vam trebao zadati neku temu da kod kuće napišete esej umjesto testa koji su vaši kolege pisali. Ako želite. Kako biste nadoknadili propušteno. Jeste li za to?”

“Aha”, kaže mladić, sumanuto si brišući oči podebelim svežnjem mara- mica. Barem nije potegnuo onaj jadni i jeftini štos da Jonesy ne može ništa dokazati, ni frišku figu, da će se žaliti Studentskom vijeću, da će organizirati prosvjed, bla-bla-bla-di-bla. Umjesto toga plače, što nije ugodno gledati, ali je vjerojatno dobar znak - s devetnaest si godina mlad, ali previše njih uglavnom izgubi savjest prije nego što i stigne na fakultet. Defuniak je više-manje priznao, što pokazuje da u njemu još čuči muško, koje samo čeka da se pokaže. “Aha, to bi bilo super.”

“I jasno vam je da ako se nešto takvo ikad ponovi...”

“Neće”, mladić kaže gorljivo. “Neće, profesore Jones.”

Iako je Jonesy samo izvanredni profesor, ne trudi se ispraviti ga. Ta jednog će dana on i biti profesor Jones. Mora biti; on i njegova žena imaju punu kuću djece pa ako u njegovoj budućnosti ne bude barem nekoliko odskočnih dasaka u plaći, život će mu biti prilično čupav. Već su proživjeli nekoliko čupavih razdoblja.

“Nadam se”, kaže on. “David, napišite mi tri tisuće riječi o kratkoročnim posljedicama normanskog osvajanja, u redu? Možete citirati Iiteraturu, ali nema potrebe za fusnotama. Sastav neka bude neformalan, ali uvjer- ljivo obrazložite neku tezu. I donesite mi to do idućeg ponedjeljka. Je li jasno?”

“Da. Jest, gospodine.”

“A da krenete i prihvatite se posla?” Upre prst u Defuniakovu iznošenu obuću. “Idući put kad poželite kupiti pivo, umjesto toga si kupite nove tenisice. Ne bih želio da ponovno zaradite gripu.”

Kad je stigao do vrata, Defuniak se okrene. Jedva čeka da ode prije nego što se gospodin Jones predomisli; ali također ima devetnaest godina.

I znatiželjan je. “Kako ste znali? Niste ni bili tamo toga dana. Dežurao je neki postdiplomac.”

“Znao sam, i to je dovoljno”, kaže Jonesy s dozom strogoće. “Idite, kolega. Napišite dobar sastav. Zadržite stipendiju. I ja sam iz Mainea - iz Derryja - i poznajem Pittsfield. U njemu se bolje roditi nego se u njega vratiti.”

“7b ste u pravu”, gorljivo će Defuniak. “Hvala vam. Hvala vam što ste mi pružili još jednu priliku.”

“Zatvorite vrata na izlasku.”

Defuniak - koji novac za tenisice neće potrošiti na pivo već na cvijeće uz izraze najboljih želja za Jonesyjevo ozdravljenje - izlazi i poslušno zatvara vrata za sobom. Jonesy se jednim zamahom okrene zajedno sa stolicom i ponovno pogleda kroz prozor. Sunčana svjetlost je varljiva, ali primamljiva. A budući da je ovo s Defuniakom prošlo bolje nego što se bio nadao, želi izaći na sunce prije nego što se dovalja još ožujskih oblaka - a možda i snijeg. Planirao je užinati u kabinetu, ali smisli novi plan. To je bez konkurencije najgori plan njegova života, ali naravno, Jonesy to ne zna. Plan se sastoji u tome da zgrabi svoju aktovku, kupi primjerak bostonskog Phoenbca i prijeđe preko rijeke u Cambridge. Sjedit će na klupi i na suncu pojesti sendvič sa salatom od jaja.

Ustane da vrati Defuniakov fascikl u ormarić s oznakom D-F. Kako ste znali? upitao je dječak i Jonesy pretpostavlja da je to bilo dobro pitanje. Zapravo izvrsno pitanje. A odgovor glasi ovako: znao je jer... katkad zna. To je istina i nema druge. Kad bi mu netko prislonio pištolj na glavu, rekao bi da je doznao na prvom predavanju novog semestra, da se nalazilo u čeonom režnju mozga Davida Defuniaka, palilo se i gasilo velikim i blještavim slovima crvenog neona krivnje: VARALICA VARALICA VARALICA.

Ali, čovječe, to su besmislice - ta on ne može čitati misli. Nikad nije ni mogao. Nikad, ama baš nikad, nije mogao. Ponekad mu nešto bljesne u glavi, to da - tako je doznao za ženin problem s tabletama i vjerojatno je na isti način shvatio da je Henry potišten kad je nazvao (Ne, budalo, to mu se čulo u glasu, i to je to), ali se takvo što malokad događa. Ništa se stvamo neobično nije dogodilo nakon onoga s Josie Rinkenhauer. Možda je nekoć nečeg i bilo i možda se vuklo za njima nakon djetinjstva i mladenaštva, ali je dosad jamačno nestalo. Ili gotovo nestalo.

Gotovo.

On zaokruži riječi odlazak u Derry na stolnom kalendaru pa dohvati aktovku. Pritom mu se javi nova misao, iznenadna i besmislena, ali vrlo snažna: Pripazi se gospodina Sivca.

On zastane s rukom na okrugloj kvaki. To je bio njegov vlastiti glas, u to nije bilo sumnje.

“Molim?” upita on praznu prostoriju.

Ništa.

Jonesy izađe iz ureda, zatvori vrata i provjeri bravu. U kutu oglasne ploče na njegovim vratima je prazna bijela posjetnica. Jonesy izvadi čavlić i okrene je. Na poleđini je poruka napisana tiskanim slovima VRAĆAM SE U JEDAN - DOTAD SAM PRAPOVIJEST. On s nepomućenim samo- pouzdanjem pribije posjetnicu s porukom na oglasnu ploču, ali će proći gotovo dva mjeseca prije nego što će Jonesy ponovno ući u svoj kabinet i vidjeti da je njegov stolni kalendar još okrenut na dan Svetoga Patricka.

Cuvaj se, rekao je Henry, ali Jonesy ne razmišlja o tome da bi se trebao čuvati. Razmišlja o ožujskom suncu. Razmišlja o tome kako će pojesti svoj sendvič. Razmišlja o tome kako bi prijeko u Cambridgeu mogao gledati cure - suknjice su kratke a ožujski vjetrovi obijesni. Razmišlja o koječemu, ali ne i o tome da bi se trebao pripaziti gospodina Sivca. Kao ni o tome da bi trebao pripaziti na sebe.

To je pogreška. A tako se životi zauvijek i promijene.

PRVI DIO

RAK

Ova mi drhtavica mir pruža. Dobro znam to. Ono što otpadne jest zauvijek. I blizu je. Budim se da usnim, s buđenjem ne žurim nipošto. Učim odlazeći tamo gdje moram, samo to.

THEODORE ROETHKE

www.balkandownload.org

PRVO POGLAVLJE

McCarthy

1

JONESY JE UMALO USTRIJELIO ČOVCA KAD JE ČOVAC IZAŠAO IZ ŠUME. KOLIKO je falilo? Još jedan pond na okidaču garandice, možda samo pola. Poslije, sumanut od jasnoće koja kadšto obuzme prestravljeni um, poželio je da je zapucao prije nego što je ugledao narančastu kapu i narančasti zaštitni prsluk. Ubiti Richarda McCarthyja ne bi bilo naodmet, a možda bi i pomoglo. Ubojstvo Richarda McCarthyja ih je možda sve moglo spasiti.

2

PETE I HENRY SKOKNULI SU U GOSSELINOV MARKET, NAJBLIŽU TRGOVINU, DA bi se opskrbili kruhom, konzervama i pivom - najnužnijim potrepštinama. Imali su i više nego dovoljno namirnica za još dva dana, ali su na radiju rekli da bi mogao pasti snijeg. Henry je već ustrijelio svog jelena, krupnu košutu, i Jonesyju se činilo da je Peteu kudikamo više stalo do popunjenosti zaliha piva nego da ustrijeli vlastitog jelena - za Petea Moorea, lov je bio hobi, a pivo religija. Beaver je bio negdje u šumi, ali Jonesy nije čuo nijedan odjek pucnja bliže od osam kilometara pa je pretpostavio da Beav, kao i on, još čeka.

Na starom javoru, sedamdesetak metara od lovačke kuće, nalazila se čeka, i Jonesy je bio tamo, pijuckao kavu i čitao krimić Roberta Parkera, kad je začuo kako nešto dolazi pa je odložio knjigu i termosicu. Nekih drugih godina možda bi od uzbuđenja prolio kavu, ali ne i ovaj put. Ovaj je put čak odvojio nekoliko sekundi na to da zavrne kričavocrveni poklopac termosice.

Njih su četvorica dolazila ovamo u lov prvog tjedna u studenome gotovo dvadeset pet godina, uračunaju li se i godine kad ih je vodio Beavov tata, i Jonesy dosad nikad nije gubio vrijeme na čeku. Nijedan od njih nije; bila je preskučena. No ove ju je godine Jonesy zauzeo. Ostali su mislili da znaju i zašto, ali su znali samo pola istine.

Sredinom ožujka 2001. godine, Jonesyja je udario automobil dok je prelazio cestu u Cambridgeu, nedaleko od koledža John Jay na kojem je predavao. Lubanja mu je naprsla, slomio je dva rebra i zdrobljen mu je kuk, koji je zamijenjen nekakvom egzotičnom kombinacijom teflona i metala. Covjek koji ga je udario bio je umirovljeni profesor povijesti s bostonskog sveučilišta koji je - barem prema riječima njegova odvjetnika - imao početni stadij Alzheimerove bolesti i koji više zaslužuje sažaljenje nego kaznu. Koliko se često, razmišljao je Jonesy, nema koga okriviti kad se slegne prašina. A čak i kad se ima, kakve koristi od toga? Svejedno moraš živjeti s onime što je ostalo i tješiti se činjenicom da je, kako su mu ljudi govorili svakog dana (odnosno dok nisu zaboravili cijeii taj slučaj), mogao i gore proći.

I mogao je. Imao je tvrdu glavu i mjesto frakture mu je zaraslo. Nije se sjećao otprilike sat vremena koji je prethodio nesreći blizu Harvard Squarea, ali ostatak njegova mentalnog instrumentarija bio je u redu. Rebra su mu zacijeljela za mjesec dana. S kukom je bilo najviše okapanja, ali je u listopadu već hodao bez štaka i sad bi mu se hramanje pojačalo tek potkraj dana.

Pete, Henry i Beav mislili su da je kuk, i jedino kuk, razlog zbog kojeg se odlučio za čeku na stablu umjesto vlažne, hladne šume i kuk je jamačno igrao u tome ulogu - samo što nije bio i jedini razlog. Prešutio im je da je izgubio zanimanje za ubijanje jelena. To bi ih utuklo. Ma što, to je utuklo i Jonesyja. Ali što je - tu je, nešto novo u njegovu životu, što nije ni slutio da postoji dok nisu stigli ovamo 11. studenoga, a on iz kovčežića izvadio svoju garandicu. Nije se zgražao idejom lova, nimalo - jednostavno nije imao iskrene potrebe za njim. Smrt ga je okrznula jednog sunčanog dana u ožujku, i Jonesy nije imao želju prizvati je ponovno, čak i ako je on sije a ne da ona njega kosi.

3

ONO ŠTO GA JE IZNENADILO BILA JE ČINJENICA DA MU SE JOŠ SVIĐA BITI U LOVAČKOJ kući - u nekim stvarima i više nego ikad. Noćni razgovori - o knjigama, politici, glupostima koje su izvodili kao klinci, planovima za budućnost. Bilo im je trideset i nešto godina, bili su još dovoljno mladi za planove, sijaset planova, i nekadašnja je povezanost još bila snažna.

A ni danju nije bilo loše - sati provedeni u čeki na stablu, kad je bio sam. Ponio je sa sobom vreću za spavanje u koju bi se uvukao do bokova kad bi zahladnjelo, knjigu i walkman. Nakon prvog dana prestao je slušati walkman, otkrivši da mu se više sviđa glazba šume - svila vjetra u borovima, promuklost vrana. Čituckao je, pio kavu, pa ponovno čitao, ponekad se izgnjezdio iz vreće za spavanje (crvene poput semafora) i popiškio s ruba platforme. On je čovjek s mnogobrojnom obitelji i širokim krugom kolega. Veseljak koji uživa u raznovrsnim odnosima koje donose obitelj i kolege (i studenti, naravno, beskrajna rijeka studenata) i koji ih zna dobro uskladiti. Tek bi ovdje, ovdje gore, shvatio da je privlačnost tišine još stvarna, još jaka. Kao ponovni susret sa starim prijateljem nakon dugog izbivanja.

“Čovječe, siguran si da želiš biti tamo gore?” Heniy ga je upitao jučer ujutro. “Hoću reći, bit će mi drago ako pođeš sa mnom. Nećemo ti pretjerano opteretiti nogu, obećavam.”

“Ostavi ga na miru”, reče Pete. “Sviđa mu se tamo gore. Zar ne, Jonesy?”

“Donekle”, reče on, ne želeći reći puno više - primjerice, koliko mu se zapravo tamo sviđa. Neke stvari nije uputno reći čak ni najboljim prijateljima. A katkad tvoji najbolji prijatelji ionako znaju.

“Reći ću ti nešto”, reče Beav. Uzme olovku i počne je lagano grickati

- njegov najstariji, najsimpatičniji štos, još iz prvog razreda. “Sviđa mi se kad se vratim i ugledam tebe na čeki - poput promatračnice na jarbolu u nekoj od onih glupih knjiga s Hornblovverom. Motriš obzor, shvaćaš.”

“Diži jedro”, rekao je Jonesy i oni su se svi nasmijali, ali je Jonesy znao što je Beav želio reći. Osjetio je. Motriti obzor. Prebirati po mislima i motriti obzor u slučaju da ugleda brodove, morske pse ili tko zna što. Kuk ga je bolio dok je silazio, ruksak pun njegove krame koji je uprtio na leđa bio mu je težak i osjećao se spor i nespretan na drvenim prečkama pribijenima za deblo javora, ali to je u redu. Zapravo je i dobro. Stvari se mijenjaju, ali jedino budala vjeruje da se mijenjaju samo nagore.

Tako je mislio tada.

4

KAD JE ZAČUO ŠUŠKANJE GRMUA I TIHO PUCKETANJE GRANČICE - ZVUKOVI ZA koje ni u jednom trenutku nije posumnjao da su zvukovi dolazećeg jelena - Jonesy se sjeti nečega što je rekao njegov otac: Ne može ti se namjemo posrećiti. Lindsay Jones bio je gubitnik i rekao je malo toga što bi vrijedilo pohraniti u pamćenje, ali je ovo bila jedna od tih stvari, a evo ponovno i dokaza za to: danima nakon što je odlučio da je za njega gotovo s lovom na jelene, evo jednog, i to krupnog, sudeći po zvuku - mužjak, gotovo sigurno, možda veličine čovjeka.

Da je posrijedi čovjek Jonesyju nije ni u jednom trenutku palo na pamet. Ovo je mjesto bez imena, osamdeset kilometara sjeverno od Rangelyja, a najbliži su lovci udaljeni dva sata Hoda. Najbliža asfaltirana cesta, ona koja vas naposljetku dovede do Gosselinova mini marketa (PIVO MAMCI DOZVOLE LUTRIJA) udaljena je najmanje dvadeset pet kilometara.

Pa, pomisli on, nisam se zavjetovao ili nešto slično.

Ne, nije se zavjetovao. Idućeg studenoga možda će biti ovdje s Nikonom umjesto garandicom, ali još nije iduća godina, a puška mu je pri ruci. Nema namjeru gledati poklonjenom jelenu u zube.

Jonesy zavrne crveni poklopac u termosicu kave pa je odloži. Zatim zguli vreću za spavanje s donjeg dijela tijela poput velike termo-čarape (pritom ga žigne od ukočenosti u kuku) i dohvati pušku. Nije bilo potrebe za repetiranjem puške i onim glasnim škljocajem koji bi prestrašio jelena; stare se navike teško mijenjaju i puška će biti spremna za pucanje čim palcem podigne sigurnosni zapor, što učini kad je čvrsto stajao na nogama. Onog nekadašnjeg pomamnog uzbuđenja je nestalo, ali je ostao njegov talog - bilo mu se ubrzalo i obraduje ga taj porast broja otkucaja. Nakon nesreće radovale su ga sve takve reakcije - kao da su sad dvojica, jedan prije nego što ga je napucalo na kolniku, te oprezniji, vremešniji čovjek koji se probudio u bolnici Mass General... ako se ta spora, omamljena svijest mogla nazvati budnim stanjem. Ponekad bi još čuo glas - nije znao čiji, ali ne svoj - kako zaziva Molim vas, prestanite, ne mogu to podnijeti, dajte mi injekciju, gdje je Marcy, hoću Marcy. On je to doživljavao kao glas smrti - smrt ga je promašila na ulici i zatim došla u bolnicu dovršiti posao, smrt prerušena u muškarca (ili je to možda bila žena, bilo je teško reći) koji trpi bolove, netko tko kaže Marcy ali želi reći Jonesy.

Ta ga je pomisao minula - sve su ga smiješne ideje koje su mu pale na um u bolnici naposljetku prošle - ali je ostao talog. A talog je bio oprez. Nije se sjećao da ga je Henry nazvao i rekao mu da se neko vrijeme pripazi (a Henry ga nije podsjetio), ah se otad Jonesy doista pazi. Oprezan je. Možda zato što je smrt negdje tu oko nas i možda nas ponekad prozove.

Ali prošlost je prošlost. Preživio je svoj okršaj sa smrću, a jutros ovdje ništa neće umrijeti osim jednog jelena (mužjaka, nadao se) koji je odlunjao u pogrešnom smjeru.

Sušanj šipražja i pucketanje grančica približavali su mu se s jugozapada, što je značilo da neće morati pucati iza javorova debla - što je dobro - i da stoji uz vjetar. Još i bolje: javorovo je lišće uglavnom otpalo, pa je imao dobru, ako ne i savršenu nišansku liniju kroz isprepletene grane. Jonesy podigne garandicu, namjesti kundak u ramenu udubinu i spremi se upucati jelenju glavu da mu stoji iznad kamina.

McCarthyja je - barem privremeno - spasilo Jonesyjevo malodušje glede lova. A ono što je McCarthyja zamalo stajalo glave bila je pojava koju je George Kilroy, prijatelj njegova oca, nazvao “očnom groznicom”. Kilroy je tvrdio da je očna groznica oblik lovačke groznice, vjerojatno drugi najčešći uzroklovačkih nesreća. “Prvi je piće”, rekao je George Kilroy... a kao i Jonesyjev otac, i Kilroy je znao ponešto o toj temi. “Najčešći uzrok je uvijek piće.”

Kilroy je rekao da se žrtve očne groznice sve do jedne zapanje kad shvate da su propucale ogradu, prolazeći automobil, staju ili svog lovačkog partnera (u mnogo slučajeva taj partner su njihovi supružnici, braća ili sestre te djeca). “Ali ja sam ga vidio”, prosvjeduju oni i, prema Kilroyu, većina bi prošla test na detektoru laži. Vidjeli su jelena, medvjeda, vuka ili pak tetrijeba kako lepeće krilima kroz visoku jesensku travu. Vidjeli su ga.

A zapravo se, prema Kilroyu, dogodilo to da je te lovce svladala tjeskobna želja da ispale taj metak i da završe s tim, ovako ili onako. Ta je tjeskoba postala tako snažna da je mozak uvjerio oko da je vidjelo što još nije bilo vidljivo kako bi prekinuo napetost. To je očna groznica. Pa iako Jonesy nije bio svjestan nikakve tjeskobe - ruke su mu bile potpuno mirne kad je zavrnuo crveni poklopac u grlo termosice - poslije si je priznao da je možda ipak podlegao toj boljetici.

Na trenutak je jasno vidio mužjaka na kraju tunela načinjenog od isprepletenih grana - jasno kao što je vidio prethodnih šesnaest jelena (šest mužjaka, deset srna) koje je tijekom godina pokosio u okolici Rupe u zidu. Vidio je njegovu smeđu glavu, jedno oko tako tamno da je bilo gotovo crno poput draguljarskog baršuna, čak i dio njegovih rogova.

Pucaj! podvikne dio njega - bio je to Jonesy s druge strane nesreće, onaj cjeloviti Jonesy. Taj se u posljednjih mjesec dana oglašavao sve češće, kako se Jonesy počeo vraćati u nekakvo mitološko stanje koje ljudi koje nikad nije pregazio automobil olako nazivaju “potpunim oporavkom”, ali nikad tako glasno kao sada. Bila je to zapovijed, gotovo povik.

I prst mu je zaista počeo pritiskati okidač. Nikad nije dodao onaj posljed- nji pond pritiska (ili bi možda bilo potrebno samo bijednih pola ponda), ali gajest pritisnuo. Glas koji ga je zaustavio bio je glas onog drugog Jonesyja, onoga koji se probudio u bolnici Mass General, omamljen, dezorijentiran i u bolovima, ni u što siguran osim da netko želi da nešto prestane, netko to ne može podnijeti - barem ne bez injekcije - da netko želi Marcy.

Ne, ne još - čekaj, gledaj, reče taj novi oprezni Jonesy, i to je bio glas koji je poslušao. Ukoči se, težinu uglavnom prebaci na izbačenu zdravu lijevu nogu; stajao je podignute puške, cijevi spuštene pod kutom od hladnokrvnih trideset pet stupnjeva niz taj isprepleteni tunel svjetlosti.

Uto prve snježne pahulje skliznu s bijelog neba, i kad se to dogodilo, Jonesy ugleda žarku okomitu crtu narančastog ispod jelenove glave - kao da ju je snijeg nekim čudom prizvao. Na trenutak ga moć zapažanja izda i ono što je vidio preko cijevi puške pretvori se u nepovezanu smjesu, poput boja umiješanih na umjetnikovoj paleti. Nisu to bili ni jelen ni čovjek, pa ni šuma, tek zbunjujuća i neuredna packa crnog, smeđeg i narančastog.

A zatim je bilo više narančaste boje, i to u obliku s više smisla: bila je to kapa, od onih s preklopima koji se mogu spustiti na uši. Došljaci iz drugih država kupovali su ih u L. L. Bean’su  po 44 dolara, a iznutra se u svakoj nalazila ceduljica na kojoj je pisalo AMERIČKI PROIZVOD S PONOSOM PROIZVELISINDIKALNO UDRUŽENI RADNICI. Ili ste ih mogli kupiti kod Gosselina za sedam zelembaća. Na ceduljici kape kupljene u Gosselinu pisalo je samo MADE IN BANGLADESH.

Zbog te je kape sve užasnuto sagledao iz drugog kuta: smeđa boja za koju je zabunom pomislio da je jelenova glava bila je prednjica vunene muške jakne, crna boja draguljarskog baršuna jelenova oka bilo je puce, a rogovi su bili grane - i to grane stabla na kojem je on stajao. Čovjeku nije bilo baš pametno (Jonesy nije mogao laka srca upotrijebiti riječ luđak) odjenuti smeđu jaknu u šumu, ali Jonesyju još nije bilo jasno kako je on mogao pogriješiti s tako potencijalno nesagledivom posljedicom. Jer taj čovjek ima na sebi i narančastu kapu, zar ne? Kao i kričavonarančasti prsluk, preko nedvojbeno nepreporučljive smeđe jakne. Čovjek je bio...

...pond pritiska prsta od smrti. Možda i manje.

Kad je toga postao svjestan, stegne ga u utrobi i katapultira iz tijela. Jedan užasni, blještavi trenutak koji nikad nije zaboravio, nije bio ni Jonesy Jedan, samouvjereni Jonesy od prije nesreće, ni Jonesy Dva, nesiguran čovjek koji je preživio nesreću i koji je toliko vremena proveo u zamornom stanju tjelesne nelagode i duševne smućenosti. U tom je trenutku bio neki drugi Jonesy, nevidljivo prisuće koje gleda u strijelca koji stoji u čeki na stablu. Strijelčeva je kosa kratka i prosijeda, lice izborano oko usta, maljavo na obrazima i ispijeno. Strijelac je na rubu da upotrijebi svoje oružje. Snijeg mu je počeo pršiti oko glave i lagano slijetati na smeđu flanelsku košulju nezataknutu u hlače i na rubu je da ustrijeli čovjeka u narančastoj kapi i prsluku kakve bi on odjenuo da se odlučio za odlazak u šumu s Beaverom umjesto što se popeo na ovo stablo.

Strmoglavi se natrag u sebe uz tup udarac, baš onako kako se strovališ natrag u sjedište nakon što automobilom velikom brzinom prijeđeš preko visoke izbočine. S užasom shvati da i dalje garandicom prati kretanje onog čovjeka, kao da se neki tvrdoglavi aligator u njegovu mozgu odbija odreći ideje da je muškarac u smeđoj jakni plijen. Još i gore, prst kao da mu nije mogao olabavjeti na okidaču. Cak mu se užasnu sekundu-dvije činilo da ga i dalje pritišće, neumoljivo proždire tih posljednjih nekoliko pondova između njega i najveće pogreške njegova života. Poslije je zaključio daje to bio privid, sličan osjećaju da se krećete natraške u zaustavljenom automobilu kad krajičkom oka ugledate automobil koji polako prolazi pokraj vas.

Zapravo, samo se skamenio, ali i to je bilo jezivo, užasno. Jonesy, previše razmišljaš, rekao bi Pete kad bi uhvatio Jonesyja da zuri u daljinu i ne prati razgovor, vjerojatno time misleći :Jonesy, previše zamišljaš, što je lako moglo biti istina. U svakom je slučaju sad zamišljao previše stojeći ovdje nasred stabla i prvog snijega te zime, kose koja mu je poskakivala uvis u čupercima, prsta zalijepljena za okidač garandice - nije ga pritiskao kao što se na trenutak pobojao, ali nije ni popuštao stisak. Onaj je čovjek sad bio gotovo ispod njega i nišan garandice ležao je na vrhu narančaste kape: čovjekov je život visio o nevidljivoj žici između otvora cijevi garandice i te kape. Covjek je možda razmišljao o zamjeni svog starog automobila za novi, kako će prevariti ženu ili najstarijoj kćeri kupiti ponija (Jonesy je poslije imao razloga zaključiti da McCarthy nije razmišljao ni o čemu od toga, ali naravno ne i tada, ne na tom stablu kažiprsta omotana poput zaleđene vitice oko okidača svoje puške) i nije znao što ni Jonesy nije znao dok je stajao na rubu pločnika u Cambridgeu s aktovkom u ruci i primjerkom bostonskog Phoenbca pod mišicom, naime da je smrt u blizini, ili čak i Smrt, brzajuća spodoba kao iz ranih filmova Ingmara Bergmana, nešto što nosi svoje skriveno oruđe u grubim naborima svoje halje. Vjerojatno škare. Ili skalpel.

A najgore je bilo to što čovjek ne bi umro, barem ne odmah. Pao bi, ležao na zemlji i vrištao, kao što je Jonesy ležao na ulici i vrištao. Nije se sjećao da je vrištao, ali naravno da jest; tako su mu rekli, a on nema razloga u to ne povjerovati. Najvjerojatnije je urlao iz petnih žila. A kad bi čovjek u smeđoj jakni i s narančastim popratnim detaljima počeo vrišteći dozivati Marcy? Dakako da ne bi - ne zaista - ali bi Jonesyjev mozak mogao tako registrirati. Ako postoji očna groznica - ako može pogledati u smeđu jaknu a vidjeti jelenovu glavu - vjerojatno postoji i njezin slušni pandan. Cuti kako netko vrišti i znati da si ti uzrok tome - dobri Bože, ne. Svejedno njegov prst nikako da popusti pritisak.

Njegovu je uzetost razbilo nešto jednostavno i neočekivano: desetak koraka od podnožja Jonesyjeva stabla, onaj čovjek u smeđoj jakni padne. Jonesy začuje bolan, iznenađen zvuk - zazvučalo je kao nrof! - i prst mu se nesvjesno makne s okidača.

Covjek je sad bio na sve četiri, prstiju u smeđim rukavicama (smeđe rukavice, još jedna pogreška, tip je baš mogao otići u lov s natpisom NA- PUCAJTE ME pričvršćenim na leđa, pomisli Jonesy) raširenih na zemlji koja se već zabijeljela. Kad je čovjek ponovno ustao, prozbori zlovoljnim, začuđenim glasom. Jonesy isprva nije shvatio da čovjek ujedno i plače.

“Bože moj, Bože”, reče čovjek s mukom se vraćajući u uspravan položaj. Zaglavinja na nogama kao pijan. Jonesy je znao da su muškarci u lovu, muškarci koji su se na tjedan dana ili preko vikenda maknuli od obitelji, skloni raznoraznim nestašlucima - piti u deset ujutro bio je jedan od najuobičajenijih. Ali Jonesy nije pomislio da je ovaj čovjek nacvrcan. Nije imao razloga - samo špurijus.

“Bože moj, Bože moj, Bože.” A zatim, kad je ponovno krenuo: “Snijeg. Sad još i snijeg. Molim te, Bože, sad još i snijeg, o Bože moj, Bože.”

Njegova prva dva koraka bila su teturava i nesigurna. Jonesy je bio na rubu da zaključi da je njegov špurijus bio pogrešan, da je čovac nakresan, no tad se čovjekov korak ustabili i on počne hodati ravnomjernije. Češao se po desnom obrazu.

Prođe točno ispod čeke. Na trenutak nije uopće bio čovjek, već samo krug narančaste kape sa smeđim ramenima s obiju strana. Njegov glas doplovi u visine, vlažan i pun suza, uglavnom izgovarajući Bože moj, povremeno začinjeno s O Bože ili Sad još i snijeg.

Jonesy ostane stajati na mjestu, gledajući za čovjekom koji je najprije iščeznuo točno ispod čeke pa ponovno izašao na drugoj strani. Jonesy se nesvjesno zavrti na peti kako ne bi izgubio iz vida čovjeka teška hoda, nesvjestan činjenice da je spustio pušku niz nogu ili da je ponovno podigao sigurnosni zapor.

Jonesy se nije oglasio, a pretpostavljao je i da zna razlog: čista krivnja. Strepio je da bi čovjeku ispod njega bio dovoljan jedan pogled da vidi istinu u Jonesyjevim očima - i kroz suze i sve gušći snijeg on bi vidio što je Jonesyju bilo na pameti s tom njegovom uperenom puškom, da ga je Jonesy zamalo ustrijelio.

Dvadeset koraka od stabla, onaj čovjek stane, desne ruke u rukavici podignute na čelo, zaklanjajući oči od snijega. Jonesy shvati da je ugledao Rupu u zidu. Vjerojatno je shvatio i da se nalazi na pravoj stazi. Oni o Bože i Bože moj prestanu i čovjek potrči prema zvuku generatora, ljuljajući se kao da je na palubi broda. Jonesy je čuo neznančeve kratke, oštre uzdahe dok je teškom mukom grabio prema prostranoj drvenjari iz čijeg se dimnjaka dizala lijena kovrčica dima koja bi gotovo istog trenutka izblijedjela u snijeg.

Jonesy se počne spuštati niz prečke čavlima pribijene za deblo javora, puške prebačene preko ramena (pomisao da bi taj čovjek mogao predstavljati kakvu pogibao nije mu pala na um, ne tada; jednostavno nije želio ostaviti garandicu, finu pušku, vani na snijegu). Kuk mu se ukočio pa kad se spustio u podnožje stabla, čovjek kojeg je zamalo upucao stigao je gotovo do vrata drvenjare... koja, naravno, nisu bila zaključana. Nitko ne zaključava vrata, ne tako daleko u unutrašnjosti.

5

OKO TRI METRA OD GRANITNE PLOČE KOJA JE SLUŽILA KAO PREDNJI TRIJEM RUPE u zidu, onaj čovjek u smeđoj jakni i narančastoj kapi ponovno padne. Kapa mu se otkotrlja s glave i ukaže se znojna smrša rijetke smeđe kose. Na trenutak ostane klečati na jednom koljenu, pognute glave. Jonesy je čuo njegovo hrapavo, brzo disanje.

Čovjek podigne kapu i baš kad ju je ponovno nataknuo na glavu, Jonesy ga oslovi.

Čovjek se teturajući uspravi i pripito okrene. Na prvi pogled Jonesyju se učini da čovjek ima vrlo dugo lice - gotovo onakvo kakvo ljudi podra- zumijevaju kad za nekoga kažu da ima “konjsko lice”. No kad se Jonesy približio, pomalo trzava hoda ali ne i šepajući (što je bilo dobro jer mu je tlo ispod nogu brzo postajalo sklisko), on shvati da čovjekovo lice nije osobito izduženo - samo je protrnuo od straha i silno problijedio. Na obrazu po kojem se maloprije počešao isticala se žarkocrvena mrlja. Olakšanje koje ga je preplavilo kad je ugledao kako Jonesy hita prema njemu bilo je veliko i trenutačno. Jonesy se zamalo nasmijao samome sebi, tome kako je stajao u čeki na javoru i brinuo se da će mu taj tip čitati iz očiju. Covjek nije imao želju nikome čitati s lica i očito ga nije zanimalo odakle je Jonesy došao ili što je dosad radio. Izgledao je kao da se želi baciti Jonesyju oko vrata i obasuti ga slinavim poljupcima.

“Hvala Bogu!” zavapi čovjek. Pruži ruku Jonesyju i vukući noge krene prema njemu kroz tanki ledeni premaz novog snijega. “Joj, hvala Bogu, izgubio sam se, lutam po ovoj šumi od jučer, pomislio sam da ću i umrijeti ovdje. Ja... ja...”

Posklizne se i Jonesy ga zgrabi za nadlakticu. Bio je krupan, viši od Jonesyja, koji je bio visok 185 centimetara, a i širih ramena. Pa ipak se

Jonesyju učinio netjelesan, kao da ga je strah nekako izdubio i ostavio ga laganog poput komuške mlječike.

“Polako, bratac”, reče Jonesy. “Samo polako, sad je sve u redu, na sigurnom ste. A da uđete i malo se ugrijete, što kažete na to?”

Kao da mu je riječ ugrijete bila znak koji je čekao, čovjeku počnu cvo- kotati zubi. “N-n-naravno.” Pokuša se nasmiješiti, ali ne naročito uspješno. Jonesyja ponovno iznenadi njegovo krajnje bljedilo. Jutros je bilo hladno, u najboljem slučaju minus dva stupnja, ali su čovjekovi obrazi bili pepeljasto i olovno sivi. Jedina boja na njegovu licu, osim one crvene pjege, bili su smeđi polumjeseci ispod njegovih očiju.

Jonesy obgrli čovjeka oko ramena, iznenada obuzet smiješnom i sladu- njavom nježnošću za tog neznanca, emocijom snažnom poput onoga što je osjećao za svoju prvu pučkoškolsku ljubav - Mary Jo Martineau u bijeloj bluzici bez rukava i ravnoj traper-suknji do koljena. Sad je bio uvjeren da čovjek nije pio - njegova nesigurnost na nogama bila je posljedica straha (a možda i iscrpljenosti) a ne pića. No svejedno jest bazdio po nečemu

- kao po bananama. Taj miris podsjeti Jonesyja na eter koji bi ubrizgao u rasplinjač svoga prvog automobila, Forda iz vijetnamske ere, da bi ga zakurblao u hladna jutra.

“Idemo unutra, može?”

“Aha. H-hladno je. Hvala Bogu da ste naišli. Je li to...”

“Moja kućica? Ne, prijateljeva.” Jonesy otvori lakirana hrastova vrata i pomogne čovjeku prijeći preko praga. Neznanac naglo udahne kad je osjetio topli zrak, a u obraze mu navre rumen. Jonesyju lakne kad je vidio da u njemu ipak ima krvi.

6

RUPA U ZIDU BILA JE PRILIČNO RASKOŠNA, MJERENO STANDARDIMA LOVAČKIH kuća. Ulazilo se u prostranu prizemnu prostoriju - kuhinju, blagovaonicu i dnevni boravak u jednom - ali su se iza nje nalazile dvije spavaće sobe i još jedna na katu, ispod strehe. Velika je soba bila puna mirisa boro- vine i njezina mekog ulaštenog sjaja. Na podu se nalazio tepih Navaho indijanaca, a na jednom je zidu visjela tapiserija plemena Micmac  s motivom hrabrih štapićastih lovaca koji su okružili golemog medvjeda. Prostor za jelo bio je označen jednostavnim hrastovim stolom, dovoljno dugim za osam mjesta. U kuhinji se nalazila peć na drva, a u dnevnom boravku kamin; kad bi se oboje naložilo, u kući bi vam se sparušio mozak od zapare, čak i kad je vani bilo minus trideset. Zapadni je zid bio sav u staklu pa se pružao pogled na dugi, strmi obronak koji se obrušavao prema zapadu. Sedamdesetih je godina to područje poharao požar i mrtva su stabla stajala crna i nakrivljena na sve gušćem snijegu. Jonesy, Pete, Henry i Beav zvali su taj obronak Vododerina, jer su ga tako zvali Beavov tata i njegovi prijatelji.

“Bože moj, hvala Bogu, a hvala i vama”, čovjek u narančastoj kapi reče Jonesyju, a kad se Jonesy veselo nasmiješio - koliko zahvaljivanja - čovjek se kreštavo nasmije, kao da želi reći da i on zna da je smiješno to što je rekao, ali da si nije mogao pomoći. Počne duboko disati i nekoliko je trenutaka izgledao poput gurua tjelovježbe koje se može vidjeti na troznamenkastim programima kabelske televizije. Rekao bi nešto pri svakom izdisaju.

“Bože, sinoć sam zaista pomislio da sam gotov... bilo je tako hladno... i vlažan zrak, sjećam se... sjećam se da sam pomislio: Bože moj, Bože, što ako ipak padne snijeg... počeo sam kašljati i nisam mogao prestati... nešto je došlo i pomislio sam da moram prestati kašljati, ako je to medvjed ili nešto takvo da ću ga... ovaj... isprovocirati ili nešto slično... samo što nisam mogao i nakon nekog vremena to je... otišlo samo od sebe...”

“Vidjeli ste medvjeda po noći?” Jonesyja je to zatravilo i prenerazilo. Cuo je da ovdje gore ima medvjeda - Starina Gosselin i njegovi kompići iz trgovine koji sjede oko bačve s kiselom zimnicom obožavaju pripovijedati zgode o medvjedima, osobito došljacima iz drugih država - ali pomisao da je ovom čovjeku, izgubljenom i samom, jedan zaprijetio noću, bila je krajnje jeziva. Kao da slušaš moreplovca kako priča o morskoj nemani.

“Ne znam što je to bilo”, reče čovjek i iznenada pogleda u Jonesyja krajičkom oka, prepredenim pogledom koji se Jonesyju nije svidio niti ga je mogao proniknuti. “Ne mogu pouzdano reći, tad više nije sijevalo.”

“I sijevalo je? Čovječe!” Da čovjek tako očigledno nije u šoku, Jonesy bi se upitao ne vuče li ga za nos. Istinu govoreći, ionako se pomalo to pitao.

“Munja nasuho, pretpostavljam”, reče čovjek. Jonesy je imao osjećaj da čovjek samo što nije slegnuo ramenima. Počeše se po onoj crvenoj pjegi na obrazu koja je mogla biti zametak ozebline. “Ugledaš li je zimi, znači da se sprema mećava.”

“I vi ste je vidjeli? Sinoć?”

“Pretpostavljam.” Čovjek ga ponovno brzo pogleda krajičkom oka, ali ovaj put Jonesy u tom pogledu ne ugleda nikakve lukavosti pa zaključi da ju nije vidio ni prvi put. Ugleda samo iznemoglost. “Sve mi se pomiješalo u glavi... želudac me boli otkako sam zabasao... uvijek me boli kad me je strah, još kao dijete...”

A i ponaša se kao dijete, pomisli Jonesy: gleda na sve strane istodobno potpuno bezazleno. Jonesy ga povede prema kauču ispred kamina i čovjek dopusti da ga odvede. Kad me je strah. Čak je rekao kad me je strah umjesto kad se bojim - kao dijete. Malo dijete.

“Dajte mi jaknu”, reče Jonesy, a kad je čovjek najprije otkopčao puceta pa se mašio zatvarača ispod njih, Jonesy se ponovno sjeti kako je bio pomislio da gleda u jelena, u smdaća, za Boga miloga - i kako je zabunom u jednom od tih puceta vidio oko i zamalo ga prosvirao metkom.

Covjek uspije povući zatvarač dopola, a tad on zapne, jer se jedna strana njegovih zlatnih ustašca zagrcnula tkaninom. On pogleda u nj - zapravo blene - kao da nikad prije nije vidio takvo što. A kad je Jonesy pružio ruku prema zatvaraču, čovjek spusti ruke niz bokove i dopusti Jonesyju da uhvati zatvarač, kao što bi prvoškolac stajao i pustio da učiteljica popravi stvar kad on pogrešno obuje kaljače ili odjene jaknu naopako.

Jonesy ponovno pokrene zlatna ustašca i povuče ih do kraja. Ispred prozora-zida, Vododerina je iščezavala, premda su se još mogla vidjeti crna načrčkana obličja drveća. Dolazili su ovamo zajedno u lov gotovo dvadeset pet godina, nijednu nisu propustili, i sve te godine nijedanput nije bilo snijega jačeg od povremenih oborina nošenih vjetrom. Činilo se da će se sve to promijeniti, iako - kako to znati? Tipovi s radija i televizije u današnje vrijeme deset centimetara svježeg pršića proglase navještajem novog ledenog doba.

Na trenutak je čovjek ostao stajati otvorene jakne dok mu se snijeg topio oko čizama na ulašteni drveni pod, zagledan u stropne grede otvorenih usta i zaista je izgledao kao krupan šestogodišnjak - ili kao Duddits. Gotovo ste očekivali da će mu s manšeta rukava jakne na vezicama visjeti rukavice bez prstiju. Izmigolji iz jakne na taj savršeno prepoznatljiv dječji način: spusti ramena nakon što je zatvarač na jakni bio otvoren i pusti da jakna padne. Da nije bilo Jonesyja da je uhvati, bila bi pala na pod i prihvatila se posla - upila lokvice snijega koji se topio.

“Što je to?” upita.

Na trenutak Jonesy nije imao pojma na što čovjek misli, a zatim isprati neznančev pogled do makramea koji je visio sa središnje grede. Bio je živahnih boja - crvena i zelena, prošarane potezima limunžute - i izgledao kao paukova mreža.

“Snovolovka”, reče Jonesy. “Indijanski talisman. Trebala bi tjerati ružne snove, mislim.”

“Vaša je?”

Jonesy nije znao misli li on na cijelu kuću (vjerojatno nije prije slušao što mu je Jonesy govorio) ili samo na snovolovku, ali u oba slučaja odgovor je bio isti. “Ne, prijateljeva. Dolazimo u lov svake godine.”

“Koliko vasje?” Čovjekje drhturio. Držao je ruke prekrižene na prsima, dlanovima se držao za laktove i gledao kako Jonesy vješa njegovu jaknu na vješalicu pokraj vrata.

“Četvorica. Beaver - ovo je njegova kuća - je u lovu. Ne znam hoće li ga snijeg potjerati natrag u kuću ili neće. Vjerojatno hoće. Pete i Henry su otišli u trgovinu.”

“Gosselinovu? U tu trgovinu?”

“Aha. Dođite ovamo i sjednite na kauč.”

Jonesy ga odvede do kauča, komično dugog ležaja na rasklapanje. Takve su stvarce izašle iz mode prije mnogo desetljeća, ali kauč nije zaudarao i nikakva se gamad nije u njega zalegla. Stil i ukus nisu puno značili u Rupi u zidu.

“Ostanite tu”, reče on i ostavi čovjeka da tamo sjedi, drhtureći i tresući se, ruku čvrsto stisnutih koljenima. Traperice su mu sličile kobasicama kao kad se ispod njih nose duge gaće, no svejedno se tresao i drhturio. Ali je toplina izazvala pravu bujicu rumenila; neznanac više nije izgledao kao mrtvac već kao žrtva difterije.

Pete i Henry dijelili su veću od dviju prizemnih spavaćih soba. Jonesy se zavuče u nju, otvori škrinju od cedrovine lijevo od vrata i izvadi jednu od dviju perina složenih u njoj. Dok je ponovno prelazio preko dnevnog boravka do mjesta gdje je čovjek sjedio drhtureći na kauču, Jonesy shvati da nije postavio osnovno pitanje, pitanje koje postave čak i šestogodišnjaci koji ne znaju povući zatvarač.

Dok je perinom pokrivao neznanca na nestandardno velikom viken- daškom kauču, upita: “Kako se zovete?” I shvati da već otprilike zna. McCoy? McCann?

Čovjek kojega je Jonesy zamalo ustrijelio pogleda u nj i odmah povuče perinu do brade. One smeđe krpice ispod njegovih očiju punile su se ljubičastom bojom.

“McCarthy”, reče on. “Richard McCarthy.” Njegova ruka, iznenađujuće punašna i bijela bez rukavice, spuzne ispod pokrivača poput plašljive životinje. “A vi ste?”

“Gary Jones”, reče Jonesy i prihvati ponuđenu ruku onom koja je zamalo povukla okidač. “Uglavnom me zovu Jonesy.”

“Hvala, Jonesy.” McCarthy pogleda u njega usrdno. “Mislim da ste mi spasili život.”

“Ma, ne znam baš”, reče Jonesy. Ponovno pogleda u onu crvenu pjegu. Ozeblina, mala. Ozeblina, mora biti.

DRUGO POGLAVLJE

Beav

1

“ZNATE DA NE MOGU NIKOGA NAZVATI, ZAR NE?” REČE JONESY. “TELEFONSKE linije ne prolaze ni blizu. Tu je generator za struju, ali to je sve.”

McCarthy, kojemu je sad iznad perine virila samo glava, kimne. “Čuo sam generator, ali znate kako je kad zalutate - zvukovi su čudni. Ponekad zvuk kao da vam dolazi slijeva ili zdesna, no zatim biste se zakleli da vam je iza leđa i da bi vam bilo bolje da se okrenete.”

Jonesy kimne glavom, premda zapravo nije znao kako je to. Ako se ne računa onih otprilike tjedan dana neposredno nakon nesreće, vrijeme koje je proveo lutajući kroz maglu lijekova i bola, nikad se nije izgubio.

“Pokušavam smisliti što bi bilo najpametnije”, reče Jonesy. “Vjerojatno bi bilo najbolje da vas odbacimo kad se Pete i Henry vrate. Koliko vas je u grupi?”

Činilo se da McCarthy mora razmisliti. To je, zajedno s njegovim posrtanjem, učvrstilo Jonesyjev dojam da je čovjek u šoku. Pitao se bi li jedna noć lutanja po šumi mogla ostaviti takve posljedice; upita se bi li se to dogodilo i njemu.

“Četvero”, reče McCarthy, nakon što je razmislio minutu. “Baš koliko i vas. Lovili smo u parovima. Ja sam bio s prijateljem, Steveom Otisom. On je odvjetnik kao i ja, u Skovvheganu. Svi smo iz Skovvhegana, a ovaj je tjedan za nas... velika stvar.”

Jonesy kimne glavom, smiješeći se. “Aha. Kao i za nas.”

“Pretpostavljam da sam naprosto odlunjao.” On zavrti glavom. “Ne znam, čuo sam Stevea zdesna, ponekad bih ugledao njegov prsluk kroz drveće, a onda sam... jednostavno ne znam. Pretpostavljam da sam se zamislio - jedna od stvari za koju je lov izvrstan jest to što možeš razmišljati o svemu - a zatim sam bio sam. Mislim da sam se pokušao vratiti istim putem, ali se tad smračilo...” On ponovno zavrti glavom. “Sve mi se pomiješalo u glavi, ali da - bilo nas je četvero, mislim da je to jedino u što sam siguran. Ja, Steve, Nat Roper i Natova sestra Becky.”

“Sigurno su izludjeli od brige.”

McCarthy najprije pogleda iznenađeno, a zatim zabrinuto. To mu je očito bila novost. “Aha, sigurno. Naravno da jesu. Bože moj, Bože.”

Jonesy se morao svladati da se ne nasmiješi. Kad bi se navio, McCarthy je pomalo podsjećao na lik iz onog filma, Fargo.

“Znači, najbolje da vas odbacimo. Naravno, ako...”

“Ne bih želio biti na smetnji...”

“Odvest ćemo vas. Ako budemo mogli. Hoću reći, nevrijeme je stiglo brzo.”

“Itekako”, ogorčeno će McCarthy. “Čovjek bi pomislio da će meteorolozi znati nešto više sa svim tim svojim prokletim satelitima i dopler-radarima i bog bi ga znao s čime još sve ne. Toliko o lijepom i hladnom vremenu primjerenom za ovo doba godine, ha?”

Jonesy ponešto zbunjeno pogleda u čovjeka ispod perine, od kojeg su se vidjeli samo rumeno lice i rogozina prorijeđene smeđe kose. Vremenske prognoze koje je on slušao - on, Pete, Henry i Beav - u posljednja dva dana vrvjele su najavama snježnih oborina. Neki su se prognostičari ogradili u svojim prognozama rekavši da bi snijeg mogao prijeći u kišu, ali čovac na radiopostaji Castle Rock tog je jutra (ovdje su jedino primali signal WCAS-a, a i on je bio slab i ispremiješan krčanjem) spominjao Alberta Clippera  koji se brzo premješta, petnaest ili dvadeset centimetra snijega, a možda i sjeveroistočnjak nakon toga, ako temperature ostanu niske a polje niskog tlaka se ne premjesti nad ocean. Jonesy nije znao gdje je McCarthy čuo svoje vremenske prognoze, ali jamačno ne na WCAS-u. Čovjeku se malo pomutilo u glavi, najvjerojatnije je to posrijedi, a nije ni čudo.

“Mogao bih pristaviti malo juhe. Sto kažete na to, gospodine McCar- thy?”

McCarthy se zahvalno nasmiješi. “Mislim da bi to bilo krasno”, reče on. “Zeludac me sinoć bolio a i jutros me nešto opako zapeklo, ali se sad bolje osjećam.”

“Stres”, reče Jonesy. “Ja bih na vašem mjestu povratio žuč. Avjerojatno i napunio gaće.”

“Nisara povraćao”, reče McCarthy. “Prilično sam siguran da nisam. Ali...” Ponovno odmahivanje glavom, kao da mu je prešlo u tik. “Ne znam. U glavi mi je takva zbrka, kao da sam usnio ružan san.”

“Noćnoj je mori kraj”, reče Jonesy. Malo si je zazvučao budalasto - po- malo poput neke tete - ali je bilo jasno da je čovjeku potrebna utjeha.

“Dobro”, reče McCarthy. “Hvala vam. A zaista bih rado pojeo malo juhe.”

“Imamo juhu od rajčice i pileću juhu, a mislim da bi negdje mogla biti i limenka Chunky Sirloina . Sto biste vi?”

“Pileću”, reče McCarthy. “Moja je majka uvijek govorila da je pileća juha najbolja kad se ne osjećaš najbolje.”

On se široko nasmije kad je to rekao i Jonesy pokuša ne pokazati svoju zgranutost. McCarthyjevi su zubi bili bijeli i pravilni, zapravo odveć pravilni da bi bili prirodni, s obzirom na njegove godine, a jamačno je imao četrdeset pet godina ili otprilike toliko. Ali su najmanje četiri manjkala - gornji sjekutići (ono što je Jonesyjev otac nazivao “vampirskim zubima”) te dva prednja donja - Jonesy nije znao kako se oni zovu. No znao je jedno: McCarthy nije znao da ih nema. Nitko tko je svjestan takvih rupa u nizu svojih zuba ne bi ih tako neopterećeno izložio pogledu, čak ni u ovakvim okolnostima. Barem je tako Jonesy smatrao. Osjeti kako mu je utrobom sijevnula blaga mučna groznica, telefonski poziv niotkuda. Okrene se ponovno prema kuhinji prije nego što je McCarthy uspio primijetiti promjenu na njegovu licu i upitati se što nije u redu. Možda i upitati što nije u redu.

“Jedna juha stiže odmah. Što kažete na prepečeni sir kao prilog?”

“Ako nije problem. I zovite me Richard, može? Ili Rick, to je još bolje. Kad mi ljudi spase život, volim s njima što prije prijeći na ti.”

“Može Rick, nema problema.” Rick, sredi si te zubeprije nego štoponovno staneš pred neku porotu.

Osjećaj da nešto nije u redu bio je vrlo snažan. Čuo je onaj škljocaj, kao kad je zamalo pogodio McCarthyjevo ime. Bio je daleko od toga da požali što ga nije ubio kad je imao priliku, ali je već poželio da se McCarthy klonio njegova stabla i života.

2

KUHAO JE JUHU NA ŠTEDNJAKU I SLAGAO SENDVIČE OD SIRA KAD JE STIGAO PRVIalet vjetra - snažni kovitlac od kojeg je drvenjara zaškripala a snijeg seodigao u jarosnom zastoru. Na trenutak su čak i crno naškrabani obrisi drveća u Vododerini bili zbrisani i ispred velikog prozora nije bilo ničeg osim bjeline: kao da je netko tamo postavio ekran za autokino. Jonesy prvi put osjeti žalac nelagode ne samo zbog Petea i Henryja, koji su vjerojatno već krenuli natrag iz Gosselinove trgovine u Henryjevu Scoutu, nego i zbog Beavera. Reklo bi se, ako netko pozna ove šume, onda je to vjerojatno Beav, ali se u mećavi ništa ne zna - Sve je moguće, još jedna izreka njegova nesposobnog oca, vjerojatno ne dobra kao Ne može ti se namjemoposrećiti, ali nije ni loša. Zvuk generatora mogao bi pomoći Beavu da se orijentira ali, kao što je McCarthy istaknuo, zvukovi znaju zavarati. Osobito ako se vjetar počne nadizati, kao što je očito sad nakanio.

Mama ga je naučila desetak osnovnih stvari koje je znao o kuhanju, a jedna od njih je bila vještina pripremanja sendviča s prepečenim sirom. Najprije namaži malo zemfa, rekla je -zemf\c bio se«/jezikom Janet Jones - a onda putrom premaži kruh a ne tavu. Namažeš putrom tavu i dobit ćeš samo pečeni kruh s malo sira na njemu. Nikad nije shvatio kako to gdje ćeš staviti maslac, na kruh ili tavu, može promijeniti krajnji ishod, ali bi se uvijek pridržavao majčina naputka, iako je bilo nezgodno premazivati maslacem gornji komad sendviča dok mu se donji dio peče. Kao što nikad ne bi ni ostavio gumene čizme na nogama nakon ulaska u kuću... jer je njegova majka uvijek govorila: “Razvlače ti noge.” Nije imao pojma što bi to moglo značiti, ali čak i sad, kao gotovo četrdesetogodišnjak, izuje čizme čim prijeđe preko praga, kako mu ne bi razvukle noge.

“Mislim da bih i ja mogao pojesti jednu ovu ljepoticu”, reče Jonesy i poslaže sendviče na tavu, na stranu premazanu maslacem. Juha je zakuhala i fino, utješno mirisala.

“Dobra ideja. Nadam se da vam je s prijateljima sve u redu.”

“Aha”, reče Jonesy i promiješa juhu. “Gdje je vaša lovačka kuća?”

“Pa, nekad smo lovili u Mars Hillu, tamo je Natov i Beckyn ujal imao kuću, ali ju je neki idiot zapalio prije dva ljeta. Napio se pa nije pazio što radi sa starim cigaretama, barem je tako rekao šef vatrogasaca.”

Jonesy kimne glavom. “Nije rijetkost.”

“Osiguranje je isplatilo cijenu kuće, ali nismo imali kamo odlaziti u lov. Pomislio sam da je s lovom svršeno, ali je Steve tad našao tu zgodnu kuću u Kineu. Mislim da to naselje nije ucrtano na karte, samo još jedan dio Jefferson Tracta, ali ga zovu Kineo, šačica ljudi koji tamo žive. Znate li na koje mjesto mislim?”

“Znam”, reče Jonesy, govoreći kroz usnice koje su neobično odrvenjele. Ponovno onaj telefonski poziv niotkuda. Rupa u zidu nalazila se tridesetak kilometara istočno od Gosselinove trgovine. Kineo je bio možda četrdeset pet kilometara zapadno od nje. Ukupno sedamdeset pet kilometara. Zar da povjeruje da je čovjek koji sjedi na kauču i kojemu iznad perine viri samo glava prevalio sedamdeset pet kilometara nakon što je jučer popodne zalutao? To je apsurdno. Nemoguće.

“Dobro miriše”, reče McCarthy.

I jest mirisalo, ali Jonesy više nije bio gladan.

3

UPRAVO JE NOSIO KLOPU DO KAUČA KAD ZAČUJE STUPANJE NOGU NA KAMENU ispred vrata. Trenutak potom vrata se otvore i uđe Beav. Razigrana maglica snijega zavrtloži mu se oko nogu.

“Isusek-Disusek”, reče Beav. Pete je jednom prilikom sastavio popis beavizama i Isusek-Disusek nalazio se pri vrhu, zajedno s rezervama kao što su hebemti i ugrizi me za rep. Bili su to usklici istodobno zenovski i profani. “Već sam pomislio da ću prenoćiti vani, a onda ugledam svjetlo.” Beav podigne ruke prema krovu, raširenih prstiju. “O Gospode, da, ugledah svjetlo, hvaljen b...” Tad su mu se počela odmagljivati stakla na naoča- lama i on ugleda nepoznatog čovjeka na kauču. Spusti ruke, polako, pa se nasmiješi. To je bio jedan od razloga zbog kojeg je Jonesy volio Beava još od pučke škole, premda je Beav mogao biti naporan, a i kokoš mu je pozobala pokoje zrnce pameti: njegova prva reakcija na nešto neplanirano i neočekivano nije bila mrštenje nego smiješak.

“Bok”, reče on. “Ja sam Joe Clarendon. Tko si ti?”

“Rick McCarthy”, reče Richard i ustane. Perina se skotrlja s njega i Jonesy primijeti da mu prednjicu veste napinje tobolac prilično obilne škembe. Pa, pomisli on, barem u tome nema ništa čudnog, bolest sredovječnih muškaraca koja će nas u idućih dvadesetak godina pobiti na milijune.

McCarthy pruži ruku, krene da će načiniti korak, pa se spotakne o perinu i zamalo padne. Da ga Jonesy nije zgrabio za rame, McCarthy bi vjerojatno pao na nos i pritom najvjerojatnije počistio stolić na kojemu je sad bila poslužena hrana. I ponovno Jonesyja začudi čovjekova čudnovata nespretnost - pomalo ga podsjeti na njega prošlog proljeća, kad je iznova učio hodati. Pomnije se zagleda u onu mrlju na čovjekovu obrazu, no požali što je to učinio. To uopće nije bila ozeblina. Izgledala je poput nekakvog kožnog raka ili mrlje od porta iz koje niču čekinje.

“Heja-hoja, može ruka al da ne bude bruka”, reče Beaver i priskoči. Cvrsto stisne McCarthyjevu ruku i prodrma je zdušno sve dok Jonesy nije pomislio da će McCarthy ipak zapikirati nosom u stolić. Lakne mu kad se Beav - sa svih svojih metar šezdeset i snijegom koji mu se otapao u tu dugu crnu hipijevsku kosu - odmaknuo. Beav se još smiješio, sad još jače. Zbog do ramena duge kose i debelih naočala, izgledao je ili kao matematički genij ili masovni ubojica. A zapravo je bio stolar.

“Naš se Rick ludo proveo”, reče Jonesy. “Jučer se izgubio i proveo noć u šumi.”

Beaver zadrži smiješak na licu, ali mu postane zabrinut. Jonesy je pretpostavljao što slijedi i poželi da Beav to ne kaže - stekao je dojam da je McCarthy prilično pobožan čovjek koji na prostačenje ne gleda baš blagonaklono - ali, naravno, tražiti od Beavera da se pristojno izražava bilo bi kao tražiti od vjetra da ne puše.

“Mindža-nindža!” zavapi on. “Koji petljanija! Sjedni! Jedi! I ti, Jonesy.”

“Ne,” reče Jonesy, “ti jedi. Ti si se upravo vratio sa snijega.”

“Siguran si?”

“Jesam. Ja ću sebi ispeći jaja. Rick ti može ukratko ispričati što mu se dogodilo.” Možda će tebi imati više smisla nego meni, pomisli on.

“U redu.” Beaver skine jaknu (crvenu) i prsluk (narančasti, naravno). Krene da će ih baciti na drva, ali tad se predomisli. “S^ani malo, imam nešto što bi možda želio.” Gurne ruku duboko u jedan od džepova na svojoj perjem punjenoj jakni, prekopa i izvadi džepnu knjigu, prilično savijenu, ali inače ne naročito raskupusanu. Vražićci s trozubima đipali su po koricama: Mali poroci Roberta Parkera. Knjiga koju je Jonesy čitao na čeki.

Beav mu je pruži smiješeći se. “Ostavio sam tvoju vreću za spavanje, ali sam pomislio da noćas, jebote, nećeš moći zaspati ne budeš li znao tko je ubojica.”

“Nisi se trebao penjati”, reče Jonesy, ali je bio dirnut na način na koji bi ga jedino Beaver uspijevao ganuti. Beav se vratio po mećavi i nije mogao vidjeti je li Jonesy na čeki ili nije, nije mogao znati. Mogao je zazvati, ali za Beava zvati nije bilo dovoljno, za njega samo vidjeti znači vjerovati.

“Sitnica”, reče Beaver i sjedne pokraj McCarthyja, koji je u njega gledao kao u neku novu i egzotičnu životinjicu.

“Pa, hvala”, reče Jonesy. “Prihvati se tog sendviča. Ja si idem ispeći jaja.” Krene pa stane. “A Pete i Henry? Misliš da će se uspjeti vratiti?”

Beav otvori usta, ali prije nego što je uspio odgovoriti, zidovi zaškripe od vjetra koji je ponovno oštro udahnuo oko drvenjare pa turobno fijuknuo ispod strehe.

“Ma, ovo je samo snježni premaz”, reče Beaver kad je nalet vjetra jenjao. “Vratit će se oni. Ali izvući se odavde ako zapuše pravi sjevernjak, e to bi mogla biti sasvim druga pjesma.” Počne halapljivo gutati sendvič. Jonesy ode do kuhinje ispeći jaja i podgrijati još jednu limenku juhe. Sad kad je tu Beaver, nije osjećao toliku tjeskobu zbog McCarthyja. Zapravo, uvijek se osjećao bolje u Beaverovu društvu. Ludo ali istinito.

4

KAD SU JAJA BILA ISPEČENA A JUHA VRUĆA, MCCARTHY JE VEĆ ČAVRUAO s Beaverom kao da prijateljuju deset godina. Ako je McCarthyja i vrijeđala Beavova litanija pretežito komičnih psovki, prevagnuo je Beavov prilični šarm. “To se ne da ničime objasniti”, Henry je jednom prilikom rekao Jonesyju. “On je kao koala, pa to ti je - moraš ga voljeti. Zato mu krevet nikad nije prazan - jer žene ne padaju na njegov izgled, to je sigurno.”

Jonesy donese jaja i juhu u dnevni boravak, trudeći se da ne hrama  nevjerojatno koliko ga kuk jače boli po lošem vremenu; uvijek je mislio da su to bapske priče, ali očito nije tako - i sjedne na jednu od stolica u podnožju kauča. Cinilo se da je McCarthy više pričao nego jeo. Jedva je okusio juhu i pojeo samo polovicu svog sendviča sa sirom.

“Onda, dečki, kako ste?” upita Jonesy. Pospe papar po jajima i prihvati se jela s guštom - činilo se da mu se apetit sasvim vratio.

“Ko dva ključara harema”, reče Beaver, ali iako je zazvučao živahno kao uvijek, Jonesyju se učini da izgleda zabrinuto, pa i usplahireno. “Rick mi je ispričao svoje pustolovine. Zanimljivo kao neka od priča iz muških časopisa kakve su držali u brijačnicama kad sam bio pikavac.” Ponovno se okrene prema McCarthyju, i dalje nasmiješen - takav je Beav, uvijek nasmiješen - i jednim trzajem prođe rukom kroz teški slap svoje crne kose. “Dok sam bio klinjo, Starina Castonguay bio je brico na našoj strani Derryja i tako me prestravio tim svojim škarama da ih se otad klonim.”

McCarthy se blijedo nasmiješi, ali ništa ne odgovori. Uzme drugu polovicu svog sendviča, pogleda u nju, pa je vrati na tanjur. Ona mu se crvena pjega žarila na obrazu poput biljega. Beaver je u međuvremenu nastavio svoju priču kao da se boji onoga što bi McCarthy mogao reći ako mu se ukaže i najmanja prilika. Vani je snijeg padao sve jače, a i puhalo je, i Jonesy pomisli na Henryja i Petea koji su tamo vani, sad već vjerojatno na Deep Cut Roadu, u Henryjevu starom Scoutu.

“Ne samo što je našeg Ricka nešto zamalo pojelo usred noći - misli da je bio medvjed - nego je izgubio i pušku. Novu novcatu remingtonku, kalibra 30-30, jebote ja, takvu više nećeš vidjeti, nema šanse.”

“Znam”, reče McCarthy. Rumenilo mu je ponovno blijedjelo s lica i vraćala se ona olovna boja. “Ne sjećam se ni gdje sam je odložio ni...”

Iznenada se začuje tih, turpijav zvuk, poput skakavca. Jonesy osjeti kako su mu se dlake na zatiljku naježile; pomislio je da je nešto zapelo u dimnjaku kamina. A tad shvati da je to McCarthy. Jonesy je u životu čuo glasnih prdaca, nekih i dugih, ali ništa slično ovome. Kao da se oduljio unedogled, iako nije potrajao dulje od nekoliko sekundi. A zatim ih zapahne i smrad.

McCarthy je bio podigao žlicu, ali je sad spusti natrag u svoju juhu koju je jedva okusio i podigne desnu ruku na svoj nečisti obraz gotovo djevojačkom kretnjom nelagode. “Bože moj, oprostite”, reče.

“Nema na čemu, više je mjesta ovdje vani nego unutra”, reče Beaver, ali je to iz njega progovarao instinkt, instinkt i odgoj - Jonesy je vidio da je i njega taj smrad zgromio jednako. Nije to bio sumporni vonj trulih jaja od kojeg biste se nasmijali, zakolutali očima, mahnuli rukom ispred lica te dreknuli: “Isusa mu, tko je narezao sir?” Niti je to bio jedan od fuljaca poput metanskih močvarnih plinova. Bio je to miris koji je Jonesy osjetio na McCarthyjevu dahu, samo jači - mješavina etera i prezrelih banana, poput tekućine za pokretanje motora koju uliješ u rasplinjač ujutro kad se živa spusti ispod nule.

“Bože moj, to je užasno”, reče McCarthy. “Vraški mi je žao.”

“Sve u redu, zaista”, reče Jonesy, ali mu se želudac skvrčio u kuglicu, poput nečega što se štiti od napada. Neće pojesti svoj rani objed do kraja; nema teorije. U pravilu nije imao ništa protiv prdaca, ali je ovaj zaista zaudarao do neba.

Beav ustane s kauča i otvori prozor, pustivši u kuću vrtlog snijega i zapah blaženo svježeg zraka. “Ne brini se, rista... ali ovaj ga smrdi. Kog si to boga jeo? Sviščeva govna?”

“Grmlje i mahovinu i ostalo, ni sam ne znam što”, reče McCarthy. “Bio sam tako jako gladan, morao sam nešto pojesti, ali ne znam puno

0 tome, nikad nisam pročitao neku knjigu Euella Gibbonsa ... a usto, naravno, bio je mrak.” To posljednje reče gotovo kao spasonosnu ideju,

Jonesy pogleda Beaveru u oči da vidi zna li Beav ono što zna Jonesy -    da McCarthy laže. McCarthy nije znao što je jeo u šumi i je li uopće išta pojeo. Samo je želio objasniti taj neočekivani ogavni šupčev kreket. I smrad koji ga je popratio.

Vjetar se ponovno digne, glasan uzdah huka koji kroz otvoreni prozor pošalje svježe povjesmo snijega, ali je barem - Bogu hvala - promiješao zrak.

McCarthy se nagne prema naprijed tako naglo kao da je na opruzi, a kad je objesio glavu među koljena, Jonesyju je bilo prilično jasno što slijedi: zbogom indijanski tepihu, bilo mi je drago. I Beav je očigledno pomislio isto, jer je noge, stopala okrenutih prema van, podvukao pod kauč da mu ih ne poprska.

No umjesto povraćanja, iz McCarthyja dopre dug, dubok zuj - zvuk tvorničkog stroja pod velikim opterećenjem. McCarthyjeve oči isKolače se poput staklenih pikula, a obrazi mu se tako zategnu da su mu se u kutovima očiju pojavili mali tamni polumjeseci. Nikako da prestane taj brundavi, hripavi zvuk, a kad je napokon prestao, generator iza kuće zazvučao je preglasno.

“Cuo sam silnih podriga, ali ovaj zaslužuje Nobelovu nagradu”, reče Beav. Rekao je to s tihim i iskrenim poštovanjem.

McCarthy se nasloni na kauč, zatvorenih očiju, kutova usta spuštenih na način za koji Jonesy pretpostavi da izražava nelagodu, bol ili oboje. I ponovno osjeti onaj miris banana i etera, fermentirajući aktivni miris, poput nečega što se počelo kiseliti.

“O Bože moj, jako mi je žao”, reče McCarthy ne otvorivši oči. “Cijeli dan to radim, otkad se razdanilo. A i želudac me ponovno boli.”

Jonesy i Beav pogledaju se nijemo, zabrinuto.

“Znaš što ja mislim?” upita Beaver. “Mislim da trebaš prileći i malo odspavati. Vjerojatno si bio budan cijelu noć, osluškivao tog nesretnog medvjeda i bog zna što sve ne. Umoran si skroz-naskroz, na rubu si živaca i čega sve ne, ti bigulicu. Samo ti je potrebno nekoliko sati spavanca i opet ćeš biti kao nov.”

McCarthy pogleda u Beavera s takvom kukavnom zahvalnošću da se Jonesy pomalo postidio što je to vidio. Iako je McCarthyjevo lice još bilo olovne boje, počeo se znojiti - krupni grašci po čelu i sljepoočnicama, koji bi mu se zatim slijevali niz obraze poput prozirnog ulja. I to usprkos hladnom zraku koji je sad cirkulirao prostorijom.

“Znaš,” reče on, “kladim se da imaš pravo. Umoran sam, i to je sve. Boli me želudac, ali je to samo dio stresa. A jeo sam svašta, i grmlje i... Bože moj, Bože, ne znam... svašta.” Počeše se po obrazu. “Izgleda li ovo na mom licu loše? Krvari li?”

“Ne”, reče Jonesy. “Samo je crveno.”

“To je reakcija”, žalosno će McCarthy. “Isto to dobijem od kikirikija. Prileći ću. To se traži.”

Ustane pa zaglavinja. Beaver i Jonesy pruže ruke da će ga pridržati, ali McCarthy povrati ravnotežu prije nego što ga je ijedan od njih uspio uhvatiti. Jonesy bi se mogao zakleti da je gotovo nestalo onoga što je on proglasio trbuščićem sredovječnog muškarca. Je li to moguće? Je li McCarthy mogao pustiti toliko vjetra? Jonesy nije znao. Jedino je znao da je to bio silan prdac i još silniji podrig, nešto o čemu bi se mogla ispredati priču daljnjih dvadesetak godina, a koja bi počinjala riječima Svake smo godine odlazili u lovačku kuću Beavera Clarendona prvog tjedna sezone lova, i jednog studenoga - bilo je to 2001. godine, kad je vijala ona jesenska mećava -         taj tip nabasa na našu lovačku kuću... Da, od toga bi se mogla načiniti dobra priča, ljudi bi se smijali jakom prdcu i glasnom podrigivanju, ljudi se uvijek smiju prdcima i podrigivanju. Premda ne bi ispričao to kako je na okidaču garandice bio pola ponda pritiska daleko od toga da oduzme McCarthyju život. Ne, taj dio ne bi želio ispričati. Zar ne.

Budući da su Pete i Henry spavali u istoj sobi, Beaver povede McCar- thyja u drugu spavaću sobu u prizemlju, onu u kojoj je spavao Jonesy. Beav mu dobaci pogled isprike i Jonesy slegne ramenima. Ta bilo je to logično mjesto. Jonesy bi noćas mogao spavati u Beavovoj sobi - ionako su često spavali zajedno kao djeca - a zapravo nije ni bio siguran da bi se McCarthy uspio popeti uza stube. Sve mu se manje sviđalo čovjekovo olovno, znojno lice.

Jonesy je bio od ljudi koji bi pospremili krevet a potom ga zatrpali -knjigama, papirima, odjećom, vrećicama, toaletnim priborom. Sve to pomete rukom najbrže što je mogao, pa odmakne pokrivač.

“Rista, trebaš piš-piš?” upita Beav.

McCarthy odmahne glavom. Kao da je bio zatravljen čistom plavom posteljinom koju je Jonesy otkrio. A Jonesy se iznova osupne time kako su McCarthyjeve oči staklene. Poput očiju na prepariranoj glavi lovačkog trofeja. Iznenada i nepozvano, on ugleda svoj dnevni boravak u Brooklineu, rezidencijalnom prigradskom naselju u neposrednoj blizini Bostona. Ručno tkani tepisi, pokućstvo iz kolonijalnog razdoblja... i McCarthyjeva glava iznad kamina. Njega sam ukebao u Maineu, govorio bi on gostima na svojim domjencima. Krupna zvjerka, devedeset kila žive vage.

On zatvori oči, a kad ih je otvorio, Beav je gledao u njega pomalo usplahireno.

“Žignulo me u kuku”, reče on. “Oprosti. Gospodine McCarthy – Rick -trebao bi skinuti pulover i hlače. A i čizme, dakako.”

McCarthy ga pogleda poput čovjeka koji se trgnuo iz sna. “Naravno”, reče on. “Dakako.”

“Treba ti pomoć?” upita Beaver.

“Ali ne, zaboga.” McCarthy je izgledao kao da ga ta mogućnost plaši ili zabavlja, ili oboje. “Nije mi toliko loše.”

“U tom ću slučaju ostaviti Jonesyja da pripazi.”

Beaver se iskrade iz sobe i McCarthy se počne razodijevati. Najprije skine pulover. Ispod njega je imao crveno-crnu lovačku košulju, a ispod nje termo-potkošulju. I da, ispod prednjice te potkošulje zaista strši manji trbuh, Jonesy je u to sad siguran.

Zapravo -gotovo siguran. Samo prije sat vremena, podsjeti se on, bio je uvjeren da je McCarthyjeva jakna jelenja glava.

McCarthy sjedne na stolicu pokraj prozora da izuje obuču, a kad je to učinio, začuje se još jedan prdac - ne otegnut kao prvi, ali jednako glasan i hripav. Ni on ni Jonesy nisu prokomentirali ni prdac ni popratni smrad koji je bio dovoljno jak da u tom sobičku Jonesyju zamalo zasuze oči.

McCarthy zbaci čizme s nogu - one zakloparaju na drvenom podu - pa ustane i otkopča remen. Kad je spustio traperice i pokazao donju polovicu svog donjeg termo-rublja, Beav se vrati noseći keramičku noćnu posudu s kata. Stavi je pokraj uzglavlja. “Za svaki slučaj, ako baš budeš morao... ovaj... bua. Ili ako te stisne da moraš baš istog trenutka isporučiti paket.”

McCarthy ga pogleda s tupošću koja uznemiri Jonesyja: nepoznati čovjek u nekad njegovoj spavaćoj sobi, nekako sablasno u svojim vrećastim dugim gaćama. Bolestan neznanac. Pitanje je samo kako bolestan.

“U slučaju da ne stigneš do kupaonice”, objasni Beav. “Koja je, kad smo već kod toga, jako blizu. Samo skreni lijevo iz sobe, ali zapamti da su vrata kupaonice druga po redu, u redu? Zaboraviš li to i uđeš kroz prva vrata, posrat ćeš se u ormar za posteljinu.”

Jonesy se iznenađeno nasmije. Nije nimalo mario zbog toga kako je taj njegov smijeh zazvučao - kreštav i malko histeričan.

“Sad mi je bolje”, reče McCarthy, ali Jonesy ne osjeti ni trunke iskre- nosti u njegovu glasu. Stajao je u donjem rublju, poput androida kojemu je izbrisano tri četvrtine memorijskih sklopova. Prije je pokazivao malo živosti, ako ne i živahnosti; a sad ni toga više nije bilo, kao ni boje u njegovim obrazima.

“Hajde, Rick”, tiho će Beaver. “Legni i malko odćori. Poradi na tome da povratiš snagu.”

“U redu.” On sjedne na svježe raspremljeni krevet i pogleda kroz prozor, očima raširenim i praznim. Jonesyju se učini da se onaj smrad u sobi razilazi, ali je vjerojatno samo oguglao na nj, kao što se navikneš na smrad u paviljonu s majmunima u zoološkom vrtu ako se dovoljno dugo zadržiš u njemu. “Bože moj, pogledaj samo kako pada.”

“Aha”, reče Jonesy. “Kako želudac?”

“Bolje.” McCarthy svrne pogled na Jonesyjevo lice. Bio je to ozbiljan pogled prestrašenog djeteta. “Žao mi je što sam tako pustio vjetar - nikad takvo što nisam učinio, čak ni u vojsci kad se činilo da svaki dan jedemo grah - ali se bolje osjećam.”

“Siguran si da ne moraš na zahod prije spavanja?” Jonesy je imao četvero djece i to mu je pitanje došlo gotovo automatski.

“Ne. Obavio sam to u šumi prije nego što si me našao. Hvala ti što si me pustio u kuću. Hvala vam obojici.”

“Nema veze”, reče Beaver, od nelagode se premještajući s noge na nogu. “Svatko bi to učinio.”

“Možda”, reče McCarthy. “A možda i ne bi. U Bibliji piše: ‘Evo, stojim na vratima i kucam.’”  Vani vjetar zapuše još bješnje i Rupa u zidu zadrhti. Jonesy pričeka da McCarthy završi - zazvučalo je kao da ima još nešto reći

- ali on samo njihajem podigne noge u krevet i navuče pokrivač.

Negdje iz dubine Jonesyjeva kreveta začuje se još jedan dug, hripav prdac i Jonesy zaključi da mu je sad prekipjelo. Jedno je pustiti zalutalog neznanca u kuću kad ti se pojavi na pragu prije nevremena, a sasvim nešto drugo zadržavati se u njegovoj blizini dok on ispaljuje plinske bombe. Beaver pođe za njim i obzirno zatvori vrata za sobom.

5

KAD JE JONESY ZAUSTIO DA PROGOVORI, BEAV ODMAHNE GLAVOM, STAVI PRST na usta i povede Jonesyja preko velike prostorije do kuhinje, najdalje što su mogli otići od McCarthyja a da ne odu u šupu iza kuće.

“Čovječe, taj se tip zlopati”, reče Beaver i na oštroj svjetlosti kuhinjskih neonskih svjetiljki Jonesy primijeti koliko je njegov stari prijatelj zabrinut. Beav prekopa po širokom prednjem džepu svog kombinezona, nađe čač- kalicu i počne je grickati. Za tri minute - vrijeme potrebno strastvenom pušaču da popuši cigaretu - svest će je na pregršt blanjevine tanke poput pročešljanog lana. Jonesy nije znao kako to Beavovi zubi (ili želudac) podnose, ali to čini cijeli život.

“Nadam se da se varaš, ali...” Jonesy zavrti glavom. “Jesi li ikad osjetio smrad kao od onih fuljaca?”

“Ne”, reče Beaver. “Ali osim pokvarenog želuca, s tim čovcem još koješta nije u redu.”

“Kako to misliš?”

“Pa, najprije, misli da je danas jedanaesti studenoga.”

Jonesy nije imao pojma o čemu to Beav govori. Jedanaestog studenoga stigla je njihova lovačka družina, kao i uvijek nagurana u Henryjevu Scoutu.

“Beav, danas je srijeda. Cetmaesti. ”

Beaver kimne glavom i lagano se nasmiješi i protiv svoje volje. Ona čačkalica, koja se već poprilično iskrivila, otkotrlja se iz jednog kuta njegovih usta u drugi. “Ja to znam. Ti to znaš. Ali Rick, on to ne zna. Rick misli da je još nedjelja.”

“Beav, što ti je on točno rekao?” Što god da je bilo, nije moglo biti puno -nije dugo trebalo da on ispeče dva jaja i ugrije limenku juhe. To pokrene asocijacije i dok je Beaver govorio, Jonesy natoči vode da opere ono malo posuda. Nije mu smetao boravak u prirodi, ali neka ga vrag odnese ako će živjeti u prljavštini kao što je čini se spremno puno muškaraca kad odu od kuće i zađu u šumu.

“Rekao je da su došli u subotu kako bi malo lovili, a u nedjelju su popravljali krov, koji prokišnjava na nekoliko mjesta. Rekao je: ‘Barem nisam morao prekršiti Božju zapovijed o zabrani rada na dan počinka. Kad se izgubiš u šumi, jedino što moraš paziti jest da ne poludiš.’”

“Hm”, reče Jonesy.

“Možda se ne bih mogao zakleti na sudu da on misli da je danas jedanaesti, ali, ili misli da je tako ili moramo sve pomaknuti tjedan dana prije, na četvrti, jer on u svakom slučaju misli da je danas nedjelja. A ne mogu vjerovati da je bio u šumi deset dana.”

Ni Jonesy to nije mogao povjerovati. Ali tri dana? To da. To bi mogao povjerovati. “To bi moglo objasniti nešto što mi je rekao”, reče Jonesy. “On...”

Pod zaškripi i oni se malko lecnu. Pogledaju prema zatvorenim vratima spavaće sobe na drugoj strani velike prostorije, ali se ništa nije moglo vidjeti. A ovdje podovi i zidovi stalno škripe, i kad vjetar nije tako silovit. Pogledaju se, pomalo postiđeno.

“Aha. napet sam”, reče Beaver, možda pročitavši Jonesyjev izraz lica, a možda i iščeprkavši tu misao iz Jonesyjeve glave. “Čovječe, moraš priznati da je to pomalo jezivo, to što je samo tako banuo iz šume.”

“Aha, jest.”

“Onaj je fuljac zazvučao kao da mu je u guzicu nabijeno nešto što se guši dimom.”

Beav je izgledao malo iznenađeno, kao i uvijek kad bi rekao nešto smiješno. Počnu se smijati istodobno, držeći se jedan za drugoga. Smijali su se otvorenih usta, izbacujući zvukove u nizu oštrih uzdaha, pokušavajući prigušiti smijeh, ne želeći da ih zlosretnik čuje ako je još budan, da ih čuje i da zna da se smiju njemu. Jonesyju je bilo naročito teško smijati se tiho, jer mu je odušak bio tako potreban - bilo je u njemu neke histerične žestine on se presavine, sopćući i frkćući, suznih očiju.

Naposljetku ga Beaver pograbi i odvuče kroz vrata. Tamo su stajali bez jakni na sve gušćem snijegu pa su se napokon mogli grohotom smijati jer je tutanj vjetra nadjačao zvukove koje su ispuštali.

6

KADA SU  PONOVNO UŠLI U KUĆU, JONESYJEVE SU RUKE BILE TAKO ODRVENJELE da je jedva osjetio vruću vodu kad ih je u nju umočio, ali se ismijao do mile volje i to je bilo dobro. Ponovno pomisli što je s Peteom i Henryjem - kako su i hoće li se uspjeti vratiti bez problema.

“Rekao si da ti se nešto objasnilo”, reče Beav. Načeo je drugu čačkalicu. “Što to?”

“Nije znao da se sprema snijeg”, reče Jonesy. Reče to polako, pokušava- jući se prisjetiti McCarthyjevih točnih riječi. ‘“Toliko o lijepom i hladnom vremenu primjerenom za ovo doba godine’, mislim da je tako rekao. Ali to bi imalo smisla ako je posljednju prognozu čuo za jedanaesti ili dvanaesti. Jer je do jučer navečer i bilo lijepo, zar ne?”

“Aha i primjereno hladno za ovo doba godine, jebo te ja”, složi se Beaver. Iz ladice pokraj sudopera izvadi kuhinjsku krpu s uzorkom izblijedjelih bubamara i počne brisati posuđe. Pogleda u zatvorena vrata spavaće sobe. “Što je još rekao?”

“Da im je baza u Kineu.”

“Kineu? Pa to je šezdeset, sedamdeset kilometara zapadno odavde. On...” Beaver izvadi čačkalicu iz usta, pregleda tragove ugriza na njoj pa je gurne u drugi kraj usta. “O, shvaćam.”

“Aha. Nije mogao prevaliti tolik put za samo jednu noć, ali ako je bio u šumi tri dana...”

“...i četiri noći, ako se izgubio u subotu popodne, to bi bila tri dana...” “Aha, i četiri noći. Recimo da je cijelo to vrijeme hodao otprilike ravno prema istoku...” Jonesy izračuna dvadeset dva kilometra dnevno. “Rekao bih da je moguće.”

“Ali kako to da se nije smrznuo?” Beaver je stišao glas gotovo do šapta, vjerojatno nesvjesno. “Ima kvalitetnu debelu jaknu i gege, ali od Noći vještica noćne su temperature bile približno minus sedam posvuda sjeverno od granice okruga. Pa mi reci kako je proveo četiri noći u šumi a da se nije smrznuo. Ne izgleda čak ni da ima ozeblina, osim onog sranja na licu.”

“Ne znam. A ima još nešto”, reče Jonesy. “Kako to da nema bradu?” “Ha?” Beaver zine. Čačkalica mu se objesi o donju usnicu. A zatim, jako polako, on kimne glavom. “Tako je. Samo je neobrijan.”

“Rekao bih ne dulje od jednog dana.”

“Vjerojatno se brijao, ha?”

“Možeš si misliti”, reče Jonesy, zamislivši McCarthyja izgubljenog u šumi, prestrašenog, promrzlog i gladnog (premda nije izgledao kao da je propustio mnogo obroka, još jedan problem), kako ipak svakog jutra klekne pokraj potoka, čizmom razbije led kako bi dospio do vode, pa izvadi svoju pouzdanu britvicu iz... čega? Džepa na jakni?

“A onda je jutros izgubio britvicu, pa je zato neobrijan”, reče Beav. Ponovno se smiješio, ali u tome nije bilo puno veselja.

“Aha. Kad je izgubio i pušku. Jesi li mu vidio zube?”

Beaver iskrivi lice kao da se pita koji je to sad vrag.

“Nema četiri zuba. Dva gornja i dva donja. Izgleda kao onaj vječno nacereni balavac s naslovne stranice časopisa Mad. ”

“Ništa strašno, kompa. I mojih je nekoliko kljova dezertiralo.” Beaver prstom zakvači i potegne kut usta pa ogoli lijeve desni u jednostranom ceru koji Jonesyju baš i nije trebao. “Iiš? Amo oaga?”

Jonesy odmahne glavom. Nije to bilo isto. “Beav, tip je odvjetnik - stalno je među ljudima, izgled mu je dio posla. A te su mucice baš sprijeda. Nije znao da ih nema. Mogao bih se zakleti u to.”

“Ne misliš da je bio izložen nekakvoj radijaciji, ha?” tjeskobno će Beaver. “Zubi ti ispadaju kad se otruješ radijacijom, jebote, vidio sam to u nekom filmu. Od onih koje ti stalno gledaš, one s čudovištima. Misliš li da je to, ha? Možda je i onu crvenu pjegu zaradio tom prilikom.”

“Aha, dobio je dozu kad je u zrak odletjela nuklearka na Mars Hillu”, reče Jonesy, no zbog Beaverova zbunjenog izraza lica on odmah požali zbog te dosjetke. “Beav, od radijacije mislim da ispada i kosa.”

Beaverovo se lice razvedri. “Aha, tako je. Tip je u tom filmu na kraju ostao ćelav kao onaj Telly, kako se zove, jebote, igrao je murjaka na televiziji.” Pošuti. “A onda je umro. Onaj na filmu, ne Telly , iako kad smo već kod toga...”

“Ovaj tip ima puno kose”, upadne Jonesy. Dopusti li Beaveru digresiju, vjerojatno se nikad neće vratiti na ono bitno. Primijetio je da ga ni on ni Beaver, sad kad neznanac više nije s njima, ne zovu Rick pa ni McCarthy. Samo “tip”, kao da ga podsvjesno žele pretvoriti u nešto nevažnije od čovjeka

- nešto generički, kao da bi bilo manje važno ako bi... pa, ako bi.

“Aha”, reče Beaver. “Ima, zar ne? Puno kose.”

“Sigurno je izgubio pamćenje.”

“Možda, ali se sjeća tko je, s kime je bio i takva sranja. Čovječe, ala ga je zatrubio, ha? A tek smrad! Kao eter!”

“Aha”, reče Jonesy. “Stalno me podsjeća na tekućinu za paljenje motora. Dijabetičari počnu tako zaudarati kad padnu u dijabetičarsku komu. Mislim da sam to pročitao u nekom krimiću.”

“I mirišu kao tekućina za paljenje motora?”

“Ne sjećam se.”

Stajali su i gledali se, slušajući vjetar. Jonesy pomisli da bi mogao Beaveru reći za munju koju je čovac tvrdio da je vidio, ali čemu? I ovako je dosta.

“Mislio sam da će izvesti rigoleto kad se ono sagnuo”, reče Beav. “A ti?”

Jonesy kimne glavom.

“A i ne izgleda dobro, nimalo.”

“Ne.”

Beaver uzdahne, baci čačkalicu u smeće i pogleda kroz prozor. Snijeg je padao gušće nego ikad. Nervozno prstima prođe kroz kosu. “Čovječe, da su barem Pete i Henry ovdje. Naročito Henry.”

“Beav, Henry je psihijatar. ”

“Znam, ali je on najbliže doktoru što imamo - a mislim da onaj čovac treba malo doktoriranja.”

Henry je zapravo i bio liječnik - morao je biti da bi dobio diplomu iz psihijatrije - ali koliko je Jonesy znao, nikad se nije bavio ničime osim psihijatrijom. No shvaćao je što Beav želi reći.

“Beav, još misliš da će se uspjeti vratiti?”

Beaver uzdahne. “Prije pola sata rekao bih svakako, ali sad zaista jako pada. Mislim da hoće.” Ozbiljno pogleda u Jonesyja. U tom pogledu nije bilo puno od uobičajenog lako-ćemo Beavera Clarendona. “Nadam se da hoće”, reče on.

TREĆE POGLAVLJE

Henryjev Scout

1

SADA, DOK JE SLIJEDIO SCOUTOVA PREDNJA SVJETLA KROZ SVE GUŠĆI SNIJEG, rujući kroza nj kao kroz tunel niz Deep Cut Road prema Rupi u zidu, Henry se prepusti razmišljanju na koji način da to učini.

Naravno, tu je hemingwaysko rješenje - nekad davno na Harvardu, kao student, napisao je seminarski rad koji je tako naslovio, što znači da je možda već i tad o tome razmišljao kao o nečemu osobnom, a ne samo kao još jednom koraku prema ispunjenju nekakve šašave studentske obveze. Hemingwaysko je rješenje bila sačmarica, a Henry je sad imao jednu sa sobom... premda to ne bi učinio ovdje, pred drugima. Njih su četvorica doživjeli lijepih dana u Rupi u zidu i bilo bi nepošteno to učiniti ovdje. To bi ogadilo vikendicu Peteu i Jonesyju, a i Beaveru, Beaveru možda najviše, a to ne bi bilo u redu. Ali će se to uskoro dogoditi, osjećao je kako nadolazi, nešto slično kihanju. Smiješno je usporediti prestanak svog života s kihanjem, ali se vjerojatno to zapravo svodi na to. Jedan apćiha!, a zatim pozdravljena budi tamo, prijateljice stara.

U primjeni hemingwayskog rješenja, skineš cipelu i čarapu. Kundak puške ide na pod. Cijev u usta. Nožni palac na okidač. Nota bene, pomisli Henry kad se Scout stražnjim dijelom malo zanio na svježem snijegu, a on ispravio upravljač - jaruge su pridonijele tome, a ova je cesta zapravo to i bila, par jaruga koje su izrovali traktori koji se njome služe ljeti. Učiniš li to na taj način, popij laksativ i nemoj to učiniti prije posljednjeg istovara, nema potrebe da dodatno uprskaš situaciju za Ijude koji će te naći.

“Možda bi trebao malo usporiti”, reče Pete. Među nogama je držao pivo, napola popijeno, ali jedno neće biti dovoljno da se Pete opusti. No još tri-četiri i Henry bi mogao zaprašiti niz istu ovu cestu s devedeset na sat, a Pete bi mirno sjedio na suvozačkom sjedištu i pjevao uz neki od tih užasnih diskova Pink Floyda. A vjerojatno bi i mogao potegnuti devedeset a da i ne kvrcne prednji odbojnik. Voziti se po jarugama Deep Cuta, čak    kad su ispunjene snijegom, je kao da si na šinama. Nastavi li sniježiti, to bi se moglo promijeniti, ali zasad je sve u najboljem redu.

“Ne brini se, Pete - sve je plus pet.”

“Hoćeš pivo?”

“Ne dok vozim.”

“Čak ni ovdje Bogu iza nogu?”

“Poslije.”

Pete se utiša i ostavi Henryja da slijedi bušotine prednjih svjetala i vijuga po tom bijelom puteljku između drveća. Prepusti ga njegovim mislima, a tamo je i želio biti. Kao da se vraćaš na mjesto krvarenja u ustima, nepres- tance ga pipkaš vrškom jezika, ali je Henry želio biti baš tamo.

Tu su i tablete. Pa stari štos s navlačenjem vreće za smeće na glavu u kadi. Pa utapanje. Zatim skok s visine. Pucanj iz pištolja u uho je odveć nesiguran - previše izgleda da se probudiš oduzet - kao i rezanje vena, to je za ljude koji se samo uvježbavaju, ali Japanci imaju običaj koji je jako zanimao Henryja. Svežeš uže oko vrata. Drugi kraj svežeš za veliki kamen. Staviš kamen na stolicu, pa sjedneš i ti na nju leđa podbočenih tako da se ne možeš prevaliti natrag nego moraš sjediti uspravno. Nagneš stolicu toliko da se kamen otkotrlja. Žrtva može poživjeti između tri i pet minuta u stanju sve dubljeg sna o gušenju. Sivilo izblijedi u crnilo; pozdravljena budi tamo, prijateljice stara. Pročitao je o toj metodi nigdje drugdje nego u jednom od Jonesyjevih omiljenih detektivskih romana Kinseyja Milhonea. Detektivski romani i filmovi strave i užasa: to veseli Jonesyja.

Sve u svemu, Henry je bio sklon hemingwayskom rješenju.

Pete popije prvo pivo i uz tihi prasak otvori drugo; izgledao je puno zadovoljnije. “Sto se tebi čini?” upita Pete.

Henry se osjećao kao da ga se doziva iz onog drugog svijeta, onoga u kojem živi zapravo žele živjeti. Kao i uvijek u posljednje vrijeme, to u njemu izazove nestrpljivost. Ali je važno da nijedan od njih ne posumnja, a činilo mu se da Jonesy već jest, malo. A i Beaver bi mogao. Oni katkad mogu providjeti u osobu. Pete nije imao pojma, ali bi mogao jednom od one dvojice reći nešto pogrešno, o tome kako je stari dobri Henry postao nekako zamišljen, kao da ga more misli, teške misli, a Henry nije želio da se to dogodi. Ovo će za njih četvoricu, staru družinu iz Kansaške ulice, Grimizne gusare iz trećeg i četvrtog razreda, biti posljednji izlet u Rupu u zidu, pa je želio da se dobro provedu. Zelio je da se zgranu kad čuju, čak i Jonesy, koji bi mu najčešće zavirio u dušu, odvajkada. Želio je da kažu da nisu imali pojma. Bolje to nego da njih trojica sjede za stolom pognutih glava, da si ne mogu pogledati u oči osim letimično, da misle da su trebali znati, da su vidjeli navještaje i da su nešto trebali učiniti. Pa se stoga vrati u taj drugi svijet, hineći zanimanje nehajno i uvjerljivo. Tko bi to mogao učiniti bolje od psihića?

“Što, što mi se čini?”

Pete zakoluta očima. “Ono u Gosselinovu marketu, papane! Ono o čemu je pričao Starina Gosselin.”

“Peter, ne zovu ga nizašto Starina Gosselin. Ima najmanje osamdeset godina, a ako nečega starčadi ne fali, to je histerija.” Scout - ni on u cvi- jetu mladosti, star četrnaest godina i dobrano u drugom obilasku brojača prijeđenih kilometara - iskoči iz jaruga i odmah se zanese, bez obzira na pogon na sva četiri kotača. Henry okrene volan u smjeru proklizavanja i gotovo se nasmije kad Peteu pivo padne iz ruke na pod, a on drekne: “Hej -      pripazi, jebote!”

Henry makne nogu s gasa sve dok ne osjeti da se Scout počeo ravnati, a tad ponovno legne na papučicu gasa, namjerno prebrzo i prejako. Scout se ponovno zanese, obratno od smjera kazaljke na satu i Pete ponovno drekne. Henry još jedanput popusti gas i Scout se uz potmuli udar vrati u jaruge i nastavi voziti glatko, kao po šinama. Jedna od dobrih strana odluke da si oduzmeš život jest da više ne mariš za male stvari. Farovi su zasijecali u bijeli i prevrtljivi dan, pun milijardi rasplesanih pahulja, među kojima nema dvije jednake, ako je vjerovati uvriježenom mišljenju.

Pete podigne pivo (prolilo ga se samo malo) i lupne se po prsima. “Ne ideš li malo prebrzo?”

“Ni približno”, reče Henry, a zatim, kao da se ono proklizavanje uopće nije dogodilo (a jest) ili mu prekinulo tijek misli (a nije), on nastavi: “Grupna histerija najprisutnija je u vrlo starih i vrlo mladih ljudi. To je izdašno dokumentirana pojava, kako u mojoj znanstvenoj disciplini tako i u istraživanjima socioloških bezbožnika iz susjednog odsjeka.”

Henry pogleda u brzinomjer; vozio je pedesetak kilometara, što je zapravo bilo malo prebrzo za ove uvjete. On uspori. “Bolje?”

Pete kimne glavom. “Nemoj me pogrešno shvatiti, izvrsno voziš, ali čovječe, pada snijeg. Usto, vozimo i namirnice.” On trzne palcem preko ramena prema dvjema vrećicama i dvjema kutijama na stražnjem sjedištu. “Osim hrenovki u pecivu, imamo i tri posljednje kutije Kraftovih  makarona sa sirom. Znaš da Beaver ne može živjeti bez toga.”

“Znam”, reče Henry. “I ja ih volim. Sjećaš se onih priča o sotonizmu u državi Washington, onih o kojima se puno pisalo u tisku sredinom devedesetih? Izvor im je bilo nekoliko starih ljudi koji su živjeli sa svojom djecom - a u jednom slučaju s unučadi - u dva gradića južno od Seattlea. Lavina dojava o seksualnom napastovanju u vrtićima pokrenuta je kad su tinejdžerice koje su radile kao honorarke istodobno podigle lažnu uzbunu u Delawareu i Kaliforniji. Možda puka podudarnost, a možda je samo bio povoljan trenutak da takve priče dobiju na vjerodostojnosti i te su cure osjetile nešto u zraku.”

Kako mu glatko klize riječi s usta, gotovo kao da nešto znače. Henry je zborio, čovjek pokraj njega slušao s nijemim divljenjem, a nitko (u svakom slučaju ne Pete) nije mogao pretpostaviti da on razmišlja o sačmarici, užetu, ispušnoj cijevi automobila, tabletama. Glava mu je bila puna kaseta i to je sve. A jezik mu bio kasetofon.

“U Salemu”, nastavi Henry, “starci i djevojke ujedinili su svoju histeriju i voila, dobiješ vještice iz Salema.”

“Gledao sam taj film s Jonesyjem”, reče Pete. “Glumio je Vincent Price. Isprepadalo me.”

“U to ne sumnjam”, reče Henry i nasmije se. Jedan sumanuti trenutak pomislio je da Pete misli na The Crucible . “A kad histerične ideje imaju najbolje izglede da se u njih povjeruje? Nakon što se ljetina pobere i zahladi, naravno - tad je vrijeme za pričanje priča i za vragolije. U Wenatcheeju, u državi Washington, to je poprimilo oblik sotonizma i žrtvovanja dječice u šumama. U Salemu su to bile vještice. A u Jefferson Tractu, domu jedin- stvenog Gosselinova marketa, to su neobična svjetla na nebu, nestali lovci i vojni manevri. Da ne spominjemo čudno crveno raslinje po drveću.” “Ne znam za helikoptere i vojnike, ali je toliko ljudi vidjelo ta svjetla da su sazvali izvanredni sastanak gradskog vijeća. Starina Gosselin mi je to rekao dok si birao konzerviranu hranu. Usto, ljudi s područja Kinea zaista su nestali. To nije histerija.”

“Samo četiri činjenice na brzaka”, reče Henry. “Prvo, ne možeš održati sastanak gradskog vijeća u Jefferson Tractu jer nema grada - čak je i Kineo neregistrirano naselje, samo što ima ime. A drugo, sastanak će se održati oko franklinice  Starine Gosselina, a pola nazočnih bit će natankani šnapsom od metvice ili likerom od kave.”

Pete se zacereka.

“Treće, kakvog drugog posla imaju? I četvrto - to se tiče lovaca - vje- rojatno su se ili umorili od lova i otišli kući ili su se svi nalokali i odlučili obogatiti se u kasinu u indijanskom rezervatu u Carrabassettu.”

“Misliš, ha?” Pete je izgledao pokislo i Henryja preplavi osjećaj miline prema njemu. Ispruži ruku i potapše Petea po koljenu.

“Nemaj straha”, reče on. “Svijet je pun čudnih stvari.” Da je svijet zaista pun čudnih stvari, Henry je sumnjao da bi ga on bio tako željan napustiti, ali ako postoji nešto što psihijatar zna (osim, naravno, pisati recepte za Prozac, Paxil i Ambien ), onda je to lagati.

“To da su četiri lovca nestala u isto vrijeme, meni se čini prilično čudno.”

“Nimalo”, reče Henry i nasmije se. “Bilo bi čudno da je nestao jedan. Bilo bi čudno da su nestala dva. Ali četvorica? Otišli su zajedno, dajem ruku u vatru.”

“Henry, koliko smo daleko od Rupe u zidu?” Što je u prijevodu značilo: Imam li vremena za još jedno pivce?

Henry je ispred Gosselinova marketa vratio dnevni brojač kilometara na nulu, stara navika još iz vremena kad je radio za državu Massachusetts, gdje je dobivao osam centa po kilometru i po svim psihotičnim gerijatriča- rima koje je uspio popisati. Broj kilometara između marketa i Rupe bilo je lako upamtiti: 35,5. Brojač je trenutačno pokazivao 20 kilometara, što je značilo...

“Pazi!” vikne Pete i Henry naglo svrne pogled natrag na vjetrobran.

Scout je istom stigao na vrh oštrog uspona drvećem obraslog sljemena. Snijeg je sad bio još gušći, ali je Henry vozio s dugim svjetlima i on jasno ugleda osobu koja je sjedila na cesti tridesetak metara ispred njih - osobu odjevenu u kaput s kapuljačom, narančasti prsluk, koji je vjetar nosio prema natrag poput Supermenove pelerine, i rusku šubaru. Za šubaru su bile pričvršćene narančaste vrpce koje je vjetar također otpuhivao prema natrag, što Henryja podsjeti na vrpce koje se katkad mogu vidjeti nanizane iznad placeva za prodaju rabljenih automobila. Čovjek je sjedio nasred ceste poput Indijanca koji želi popušiti lulu mira i ne pomakne se kad su ga farovi osvijetlili. Na trenutak Henry ugleda oči sjedećeg lika, širom otvorene ali mirne, tako mirne, cakleće i prazne da je Henry pomislio: Tako bi izgledale moje oči da toliko ne pazim.

Nije bilo vremena da se zaustavi, ne na tom snijegu. Henry naglo okrene upravljač udesno i osjeti tup udarac kad je Scout ponovno iskočio iz jaruga. Ponovno ugleda bijelo, mirno lice; imao je toliko vremena da pomisli: Dovraga, ta to je žena.

Nakon što je iskočio iz jaruga, Scout istog trenutka ponovno zapleše na cesti. Ovaj put Henry okrene upravljač na suprotnu stranu, namjerno kotačima zaoravši po snijegu kako bi pojačao otklizavanje, znajući nesvjesno (nije bilo vremena za razmišljanje) da je to jedina šansa za sjedačicu. A ni ta nije bila osobito izgledna.

Pete vrisne i krajičkom oka Henry ugleda kako on podiže ruke ispred lica, dlanova okrenutih prema van, kao da otklanja opasnost. Scout se pokuša okrenuti poprečno i sad Henry strelovito okrene upravljač natrag, pokušavajući kontrolirati proklizavanje toliko da stražnjim krajem ne prignječi lice sjedačice. Upravljač se zavrti podmazanom, vrtoglavom lakoćom u njegovim rukama u rukavicama. Otprilike tri sekunde Scout je jurio niz snijegom pokriven Deep Cut Road pod kutom od 45 stupnjeva, stvar djelomice u vlasti Henryja Devlina, a djelomice mećave. Snijeg se podigne u zrak oko automobila u obliku finog praha; prednja svjetla parom pokretnih pjega oboje borove pognute pod teretom snijega na lijevoj strani ceste. Tri sekunde, ne dugo, ali dovoljno. On ugleda kako onaj lik prolazi pokraj njih kao da se kreće ona a ne oni, samo što se ona nije ni pomaknula, ni kad je zahrđali rub Scoutova odbojnika koketno prozujao pokraj nje manje od tri centimetra snježnog zraka od njezina lica.

Promašio sam te! likovao je Henry. Promašio sam te, glupačo! A zatim pukne i posljednja tanka nit kontroie i Scout se okrene bočno. Prodrma se i zavibrira kad su kotači ponovno pronašli jaruge, samo ovaj put poprečno. Još se pokušavao okrenuti u punom krugu, zamijeniti strane - Prvaši- -zadnjaši! vikali su nekad dok su stajali u redu u školi - a zatim uz užasan tup udarac kresne u stijenu pokrivenu snijegom ili manje srušeno drvo pa se prevrne, najprije na suvozačku stranu, na što se prozori na toj strani raspadnu u iskričave mrvice, pa na krov. Henryjev sigurnosni pojas pukne na jednom kraju i odbaci ga lijevim ramenom na krov. Muda mu muklo udare o glavinu upravljača izazvavši instant-tupu bol. Prekidač žmigavaca slomi mu se na bedru i on istog trenutka osjeti curak krvi kako mu natapa traperice. Rujna krvca, govorili su nekadašnji radijski komentatori boks- -mečeva, na primjer: Pazite, narode, potekla je rujna krvca! Pete je urlao ili vrištao ili i jedno i drugo.

Nekoliko je sekundi motor prevrnutog Scouta nastavio raditi, no tad sila teže učini svoje i motor se ugasi. Sad je automobil bio samo prevrnuta gromada na cesti čiji su se kotači još okretali a farovi obasjavali snijegom krcata stabla s lijeve strane ceste. Jedan se utrne, ali drugi nastavi svijetliti.

2

HENRY JE PUNO RAZGOVARAO S JONESYJEM O NJEGOVOJ NESREĆI (ZAPRAVO slušao; terapija se sastojala u kreativnom slušanju) i znao je da se Jonesy ne sjeća samog udara. Koliko je Henry mogao reći, on nije ni na trenutak izgubio svijest nakon Scoutova prevrtanja, a lanac sjećanja ostao je nepreki- nut. Sjećao se da je pokušavao napipati kopču sigurnosnog pojasa, želeći se sasvim iskobeljati iz tog sranja, dok je Pete urlao da mu je noga slomljena, da mu je usrana noga slomljena. Sjećao se postojanog vum-fuma brisača i žara svjetala na upravljačkoj ploči, koja su se sad nalazila gore umjesto dolje. Napipa kopču pojasa, ispusti je, ponovno napipa i pritisne. Krilni dio sigurnosnog pojasa ga otpusti i on nespretno bubne o krov, razbivši plastični poklopac šibera.

Zalomi rukama, nađe ručku vrata, ali je ne uspije pomaknuti.

“Moja noga! Jebote, moja noga!”

“Začepi s tom nogom”, reče Henry. “S nogom ti je sve u redu.” Kao da zna. Ponovno napipa ručku od vrata, cimne, ali se ništa ne dogodi. A tad shvati i zašto - okrenut je naglavce i poteže na pogrešnu stranu. On uhvati s druge strane i nepokrivena žaruljica unutarnjeg svjetla bljesne mu u oko kad su se vrata uz škljocaj otvorila. Gume vrata donjim dijelom zapešća, uvjeren da od toga neće biti nikakve koristi; okvir vrata je vjerojatno iskrivljen i bit će sretan ako ih uspije otvoriti makar petnaest centimetara.

Ali vrata zaškripe i on naglo osjeti kako mu se snijeg hladno vrtloži oko lica i vrata. Gurne vrata jače, podboči ih ramenom, i tek kad su mu se noge oslobodile glavine upravljača on shvati da vise. Izvede polusalto i sad je izbliza gledao u svoje traperom obložene prepone, kao da je odlučio pokušati poljubiti svoja kuckava muda, iscijeliti ih. Ošit mu se presavinuo i bilo je teško disati.

“Henry, pomozi mi! Zapeo sam! Zapeo, jebiga!”

“Samo malo.” Glas mu je zazvučao stisnuto i piskutavo, jedva da je to uopće bio njegov glas. Sad je vidio da mu gornji dio nogavice traperica tamni od krvi. Vjetar u borovima zvučao je kao Božji Electrolux.

Čvrsto uhvati vrata, zahvalivši Bogu što u vožnji nije skinuo rukavice, i snažno gurne - mora izaći, mora osloboditi ošit da može disati.

Trenutak se ništa ne dogodi, a tad Henry izleti poput čepa iz boce. Nekoliko je trenutaka ostao ležati na mjestu, sopćući i zagledan u sito padajuće mreže snijega. Tad nije bilo ničeg neobičnog na nebu; bio bi risegnuo u to na sudu na hrpu Biblija. Samo niski sivi trbusi oblaka i psihodelično obrušavanje snijega.

Pete ga je sve uspaničenije zazivao.

Henry se prevme, podigne na koljena, a kad je to dobro prošlo, teturajući se osovi na noge. Ostane stajati tek trenutak njišući se na vjetru, čekajući da vidi hoće li njegova krvareća noga pokleknuti a on se ponovno opružiti po snijegu. Nije, pa šepajući zaobiđe stražnji dio prevrnutog Scouta da vidi što može učiniti za Petea. Udijeli jedan letimičan pogled ženi koja je skrivila svu tu petljanciju. Sjedila je kao i prije, u turskom sijedu nasred ceste, bedara i prednjeg dijela vjetrovke glaziranih snijegom. Prsluk joj se nadizao i pucketao. Kao i vrpce pričvršćene za njezinu šubaru. Nije se okrenula da ih pogleda već je zurila natrag u smjeru Gosselinova marketa kao i kad su prešli preko sljemena i ugledali je. Jedan široki luk pikirajućeg traga gume u snijegu prolazio je trideset centimetra od njezine izbačene lijeve noge i Henry nije imao blagog pojma kako ju je uspio promašiti.

“Henry! Henry, pomozi!”

On požuri, a kad je zaobišao automobil na suvozačku stranu, posklizne se na novom snijegu. Peteova su se vrata zaglavila, ali kad je Henry kleknuo i snažno ih objeručke povukao, ona se napola otvore. Uhvati Petea za rame i snažno povuče. Ništa.

“Pete, otkopčaj pojas.”

Pete naslijepo opipa, ali se činilo da nije mogao naći kopču iako mu je bila pred nosom. Pažljivo, bez imalo nestrpljivosti (pretpostavljao je da je u šoku), Henry otkopča pojas i Pete muklo bubne o krov, a glava mu se nakrivi. Vrisne od mješavine iznenađenja i bola, a onda koprcajući se i cimajući izađe kroz napola otvorena vrata. Henry ga uhvati ispod pazuha i povuče iz auta. Obojica se prevale u snijeg i Henryja pogodi tako snažan i iznenadan osjećaj deja vua da mu se činilo da će se onesvijestiti. Nisu li se upravo ovako igrali kao djeca? Naravno da jesu. Primjerice, onoga dana kad su naučili Dudditsa kako da radi anđele od snijega. Netko se počne smijati i on obamre od straha. No tad shvati da se to smije on.

Pete se uspravi u sjedeći položaj, izbezumljena užegla pogleda, leđa pokrivenih snijegom. “Kojeg se kurca ti smiješ? Taj nas je glupan zamalo ubio! Zadavit ću kurvina sina!”

“Ne sina nego kurvu glavom”, reče Henry. Smijao se još jače pa pomisli da Pete najvjerojatnije ne razumije što mu on govori - osobito sad uz pratnju vjetra - ali nije mario. Malokad se osjećao tako divno.

Pete se uspravi lamatajući rukama slično kao što je učinio i Henry, i Henry je bio na rubu da kaže nešto pametno, kako se Pete prilično dobro kreće za čovjeka sa slomljenom nogom, kad se Pete ponovno svali na zemlju uz bolan jauk. Henry mu priđe i opipa mu nogu, izbačenu ravno ispred tijela. Izgledala je cijela, ali tko bi to znao kroz dva sloja odjeće?

“Ipak nije slomljena”, reče Pete, ali je soptao od bola. “Glupača se zakočila i ništa više, baš kao kad sam igrao nogomet. Gdje je ona? Siguran si da je žensko?”

“Da.”

Pete ustane i skakućući obiđe prednji dio automobila držeći se za koljeno. Preostali far još je odvažno svijetlio u snijeg. “Nadam se da je bogalj ili slijepac, samo to mogu reći”, reče Henryju. “Ako nije, napucavat ću je nogom u dupe sve do Gosselinova dućana.”

Henry se ponovno počne smijati. Zbog zamišljenog prizora kako Pete najprije poskakuje... a zatim udara nogom. Poput nekakve šepave plesačice kankana. “Peter, da je nisi dirao!” vikne on, premda je znao da strogost kojom je možda i uspio začiniti svoje riječi potire činjenica da govori između valova manijakalnog grohota.

“Neću, osim ako mi ne počne srati”, reče Pete. Te riječi, koje Henryju donese vjetar, imale su u sebi nešto od uvrijeđene milostive, što Henryja potakne na još jači smijeh. Brzo spusti traperice i duge gaće i ostane stajati u jockeyicama da vidi koliko ga je prekidač žmigavaca teško ranio.

Bila je to plitka razderotina dužine otprilike osam centimetara s unu- tarnje strane bedra. Obilno je iskrvarila - još je iz nje curio tanak mlaz - ali se Henryju nije učinila duboka.

“Kog ste to vraga izvodili?” Pete je korio na drugoj strani prevrnutog Scouta čiji su brisači još vum-fumali lijevo-desno. Premda je Peteova tirada bila začinjena prostotama (velikim dijelom na beaverovštini), Henryju je njegov prijatelj još zvučao poput uvrijeđene stare učiteljice i to ga ponovno potakne na smijeh dok je podizao hlače.

“Koje tri pičke materine sjedite nasred ceste usred jebene mećavetine? Ste pijani? Drogirani? Koja ste vi glupača, hebemti? Hej, odgovorite mi! Zamalo ste ubili mene i mog frenda, barem biste mogli... au, jebo te Pero Ždero!”

Henry zaobiđe olupinu taman u trenutku kad je Pete pao pokraj gospođe Bude. Jamačno mu se ponovno zakočila noga. Ona ga i ne pogleda. One narančaste vrpce na njezinoj šubari vijorile su na vjetru. Lice je podigla prema mećavi, a širom otvorene oči žmirkale su kad bi se pahulje zavrtložile u njih i otopile na njezinim toplim živim zjenicama. Henry osjeti, protiv svoje volje, da mu se budi profesionalna znatiželja. Na što su oni to nabasali?

3

“AU, KRIVOG MI KURCA, SRANJE NAD SRANJIMA, TO BOLI, JEBOTE!”

“Dobro si?” upita Henry i to ga iznova potakne na smijeh. Kakvo blesavo pitanje.

“Zvučim li dobro, psihiću?” Pete upita zajedljivo, ali kad se Henry sagnuo nad njega, on podigne ruku i odmahne. “Ne treba, sve u redu, popušta, pogledaj što je s kraljevnom na zrnu govna. Ona samo sjedi kao kip.”

Henry klekne ispred žene, žmirnuvši od bola - u nogama, ali ga je i rame boljelo tamo gdje je njime kresnuo o krov, a i vrat mu se brzo kočio -    ali i dalje se smijuljeći.

To nije bila djeva u nevolji mlada kao rosa. Bilo joj je najmanje četrdeset godina i bila je zdepasta. Iako je imala na sebi debelu vjetrovku, a ispod nje bogzna koliko slojeva odjeće, kaput je sprijeda bio zamjetno izbočen, što je ukazivalo na pozamašne balkone zbog kojih je izmišljena operacija smanjivanja grudi. Kosa koja je šibala ispod i oko ušnih preklopa njezine šubare nije bila oblikovana u neku posebnu frizuru. Kao i oni, i ona je imala na sebi traperice, ali bi se od jednog njezina bedra moglo napraviti dva Henryjeva. Prva riječ koja mu je pala na pamet bila je provincijalka

- žena kakve se vide da vješaju rublje u dvorištima punim igračaka pokraj široke kamp-prikolice, dok iz radija postavljenog na otvoreni prozor trešte Garth  ili Shania ... ili možda kako kupuju oskudni špeceraj kod Gosselina. Narančasta oprema ukazivala je na mogućnost da je bila u lovu, ali ako je tako, gdje joj je puška? Već pokrivena snijegom? Njezine širom otvorene oči bile su tamnoplave i potpuno prazne. Henry pogledom potraži njezine tragove u snijegu, ali ih ne ugleda. Vjetar ih je izbrisao, nema sumnje, ali je to svejedno bilo jezivo; mogla je baš i pasti s neba.

Henry skine rukavicu i pucne prstima ispred tih zurećih očiju. One trepnu. Nije bogzna što, ali više nego što je očekivao, s obzirom na činjenicu da ju je višetonsko vozilo istom promašilo za desetak centimetara a da nije ni trepnula.

“Hej!” drekne joj on u lice. “Hej, trgnite se! Probudite se!”

On ponovno pucne prstima no jedva ih je osjećao - kad je tako zahlad- njelo? Ufrci smo, pomisli on.

Žena se podrigne. Taj je zvuk bio iznenađujuće glasan čak i s vjetrom u granama i prije nego što ga je preotela struja zraka, on osjeti zapah nečeg istodobno gorkog i jetkog - zamirisalo je na čisti alkohol. Žena se promeškolji i iskrivi lice, a zatim pusti vjetar - dug, predeći prdac koji zazvuči poput trganja odjeće. Možda, pomisli Henry, ovdašnji Ijudi tako kažu bok. Ta ga pomisao ponovno potakne na smijeh.

“Isusa mu”, reče Pete, gotovo njemu na uho. “Zvuči kao da si je odvalila tur na hlačama. Što ste pili, gospođo? Antifriz?” A zatim Henryju: “Isukrsta mu, nešto jest pila, a ako to nije antifriz, onda sam ja majmun.”

I Henry je osjetio taj miris.

Ženine se oči iznenada pomaknu i pogledaju ravno Henryju u oči. Zgrozi ga bol koju ugleda u njima. “Gdje je Rick?” upita ona. “Moram naći Ricka - on je još jedini ostao.” Iskrivi lice, a kad su joj se usnice zategnule prema natrag, Henry primijeti da nema pola zuba. Preostali su izgledali poput kolaca u zapuštenom plotu. Ona ponovno podrigne i od tog vonja Henryju zasuze oči.

“Au, Krista mu!” Pete zamalo vrisne. “Što joj je?”

“Ne znam”, reče Henry. Jedino je bio siguran da je ženin pogled ponovno postao prazan i da su u frci. Da je sam, možda bi sjeo pokraj žene i zagrlio je oko ramena - kudikamo zanimljiviji i posebniji odgovor na završni problem od hemingwayskog rješenja. Ali morao je misliti na Petea - Pete još nije otišao na svoje prvo liječenje od ovisnosti o alkoholu, iako mu je to bez sumnje zapisano u kartama.

A usto, bio je znatiželjan.

4

PETE JE SJEDIO U SNIJEGU, ponovno masirao koljeno, gledao u Henryja i čekao da Henry učini nešto, što je bilo u redu, budući da je tako često on bio idejni začetnik njihova kvarteta. Nisu imali vođu, ali je Henry bio najbliže tome. To je bilo tako još u osnovnoj školi. No žena nije gledala ni u koga, nego je ponovno zurila u snijeg.

Samo mimo, pomisli Henry. Duboko udahni i samo mimo.

Udahne duboko, zadrži dah pa ga ispusti. Bolje. Malo bolje. Dakle, što je toj ženi? Nije važno odakle je došla, što ovdje radi ili zašto zaudara na razblaženi antifriz kad se podrigne. Što joj je sad?

Šok, očito. Šok tako dubok da je sličio na neki oblik katatonije - a dokaz je to kako nije ni okom trepnula kad je Scout prozujao pokraj nje tako blizu da ju je mogao izdepilirati. A ipak se nije povukla u sebe tako duboko da je do nje mogao doprijeti jedino adrenalin nečeg uzbudljivog; reagirala je na pucketanje njegovih prstiju i prozborila nekoliko riječi. Pitala za nekoga po imenu Rick.

“Henry...”

“Budi tiho minutu.”

On ponovno skine rukavice, stavi ruke ispred njezina lica i stručno pljesne. Taj mu se zvuk učini vrlo malim u usporedbi s postojanim hukom vjetra u granama drveća, ali ona ponovno žmirne.

“Na noge!”

Henry je uhvati za ruke u rukavicama i osokoli se kad se one refleksno sklope oko njegovih. Nagne se prema njoj, unese joj se u lice i osjeti onaj eterski miris. Nitko tko tako zaudara ne može biti naročito dobro.

“Na noge, ustajte! Sa mnom! Na tri! Jedan, dva, tri!”

On ustane, držeći je za ruke. Ona se podigne, koljena joj kvrcnu i ponovno se podrigne. A i pusti vjetar. Šubara joj se nakrivi i padne preko jednog oka. Kad nije učinila ništa da je popravi, Henry reče: “Namjesti joj šubaru.”

“Ha?” I Pete je ustao, premda nije izgledao osobito stabilno.

“Ne želim je pustiti. Namjesti joj šubaru, makni joj je s oka.”

Pete pipkavo pruži ruku i namjesti joj šubaru. Zena se malko nagne, iskrivi lice i prdne.

“Najljepša vam hvala”, kiselo će Pete. “Bili ste divna publika, a sad laku noć.”

Henry osjeti kako je ona klonula pa pojača stisak.

“Hodajte!” drekne on, ponovno joj se unijevši u lice. “Hodajte sa mnom! Na tri! Jedan, dva, tri!”

On krene natraške prema prednjem dijelu Scouta. Sad je gledala u njega i on u nju. Ne pogledavši u Petea - nije želio riskirati da je izgubi

- on reče: “Uhvati me za remen. Vodi me.”

“Kamo?”

“Na drugu stranu Scouta.”

“Nisam siguran da mogu...”

“Moraš, Pete, pa učini to.”

Na trenutak se ništa ne dogodi, a onda osjeti kako mu se Peteova ruka zavukla pod jaknu, opipala lijevo-desno pa ga uhvatila za remen. Vukući noge, prijeđu preko te uske uzice od ceste u nespretnoj izvedbi conge , kroz zureći žuti reflektor Scoutova preostalog prednjeg svjetla. S druge strane prevrnutog vozila bili su barem djelomice zaštićeni od vjetra, što je bilo dobro.

Žena iznenada izvuče ruke iz Henryjevih i sagne se, otvorenih usta. Henry se odmakne, ne želeći biti poprskan kad iz nje krene... ali umjesto da je povratila, ona se podrigne, dosad najglasnije. A zatim, još onako sagnuta, ona ponovno pusti vjetar. Taj zvuk nije sličio ničemu što je Henry dotad čuo, a bio bi se zakleo da je po bolničkim odjelima zapadnog Massachusettsa čuo sve što se dalo čuti. No žena ostane na nogama, dišući kroz nos glasnim konjskim šmrcajima zraka.

“Henry”, reče Pete. Glas mu je bio promukao od prepasti, strahopo- štovanja ili i jednog i drugog. “Bože moj, pogledaj. ”

Zurio je u nebo, razjapljenih usta. Henry isprati njegov pogled, jedva vjerujući onome što vidi. Žarki krugovi svjetlosti, njih devet ili deset, polako su jedrili po niskim oblacima. Henry je morao zaškiljiti dok je gledao u njih. Nakratko ga to podsjeti na reflektore koji probadaju noćno nebo na holivudskim filmskim premijerama, ali naravno, nema takvih reflektora ovdje u šumama, a da ih je i bilo, on bi vidio i pripadajuće svjetlosne sno- pove kako se dižu kroz snježni zrak. Sto god da emitira ta svjetla, nalazi se iznad oblaka ili u njima, a ne ispod njih. Trčkarala su amo-tamo, naizgled nasumce, i Henry osjeti kako ga obuzima iznenadan atavistički užas... samo što se zapravo činilo da taj užas nadire negdje iznutra, negdje iz dubine. Odjednom mu se učini da mu je kralježnica stup leda.

“Što je to?” upita Pete, gotovo cvileći. “Isuse, Henry, što je to?”

“Ne...”

Ona žena podigne pogled, ugleda plešuća svjetla i počne vrištati. Ti su njezini krikovi bili nevjerojatno glasni i tako puni užasa da je Henryju došlo da i on zavrišti.

“Vratili su se!” vrisne ona. “ Vratili su se! Vratili su se!”

Zatim pokrije oči rukama i nasloni glavu na prednju gumu prevrnutog Scouta. Prestane vrištati i sad je samo jaukala, poput nekoga uhvaćenog u stupicu bez nade da će se osloboditi.

5

STANOVITO VRUEME NEPOZNATOG TRAJANJA (VJEROJATNO NE VIŠE OD PET MINUTA, iako se činilo dulje), promatrali su kako ta blještava svjetla jure po nebu - kruže, poskakuju, skreću lijevo pa desno pa kao da preskakuju jedno preko drugog. U nekom trenutku Henry postane svjestan da ih je samo pet umjesto gotovo tuce, a zatim su ostala samo tri. Pokraj njega ona žena lica prislonjena na gumu ponovno prdne i Henry shvati da stoje ovdje Bogu iza nogu i bleje u nekakvu atmosfersku pojavu vezanu uz snježnu oluju a koja im, premda zanimljiva, neće nimalo pomoći da nađu neko suho i toplo mjesto. Jasno se sjećao posljednjeg očitanja na dnevnom brojaču kilometara: 20. Gotovo su petnaest kilometara daleko od Rupe u zidu, dobar komad za pješačenje i u najboljim uvjetima, a ovdje su usred nevremena dva koraka od mećave. Usto, pomisli on, ja jedini mogu hodati.

“Pete.”

“To je nešto, je li?” Pete dahne. “NLO-i, jebote, baš kao u Dosjeima X. Što misliš...”

“Pete.” Uhvati rukom Petea za bradu i okrene mu lice od neba prema svom. Iznad njihovih glava blijedjela su posljednja dva svjetla. “Nekakav elektricitet i to je sve.”

“Misliš?” Pete je izgledao smiješno razočaran.

“Aha... nešto što ima veze s nevremenom. Ali i da je posrijedi prvi val invazije leptirastih izvanzemaljaca s planeta Alnitak , nama to ništa neće značiti ako se ovdje pretvorimo u sige. Trebaš mi pomoći. Trebaš izvesti onaj svoj trik. Možeš li?”

“Ne znam”, reče Pete i bojažljivo pogleda još jedanput u nebo. Sad se vidjelo još samo jedno svjetlo, i to tako mutno da ne biste znali da je tamo da ga ne tražite. “Gospođo? Gospođo, gotovo da ih više i nema. Smanjite doživljaj, može?”

Ona ne odgovori, već ostane stajati lica pritisnuta na gumu. One vrpce na njezinoj šubari lepetale su i vijorile. Pete uzdahne i okrene se Henryju.

“Što bi ti?”

“Znaš ona skloništa za drvosječe blizu ceste?” Ima ih sedam ili osam, pomisli Henry, zapravo samo četiri stupa s komadima zahrđalog valovitog lima na vrhu umjesto krova. Radnici pilane tamo bi uskladištili balvane ili strojeve do proljeća.

“Naravno”, reče Pete.

“Koje je najbliže? Možeš li mi reći?”

Pete zatvori oči, podigne prst i počne ga pomicati naprijed-natrag. U isto vrijeme vrhom jezika tiho je coktao o zubno nepce. To je bila Peteova navika od srednje škole. Ne tako stara kao Beaverove izgrizene olovke i sažvakane čačkalice ili Jonesyjeva ljubav prema filmovima strave i kriminalističkim romanima, ali prilično stara. I najčešće pouzdana. Henry pričeka, nadajući se da će se i sad pokazati takvom.

Žena, čije su uši vjerojatno uhvatile to tiho pravilno coktanje u pozadini tutnjave vjetra, podigne glavu i osvrne se. Na čelu je imala veliku tamnu mrlju od gume.

Pete naposljetku otvori oči. “Tamo”, reče on i pokaže u smjeru Rupe u zidu. “Prođeš taj zavoj, iza njega je brijeg. Siđeš na drugu stranu brijega i izbiješ na ravni dio. Na kraju tog ravnog dijela je jedno od tih skloništa. Na lijevoj strani. Komad krova se urušio. Čovjeku po imenu Stevenson jednom je tamo curila krv iz nosa.”

“Da?”

“Ma daj, čovječe, ne znam.” I Pete pogleda u stranu, kao da mu je neugodno.

Henry se maglovito sjećao tog skloništa... a to što je dio krova urušen je dobro ili bi moglo biti; ako se urušio pod dobrim kutom, pretvorio bi nadstrešnicu bez zidova u šupu.

“Koliko je daleko?”

“Kilometar. Možda malo više.”

“I siguran si.”

“Aha.”

“Možeš li toliko prohodati s takvim koljenom?”

“Mislim da mogu - ali hoće li ona?”

“Toplo joj preporučujem”, reče Henry. Položi ruke na ženina ramena, okrene njezino široko lice prema svome i unese joj se u lice dok se nisu gotovo dodirivali nosovima. Užasno joj je zaudaralo iz usta - antifriz s primjesom nečeg uljnog i organskog - ali je ostao blizu i nije ničim pokazao da se namjerava odmaknuti.

“Moramo hodati!” reče joj on. Nije baš vikao, ali je govorio glasnim i zapovjednim tonom. “Krenite sa mnom, na tri! Jedan, dva, tri!”

On je uhvati za ruku i povede natrag oko Scouta na cestu. Trenutak se opirala, a zatim pođe za njim savršeno pokorno, naizgled ne osjetivši udar vjetra kad su krenuli. Hodali su približno pet minuta, Henry lijevom rukom držeći ženinu desnu ruku u rukavici, kad Pete zaglavinja.

“Stanite”, reče on. “Prokleto koljeno se opet pokušava zakočiti.”

Kad se sagnuo i promasirao koljeno, Henry pogleda u nebo. Na njemu nije bilo svjetala. “Dobro si? Možeš li?”

“Moći ću”, reče Pete. “Hajde, krenimo.”

6

USPJELI SU PROĆl ONAJ ZAVOJ I POLA USPONA, A TAD SE PETE SRUŠI, STENJUĆI i psujući, grčevito se držeći za koljeno. Vidio je kako ga Henry gleda pa ispusti poseban zvuk, nešto između smijeha i režanja. “Ne brini se za mene”, reče on. “Mali Pete će stići do tamo.”

“Siguran si?”

“Aha.” Na Henryjev užas (premda se na neki način i zabavljao, tmurna veselost koja kao da ga sad nije napuštala), Pete stisne ruke u rukavicama u šake i počne tamburati po svom koljenu.

“Pete...”

“Otpusti, hrgo jedna, otpusti!” zavapi Pete, uopće ne obrativši pozornost. Za to vrijeme ona je žena stajala pognutih ramena, nijema poput isključenog stroja. Vjetar joj je sad puhao u leđa, a narančaste vrpce na šubari vijorile su joj ispred lica.

“Pete?”

“Sad sam dobro”, reče Pete. Pogleda u Henryja izmučena pogleda... ali i u njima je bilo veselosti. “Nije li ovo fukancija na kvadrat, ha?”

“Jest.”

“Mislim da ne bih mogao pješačiti do Derryja, ali ću stići do tog sklo- ništa.” Pruži ruku. “Pomozi mi da ustanem, šefe.”

Henry uhvati svog starog prijatelja za ruku i povuče. Pete ustane ukočenih nogu, poput čovjeka koji se uspravlja iz formalnog naklona. Trenutak ostane nepomično stajati, a zatim reče: “Krenimo. Jedva čekam da se maknem s ovog vjetra.” Pošuti pa doda: “Trebali smo uzeti nekoliko piva.”

Stignu na vrh brda. Vjetar je bio slabiji na drugoj strani. Kad su stigli do ravnog dijela u podnožju, Henry si dopusti nadu da će barem ovaj dio proći u redu. No tad, na polovini tog ravnog dijela puta, kad se pred njima počeo nazirati obris nečega što je jedino moglo biti sklonište za drvosječe, žena se skljoka - najprije na koljena pa ničice. Ležala je tako trenutak, okrenute glave, i jedino je dah koji se dizao iz njezinih otvorenih usta pokazivao da je još živa (a koliko bi jednostavnije bilo da nije, pomisli Henry). A zatim se prevrne na bok i još se jedanput revući podrigne.

“O ti problematična pičko”, reče Pete, ne ljutito nego samo umorno. Pogleda u Henryja. “Što sad?”

Henry klekne pokraj nje, reče joj svojim najgromkijim glasom da ustane, pucne prstima, pljesne rukama i nekoliko puta nabroji do tri. Ništa nije djelovalo.

“Ostani s njom. Možda tamo uspijem naći nešto da je dovučem.”

“Sretno ti bilo.”

“Imaš bolju ideju?”

Pete sjedne u snijeg iskrivljujući lice, a bolesnu nogu ispruži preda se. “A-a,” reče on, “nemam. Odnedavno mi je ponestalo ideja.”

7

HENRYJU JE TREBALO PET MINUTA DA STIGNE DO SKLONIŠTA. I NJEMU SE POČELAočiti noga na mjestu gdje ju je zaorao prekidač žmigavaca, ali mu se činilo da je sve u svemu dobro. Uspije li Petea i onu ženu dovući do skloništa i ako se motorne sanjke Arktička mačka u Rupi u zidu pokrenu, sve ovo još bi moglo dobro završiti. I dovraga, zanimljivo je, pa to je. Ona svjetla na nebu...

Krov skloništa od valovitog lima urušio se savršeno: prednji dio, prema cesti, bio je otvoren, ali je stražnji bio gotovo zatvoren. A iz tanke gaze snijega koju je vjetar nanio u sklonište virio je komad prljavosivog šatorskog platna s premazom piljevine i prastarim ivercima po sebi.

“Pun pogodak”, reče Henry i dohvati platno. Isprva se nije dalo odvojiti od zemlje, ali kad je podmetnuo leđa, cerada se otkine uz promukli cijepajući zvuk koji ga podsjeti na ženine prdce.

Vukući ga za sobom, on otklipše natrag do mjesta gdje je Pete, noge još ukočeno pružene preda se, sjedio na snijegu pokraj opružene žene.

8

BILO JE OSJETNO LAKŠE NEGO ŠTO SE HENRY USUDIO PONADATI. ZAPRAVO, nakon što su je položili na ceradu, bilo je to čas posla. Ona je bila krupna žena, ali je klizila po snijegu kao po loju. Henryju je bilo drago da nije koji stupanj toplije; ljepljivi bi snijeg mogao u velikoj mjeri promijeniti situaciju. Naravno, pomoglo je i to što su se nalazili na ravnome.

Snijeg je sad bio do gležnja i padao sve gušće, ali su i pahulje okrupnjale. Prestaje, govorili bi si razočaranim tonom kad bi kao djeca vidjeli takve pahulje.

“Hej, Henry?” Pete je zvučao zadihano, ali ništa zato; nadomak su skloništa. U međuvremenu, Pete je hodao nekakvim paradnim korakom ukočenih nogu kako mu se koljeno ne bi ponovno razglavilo.

“Štoje?”

“U posljednje vrijeme često razmišljam o Dudditsu - je li to čudno?”

“Nema nabijanja”, reče Henry kao iz topa, i ne razmislivši.

“Tako je.” Pete se pomalo nervozno nasmije. “Nema nabijanja, nema igranja. Misliš da je to čudno?”

“Ako jest,” reče Henry, “onda smo obojica čudni.”

“Kako to misliš?”

“I ja već neko vrijeme razmišljam o Dudditsu. U najmanju ruku od ožujka. Jonesy i ja smo se trebali naći s njim...”

“Stvarno?”

“Aha, a onda je Jonesy doživio onu nesreću...”

“Taj stari luđak koji ga je udario nije trebao uopće voziti”, reče Pete smrknuto. “Jonesy ima sreće da je živ.”

“7b imaš pravo”, reče Henry. “Srce mu je prestalo kucati u vozilu Hitne. Bolničari su ga morali reanimirati.”

Pete zastane, razrogačenih očiju. “Zezaš me! Bilo je tako loše? Tako blizu?”

Henry shvati da je upravo bio indiskretan. “Da, ali moraš držati jezik za zubima. Carla mi je to rekla, ali mislim da Jonesy ne zna, a nikad...” On neodređeno mahne rukom i Pete kimne glavom s potpunim razumijevanjem. Henry je želio reći A nikad nisam ni naslutio da on zna.

“Šutjet ću k’o zaliven”, reče Pete.

“Mislim da bi to bilo najbolje.”

“I niste se našli s Dudsom.”

Henry odmahne glavom. “Zaboravio sam na to u svoj toj strci oko Jonesyja. A onda je došlo ljeto, a znaš kako nešto iskrsne...”

Pete kimne glavom.

“Znaš što? Sjetio sam ga se nedavno. U Gosselinovu marketu.” “Zbog klinca s majicom Beavisa i Buttheada ?” upita Pete. Riječi su mu izlazile u oblačićima bijele pare.

Henry kimne glavom. “Klincu” je moglo biti dvanaest ili dvadeset pet godina; kad je riječ o Dovvnovu sindromu, ne može se pouzdano reći. Bio je crvenokos i vukao se po srednjem prolazu mračnog marketa za čovjekom koji mu je jamačno bio otac - ista zeleno-crna karirana lovačka jakna i, što je još važnije, ista mrkvacrvena kosa, muškarčeva sad dovoljno rijetka da mu se providi tjeme. Pogledao ih je pogledom koji poručuje Da ništa niste rekli o mojem klincu ako ne želite nevolje, i naravno nijedan od njih nije rekao ništa, došli su iz Rupe u zidu udaljene tridesetak kilometara, po kruh i hrenovke, a ne po nevolje, a osim toga, nekoć su poznavali Dudditsa, na neki način još poznaju Dudditsa - šalju mu božićne poklone i rođendanske čestitke, Dudditsa koji je nekad, na svoj osobiti način, bio jedan od njih. Ono što Henry dakako nije mogao povjeriti Peteu bila je činjenica da povremeno misli na Dudsa otkad je, prije nekih šesnaest mjeseci, shvatio da si namjerava oduzeti život i da je sve što čini ili odgoda tog čina ili priprema za nj. Kadšto bi čak i sanjao Dudditsa i kako Beav kaže Daj da ti to namjestim, čovječe, a Duddits kaže Amjei to?

“Pete, nema ničeg lošeg u tome što se spominješ Dudditsa”, reče kad je dovukao improvizirane sanjke sa ženom na njima pod nadstrešnicu. I on se zadihao. “Duddits je bio naša odrednica. Naš najsvjetliji trenutak.” “Misliš?”

“Aha.” Henry se svali na zemlju da povrati dah prije no što prijeđe na sljedeći posao. Pogleda na sat. Skoro će podne. Jonesy i Beaver već su prestali misliti da ih je usporio samo snijeg; gotovo su sigurni da je nešto krenulo naopako. Možda je jedan od njih zakurio motorne sanjke (ako rade, podsjeti se on iznova, ako ta prokletinja radi). Otišli ih potražiti. To bi malo pojednostavnilo situaciju.

Pogleda u ženu koja je ležala na ceradi. Kosa joj je pala preko jednog oka i sakrila ga; drugo je gledalo u Henryja - i kroz njega - hladnom ravnodušnošću.

Henry je bio uvjeren da se svakom djetetu u ranom pubertetu dogode trenuci koji im oblikuju identitet i da djeca u grupama reagiraju na njih odlučnije od djece koja su sama. Često postupe loše i okrutnošću odgovore na jad. Henry i njegovi prijatelji postupili su dobro, iz nekog razloga. Na kraju to nije značilo više od ostalog, ali nije zgorega prisjetiti se - osobito kad ti dušom ovlada tama - da si u nekom trenutku išao grlom u jagode i postupio časno.

Reče Peteu što će on učiniti i što će Pete učiniti pa ustane i prihvati se posla - želio je da budu na sigurnom iza vrata Rupe u zidu prije nego što izblijedi dnevna svjetlost. Na čistom, dobro osvijetljenom mjestu.

“U redu”, reče Pete, ali je zazvučao nervozno. “Samo se nadam da neće umrijeti dok sam ja tu. I da se ona svjetla neće vratiti.” Iskrivi vrat da pogleda u nebo, na kojem su sad bili samo crni, niski oblaci. “Sto misliš da je to bilo? Nekakve munje?”

“Hej, ti si stručnjak za svemir.” Henry ustane. “Počni skupljati suharke

- ne moraš čak ni ustajati.”

“Za potpalu, je li?”

“Tako je”, reče Henry pa prekorači preko žene na ceradi i ode do ruba šume gdje je u snijegu ležalo obilje krupnijih komada drva. Čeka ga petnaestak kilometara hoda, ali će najprije naložiti vatru. Lijepu, veliku.

ČETVRTO POGLAVLJE

McCarthy ide na zahod

1

JONESY I BEAVER SJEDE U KUHINJI I IGRAJU CRIBBAGE , KOJI JEDNOSTAVNOovu igra. Tako ju je zvao i Lamar, Beaverov otac, kao da je to jedina igra na svijetu. Za Lamara Clarendona, čiji se život vrtio oko njegova građevinskog poduzeća iz središnjeg Mainea, to je vjerojatno i zaista bila jedina igra na svijetu, najudomaćenija u taborištima drvosječa, barakama željezničara i, naravno, kontejnerima građevinaca. Ploča sa stotinu dvadeset rupica, četiri drvena klina i stari umašćeni špil karata; ako imaš to troje, u igri si. Igra se uglavnom dok čekaš da počneš raditi nešto drugo - da jenja kiša, da stigne naručena roba ili da ti se prijatelji vrate iz trgovine da bi mogao smisliti što učiniti s neobičnim čovcem koji sad leži iza zatvorenih vrata spavaće sobe.

Samo što, pomisli Jonesy, zapravo čekamo Henryja. Pete je samo prirepak. Beaver je imao pravo, Henry će znati što učiniti. Henry je prava osoba za to.

Ali Henry i Pete kasne u povratku. Prerano je reći da im se što dogodilo, možda ih je samo usporio snijeg, ali se Jonesy počeo pitati je li to baš sve, a činilo mu se da se Beav pita to isto. Nijedan od njih još ništa nije rekao   tome - još nije podne i sve se još može dobro završiti - ali je ta pomisao tu, lebdi neizgovorena između njih.

Jonesy bi se neko vrijeme usredotočio na drvenu ploču i karte, a tad bi pogledao u zatvorena vrata spavaće sobe iza kojih leži McCarthy, i vjerojatno spava, ali, Isuse Bože, kako je loše izgledao u licu. Dva-tri puta vidio je da i Beavov pogled luta u tom smjeru.

Jonesy promiješa stare Bikesice , podijeli karte, udijeli si dvije pa odloži talon kad mu Beaver gurne dvije karte preko stola. Beaver presiječe špil i time su završile uvodne radnje; došlo je vrijeme za drvene klinove. Možeš zabadati klinove a svejedno izgubiti, rekao im je Lamar. Chesterfieldica mu je vječito stršila iz kuta usta, kapa s logom Clarendon Construction uvijek mu bila navučena preko lijevog oka pa je izgledao poput čovjeka koji zna neku tajnu koju će ispričati samo ako mu se dobro plati; Lamar Clarendon, nezgubidanski radoholičarski tata koji je umro od srčanog udara u četrdeset osmoj godini, ali ako zabadaš klinove, nikad te neće preveslati.

Nema igranja, pomisli Jonesy. Nema nabijanja, nema igranja. A zatim, tome za petama, onaj drhtavi prokleti glas onog dana u bolnici: Molim vas, prestanite, ne mogu topodnijeti, dajte mi injekciju, gdje je Marcy? Covječe, zašto je svijet tako okrutan? Zašto je toliko žbica gladno tvojih prstiju, toliko mjenjača željno tvoje utrobe?

“Jonesy?”

“Da?”

“Dobro si?”

“Jesam, zašto?”

“Zadrhtao si.”

“Zaista?” Naravno da jest, znao je da jest.

“Aha.”

“Možda zbog propuha. Osjećaš li neki miris?”

“Misliš... kao njegov?”

“Nisam mislio na pazuho Meg Ryan. Da, kao njegov.”

“Ne”, reče Beaver. “Par puta sam pomislio... ali mi se to samo pričinilo. Jer su oni prdci, shvaćaš...”

“...tako zasmrdjeli.”

“Aha. Jesu. A i kad se podrignuo. Čovječe, mislio sam da će povratiti dušu. Zaista.”

Jonesy kimne glavom. Bojim se, pomisli on. Sjedim ovdje usred mećave i gaće mi se tresu od straha. Hoću Henryja, jebiga. Ma vidi ti to.

“Jonesy?”

“Što je? Hoćemo li više odigrati ovu partiju ili nećemo?”

“Naravno, ali... misliš li da su Henry i Pete dobro?”

“Odakle da ja to znam?”

“Nemaš... osjećaj? Možda vidiš...”

“Ne vidim ništa osim tvoje frnjokalice.”

Beav uzdahne. “Ali misliš li da su dobro?”

“Da znaš da i mislim.” No pogled mu se najprije prikrade uri - sad je pola dvanaest - a zatim zatvorenim vratima sobe iza kojih se nalazi McCarthy. Nasred sobe poskakivala je snovolovka i polako se okretala na nekakvom dašku zraka. “Samo polako voze. Stići će uskoro. Hajde, igrajmo.”

“U redu. Osam.”

“Petnaest za dva.”

“U kurac.” Beaver tutne čačkalicu u usta. “Dvadeset pet.”

“Trideset.”

“Dalje.”

“Jedan za dva.”

“Hebemti!” Beaver se tiho ogorčeno nasmije kad Jonesy skrene u treću ulicu . “Uvijek me ispreskačeš kad dijeliš.”

“Ispreskačem te i kad ti dijeliš”, reče Jonesy. “Istina boli. Hajde, igraj.”

“Devet.”

“Šesnaest.”

“I jedan za posljednju kartu”, reče Beav, kao da je moralni pobjednik. Ustane. “Idem se van popišat’.”

“Zašto? Imamo sasvim pristojan zahod, ako nisi primijetio.”

“Jesam. Samo želim vidjeti mogu li napisati svoje ime u snijegu.” Jonesy se nasmije. “Hoćeš li ikad odrasti?”

“Ne ako ikako bude moguće. I budi tiho. Nemoj ga probuditi.”

Jonesy skupi karte i počne ih miješati kad je Beaver krenuo prema stražnjim vratima. Uhvati se kako misli na inačicu ove igre koju su igrali kao djeca. Zvali su je Dudditsova igra i najčešće su je igrali u dnevnom boravku Cavellovih. Bila je ista kao i pravi Cribbage, samo što su dopuštali Dudditsu da umeće klinove. Imam deset, rekao bi Henry, Duddits, ubilježi mi deset. A Duddits bi, keseći se onim svojim blentavim smiješkom koji bi neizostavno usrećio Jonesyja, ubilježio četiri, šest, deset ili čak dvadeset bodova, jebote. Pravilo Dudditsove igre bilo je da se nikad ne žališ, nikad ne kažeš Duddits, to je previše ili Duddits, to je premalo. I kako bi se samo smijali. A smijali su se i gospodin i gospođa Cavell, ako bi se zatekli u sobi, i Jonesy se sjeti kako se jednom prigodom - bilo im je sigurno već petnaest ili šesnaest godina, Duddits je imao koliko je imao, broj godina Dudditsa Cavella nikad se neće promijeniti, to je bilo ono najljepše i najjezivije najemu - Alfie Cavell rasplakao i rekao Dečki, da samo znate koliko to znači, meni i mojoj gospodi, kad biste samo znali koliko to znači Douglasu... “Jonesy.” Beaverov glas, čudnovato bezizražajan. Hladan zrak uđe kroz otvorena kuhinjska vrata i Jonesyju se naježe ruke.

“Beav, zatvori vrata, imaš rep?”

“Dodi. Moraš ovo vidjeti.”

Jonesy ustane i ode do vrata. Otvori usta da će nešto reći, ali ih ponovno zatvori. Stražnje je dvorište bilo krcato - dovoljno životinja da se popuni dječji zoološki vrt. Pretežito jeleni, pa miješano društvo od dvadesetak srna i srndaća. Ali su zajedno s njima išli rakuni, gegavi svisci i odred vjeverica koje kao da su klizile po površini snijega. Iza bočnog zida šupe gdje su se nalazile motorne sanjke Arktička mačka, alatke i pričuvni dijelovi za generator, dođu tri krupna vučjaka za koje Jonesy isprva pomisli da su vukovi. No tad ugleda kako jednom od njih oko vrata visi stari izblijedjeli komad užeta za vješanje rublja i on shvati da su to psi koji su se vjerojatno odmetnuli. Svi su se kretali prema istoku, uzbrdo od Vododerine. Jonesy ugleda par povelikih divljih mačaka kako hoda između dviju grupica jelena i protrlja si oči, kao da želi iz njih odagnati to priviđenje. No mačke su i dalje bile tamo. Kao i jeleni, svisci, rakuni i vjeverice. Kretali su se ne postajkujući i gotovo ne pogledavši u muškarce na vratima, ali bez panike stvorenja koja bježe od šumskog požara. A nije se osjećao ni miris vatre. Životinje su jednostavno išle prema istoku, napuštale to područje.

“Isuse Kriste, Beav”, Jonesy reče tiho, udivljeno.

Beaver je bio gledao u nebo. Sad okrzne životinje pogledom pa ga ponovno podigne prema nebu. “Aha. A sad pogledaj gore.”

Jonesy pogleda u nebo: na njemu je poigravalo desetak žarkih svjetala

- neka crvena, a neka plavo-bijela. Osvijetlila su oblake i on odjednom shvati da je ta svjetla vidio McCarthy kad se izgubio. Brzo su se pomicala amo-tamo, ugibala se jedna drugima ili katkad nakratko stopila, i tad zabliještala tako jako da je mogao gledati u njih jedino škiljeći. “Sto je to?” upita.

“Ne znam”, reče Beaver ne mičući pogled. Na njegovu blijedom licu neobrijana brada isticala se gotovo sablasnom jasnoćom. “Ali se životinjama to ne sviđa. Od toga pokušavaju pobjeći.”

2

GLEDALI SU DESET, MOŽDA PETNAEST MINUTA, I JONESY POSTANE SVJESTAN TIHO zujanja, sličnog zvuku električnog transformatora. Jonesy upita Beavera je li i on čuo taj zvuk i Beav potvrdi kimanjem glave, ne skidajući pogled s razigranih svjetala na nebu, koja su Jonesyju izgledala veličine poklopca kanalizacijskih otvora. Cinilo mu se da životinje zapravo žele pobjeći od tog zvuka, a ne od svjetala, ali ne reče ništa. Iznenada, za govor mu je trebao veliki napor; osjećao se iznemogao od straha, grozničavog i konstantnog, poput blage gripe.

Napokon svjetla počnu blijedjeti, a premda Jonesy nije vidio da bi se neka od njih ugasila, činilo se da ih je manje. Bilo je i manje životinja, a utišalo se i ono grintavo zujanje.

Beaver se pokrene, poput čovjeka koji se budi iz dubokog sna. “Foto- aparat”, reče on. “Želim nekoliko snimki prije nego što odu.”

“Mislim da nećeš uspjeti...”

“Moram pokušati!” Beaver gotovo drekne. A zatim tiše: “Moram poku- šati. Barem mogu snimiti nekoliko jelena i ostalih prije nego...” Okrenuo se i zaputio natrag kroz kuhinju, vjerojatno se pokušavajući prisjetiti ispod koje je hrpe prljave odjeće ostavio svoj izubijani stari fotoaparat, no tad naglo stane. Bezizražajnim i krajnje nebeaverovskim glasom on reče: “O, Jonesy. Mislim da imamo problem.”

Jonesy posljednji put pogleda u preostala svjetla, koja su i dalje blijedjela (a i smanjivala se) pa se okrene. Beaver je stajao pokraj sudopera i gledao preko radne plohe u veliku središnju prostoriju.

“Sto? Sto je sad?” Taj čangrizavi, lagano podrhtavajući glas jedne rospije... je li zaista njegov?

Beaver pokaže rukom. Vrata spavaće sobe u koju su smjestili Ricka McCarthyja - Jonesyjeve sobe - bila su otvorena. A vrata kupaonice, koja su ostavili otvorena kako ih McCarthy ne bi promašio ako ga pritisne zov prirode, sad su bila zatvorena.

Beaver okrene svoje ozbiljno, čekinjama ispjegano lice prema Jonesyju. “Osjećaš li miris?”

Jonesyje osjećao, usprkos hladnom svježem zraku koji je ulazio kroz vrata. Eter ili etilni alkohol, da, i dalje se osjećao taj miris, ali je sad bio pomiješan s drugim mirisima. Bez sumnje fekalija. Nečega što je mogla biti krv. I s  irisom još nečega, nečega sličnog metanu milijun godina zatočenom ispod zemlje pa oslobođenom. Drugim riječima, ne miris fuljaca kakvima se klinci cerekaju na izletima. To je bilo nešto zasitnije i kudikamo užasnije. Moglo ga se usporediti jedino s prdežom jer nije bilo ničeg iole sličnog. Zapravo, pomisli Jonesy, bio je to miris nečega zaraženog što umire u mukama.

“A pogledaj tamo.”

Beaver pokaže u drveni pod. Na njemu je bilo krvi, trag jarkocrvenih kapi koji je vodio od otvorenih do zatvorenih vrata. Kao da je McCarthy odjurio iz sobe u kupaonicu jer je počeo krvariti iz nosa.

Samo što je Jonesy smatrao da je krvario iz nečeg drugog a ne iz nosa.

3

Od SVIH STVARI U ŽIVOTU KOJE NIJE ŽELIO UČINITI - NAZVATI BRATA MIKEA DA mu kaže da je mama umrla od srčanog udara, reći Carli da mora učiniti nešto u vezi s cugom i svim tim tabletama ili će je ostaviti, reći Debelom Louu, nadzorniku njegova paviljona u ljetnom kampu Agavvam, da se popiškio u krevet - prijelaz preko velike središnje prostorije u Rupi u zidu do tih zatvorenih kupaoničkih vrata bila je najteža. Kao kad hodaš u ružnom snu i prelaziš udaljenost istom podvodnom, mjesečarskom brzinom bez obzira na to koliko brzo mičeš noge.

U ružnim snovima nikad ne stigneš kamo si krenuo, ali njih dvojica stignu na drugu stranu sobe pa Jonesy pretpostavi da ipak nije posrijedi san. Stajali su i gledali u rasprsnute kapi krvi. Nisu bile krupne, najveća je bila veličine kovanice od deset centi.

“Sigurno je izgubio još jedan zub”, reče Jonesy, i dalje šaptom. “Vjerojatno je to posrijedi.”

Beav ga pogleda, podignute obrve. Zatim ode do vrata spavaće sobe i pogleda unutra. Ubrzo se okrene prema Jonesyju i kukicom prsta pozove ga da priđe. Jonesy ode do mjesta gdje je stajao Beaver, hodajući malo postrance, ne želeći izgubiti iz vida zatvorena kupaonička vrata.

U sobi je posteljina bila odbačena na pod, kao da je McCarthy ustao naglo, naprečac. Obris njegove glave još se vidio na sredini jastuka, a obris njegova tijela još je ležao otisnut na plahti. Također otisnuta na plahti, otprilike na polovici, nalazila se velika mrlja krvi. Upila se u plahtu i izgledala ljubičasto.

“Čudno mjesto za gubitak zuba”, šapne Beaver. Zagrize čačkalicu u ustima i njezina reckava prednja polovica padne na prag. “Možda se nadao novčiću od Guzić vile.”

Jonesy ne odgovori, već pokaže lijevo od vrata. Tamo se nalazilo klupko McCarthyjevih dugih gaća i gaćica marke Jockey koje je nosio ispod njih. Sve su bile skorene od krvi. Jockeyice su gore prošle; da nije bilo gumilastike i pamuka visoko na prednjem dijelu, moglo bi se pomisliti da su lascivno, živahno crvene boje, gaćice kakve bi mogao odjenuti poklonik Penthouseova Foruma  kad bi očekivao da će pasti ševa poslije spoja.

“Idi pogledaj u noćnu posudu”, dahne Beaver.

“A da pokucamo na vrata kupaonice i upitamo kako mu je?”

“Jer želim znati što mogu jebote očekivati”, Beaver odgovori jarosnim šaptom. Lupne se po prsima, pa ispljune škrbave ostatke svoje najnovije čačkalice. “Čovječe, srčeko mi lupa k’o ludo.”

I Jonesyjevo je srce tuklo kao ludo; osjeti kako mu se niz lice slijeva znoj. Svejedno zakorači u sobu. Hladan svježi zrak koji je ulazio kroz stražnja vrata prilično je dobro provjetrio veliku sobu, ali je smrad u spavaćoj sobi bio ogavan - govno, metan i eter. Jonesy osjeti kako mu se ono malo hrane što je prizalogajio mučno nadiže u želucu i snagom volje prisili je da ostane gdje jest. Priđe noćnoj posudi. Isprva se nije mogao prisiliti da pogleda u nju. U glavi mu je poigravalo nekoliko prizora iz filmova strave vezano uz to što bi mogao ugledati. Organi plivaju u krvavom umaku. Zubi. Odsječena glava.

“Daj više!” šapne Beaver.

Jonesy čvrsto stisne oči, sagne glavu, zadrži dah, pa ponovno otvori oči. Unutra nije bilo ničega osim čistog porculana koji se ljeska na žaru stropne svjetiljke. Noćna je posuda bila prazna. On s uzdahom ispusti zrak iz pluća kroz stisnute zube pa se vrati do Beava, zaobilazeći krvave mrlje na podu.

“Ništa”, reče on. “A sad dođi, nemojmo se više zajebavati.”

Prođu pokraj zatvorenih vrata ugrađenog ormara i zagledaju se u zatvorena vrata WC-a obložena borovom lamperijom. Beaver pogleda u Jonesyja. Jonesy odmahne glavom. “Ti si na redu”, dahne. “Ja sam pogledao u tutu.”

“Ti si ga našao”, otpovrne Beaver šaptom. Tvrdoglavo je stisnuo čeljust. “Ti to učini.”

Sad je Jonesy čuo još nešto - točnije rečeno, čuo i prečuo, djelomice zato što je taj zvuk bio poznatiji, no uglavnom jer se tako usredotočio na

McCarthyja, čovjeka kojeg je zamalo upucao. Zvuk vup-vup-vup, tih ali sve glasniji. Približava se.

“Zajebi ti to”, reče Jonesy pa premda je progovorio normalnim tonom glasa, bilo je dovoljno glasno da se obojica lagano lecnu. On pokuca na vrata. “Gospodine McCarthy! Rick! Je li s tobom sve u redu?”

Neće odgovoriti, pomisli Jonesy. A neće odgovoriti jer je mrtav. Mrtav i sjedi na prijestolju, baš kao Elvis .

Ali McCarthy nije bio mrtav. On zastenje i reče: “Dečki, malo mi je zlo. Moram isprazniti crijeva. Kad bih uspio isprazniti crijeva, bilo bi mi...” Ponovno zastenje pa prdne. Ovaj put tiho, gotovo žitko. Od tog se zvuka Jonesy lecne. dobro”, dovrši McCarthy. Jonesyju se činilo da McCarthy nije ni na istom kontinentu s ‘dobro’. Zvučao je zadihano i kao da je u bolovima. Kao u znak potvrde, McCarthy ponovno zastenje, glasnije. Začuje se još jedan žitki parajući zvuk, a tad McCarthy zavapi.

“McCarthy!” Beaver pokuša okrenuti kvaku, ali nije mogao. McCarthy, njihov darak iz šume, zaključao se iznutra. “Rick!” Beav začegrta kvakom. “Otvori, čovječe!” Beaver je pokušavao zvučati bezbrižno, kao da je sve ovo dobar vic, neslana šala, zbog čega je zvučao još prestrašenije.

“Dobro sam”, reče McCarthy. Sad je soptao. “Samo... dečki, moram samo napraviti malo mjesta.” Ponovno se začuje zvuk nadutosti. Bilo je smiješno nazivati ono što su slušali “puštanjem vjetrova” ili “nadimanjem crijeva” - to su bile prozračne fraze, perolake poput Lujzinih poljubaca. Jer zvukovi koji su dopirali s druge strane zatvorenih vrata bili su životinjski i mesnati, kao da se trga živo meso.

“McCarthy!” reče Jonesy. Pokuca. “Pusti nas unutra!” No želi li on zapravo ući? I ne želi. Želi da je McCarthy ostao izgubljen ili da ga je našao netko drugi. Još i gore, amigdala  u dnu njegova mozga, taj bezobzirni gmaz, poželi da je ustrijelila McCarthyja. “Ne kompliciraj, budalo!” kako kažu u Carlinu programu Udruženja anonimnih alkoholičara. “McCarthy!”

“Odlazite!” McCarthy vikne s blagom silovitošću. “Zar ne možete otići i ostaviti čovjeka da... da se pokaka? Bože!”

Vup-vup-vup: sad glasnije i bliže.

“Rick!” Sad je to bio Beav. Očajnički se držao bezbrižnog tona, poput alpinista u nevolji koji se drži svog užeta. “Iz čega krvariš, kompa?”

“Krvarim?” McCarthy je zvučao iskreno zbunjen. “Ja ne krvarim.”

Jonesy i Beaver pogledaju se prestrašeno.

VUP-VUP-VUP!

Taj zvuk sad privuče Jonesyjevu punu pozornost i on osjeti silno olak- šanje. “Helikopter”, reče on. “Kladim se da traže njega.”

“Misliš?” Beaver je imao izraz lica čovjeka koji je čuo nešto predobro da bi bilo istinito.

“Aha.” Jonesy je pretpostavljao da bi ljudi u helikopteru mogli ganjati ona fol-svjetla  na nebu ili pokušavati dokučiti što je spopalo one životinje, ali nije želio misliti na to, nije mario za to. Bilo mu je važno jedino to da Ricka McCarthyja makne sa zahodske školjke, skine si ga s vrata i otpremi u bolnicu u Machiasu ili Derryju. “Izađi i maši im da se spuste.”

“Što ako...”

VUP! VUP! VUP! A iza vrata začuje se još tih razdirućih, žitkih zvukova, pa još jedan McCarthyjev vapaj.

“Izlazi!” vikne Jonesy. “Maši im, jebote! Makar morao izvesti striptiz, samo učini nešto da se spuste!”

“U redu...” Beaver se okrene, no tad se trgne i vrisne.

Puno stvari o kojima Jonesy prilično uspješno nije razmišljao sad iznenada iskoče iz ormara i istrče na svjetlost, dipajući i cereći se. No kad se munjevito okrenuo, ugleda samo srnu kako stoji u kuhinji glave pružene preko radne ploče i ispitujući ih promatra svojim blagim smeđim očima. Jonesy duboko udahne i nemoćno se nasloni na zid.

“Prdnem ti u nos”, dahne Beaver. A zatim krene prema srni pljeskajući. “Iš, Janica! Ne znaš koje je doba godine? Đada! Uskoči u vrećicu i nosi se! Uzmi ravnalo i crta!”

Srna trenutak ostane na mjestu, šireći oči u izrazu gotovo ljudske usplahirenosti. Tad se strelovito okrene i pritom glavom okrzne niz lonaca, kutlača i mašica koji je visio iznad štednjaka. Oni zakloparaju a neki i padnu s kukica, pridonijevši općem darmaru. A tad istrči kroz vrata, migajući bijelim repićem.

Beaver krene za njom, zastavši toliko da kritičkim okom pogleda u grozd brabonjaka na linoleumu.

4

MIJEŠANA SEOBA ŽIVOTINJA SVELA SE NA ZAOSTALE PRIMJERKE. ONA SRNA KOJU je Beav prestrašio u kuhinji preskoči hromu lisicu koja je očito izgubila jednu šapu u stupici pa iščezne u šumi. A tada, negdje iznad niskih oblaka odmah iza šupe u kojoj su se nalazile motorne sanjke, pojavi se glomazni helikopter veličine gradskog autobusa, smeđi, na kojem je sa strane velikim bijelim slovima pisalo ANG.

Ang? pomisli Beav. Koji je vrag Ang? A onda se sjeti: Air National Guard, vjerojatno iz Bangora.

Helikopter počne ponirati, teška kljuna. Beaver izađe u stražnje dvorište mašući rukama iznad glave. “Hej!” drekne. “Hej, može mala pomoć? Narode, pomagajte!”

Helikopter se spusti na samo dvadeset pet metara od zemlje, dovoljno blizu da podigne ciklon novog snijega. A zatim krene prema njemu, vukući snježni uragan za sobom.

“Hej! Imamo ranjenika! Ranjenika!” Beaver je sad skakao gore-dolje poput jednog od onih vozača jet-ski mopeda odrvenjelih turova na Nash- ville Netvvorku ; osjećao se kao idiot, ali je svejedno skakao. Helikopter zaplovi prema njemu, nisko ali ne i niže, ne pokazujući nikakvu želju da se prizemlji. Sine mu grozomorna pomisao. Beav nije znao je li mu stigla od ljudi iz helikoptera ili je posrijedi bila paranoja. Znao je samo da naglo ima osjećaj da je priboden na središnji kolut mete u streljani: tko pogodi Beavera, osvaja radio-sat.

Bočna vrata helikoptera kliznu u stranu. Muškarac s megafonom u ruci i u najdebljoj vjetrovci koju je Beaver ikad vidio nagne se prema njemu. Beavera nisu mučili vjetrovka i megafon. Mučila ga je maska za kisik koju je čovjek imao na ustima i nosu. Nikad nije čuo da bi avijatičari nosili masku za kisik na visini od dvadeset pet metara. Naravno, ako je zrak koji su udisali u redu.

Covjek u vjetrovci progovori u megafon; njegove riječi odjeknu jasno i glasno iznad vup-vup-vupa elisa helikoptera, ali su svejedno zazvučale čudno, djelomice zbog pojačanja, no uglavnom, pomisli Beaver, zbog maske. Kao da mu se obraća neko čudnovato robotsko božanstvo.

“KOLIKO VAS JE?” vikne glas-božanstvo. “POKAŽITE MI NA PRSTE.”

Beaver, zbunjen i prestrašen, isprva se sjeti samo sebe i Jonesyja; ta Henry i Pete nisu se još vratili iz dućana. Podigne dva prsta poput čovjeka koji pokazuje znak pobjede.

“OSTANITE GDJE JESTE!” muškarac koji se naginjao iz helikop- tera zagrmi svojim glasom robotskog božanstva. “OVO JE PODRUCJE PRIVREMENO U KARANTENI! PONAVUAM, OVO JE PODRUČJE PRIVREMENO U KARANTENI! NE SMIJETE OTIĆI!”

Snijeg se prorijedio, ali se sad nadigne vjetar i otpuše zavjesu snijega koju su elise helikoptera usisale Beaveru u lice. On stisne oči do širine proreza i zalomi rukama. Usiše ledeno hladni snijeg, ispljune čačkalicu da ne bi i to potegnuo niz grlo (a tako će umrijeti, stalno je proricala njegova majka, čačkalica će mu uletjeti u grlo i ugušiti ga), a onda drekne: “Kako to mislite, u karanteni? Imamo bolesnika, morate doći po njega!”

Znao je da ga ne mogu čuti od glasnog vup-vup-vupa elisa, a on, jebiga, nema megafon da pojača svoj glas, ali je svejedno urlao. A kad mu je riječ bolesnik prešla preko usta, on shvati da je tipu u helikopteru pokazao netočan broj prstiju - trojica su, a ne dvojica. Upravo je namjeravao podići tri prsta, kad se sjeti Henryja i Petea. Još nisu ovdje, ali ako im se nešto nije dogodilo, bit će tu - pa, koliko ih je zapravo? Dvojica je netočan odgovor, ali je li trojica točan? Ili petorica? Kao što bi mu se najčešće dogodilo u takvim situacijama, Beaveru se zablokira mozak. Kad bi mu se to dogodilo u školi, Henry je sjedio pokraj njega, a Jonesy iza njega i oni bi mu prišapnuli odgovor. No ovdje nije bilo pomoći, samo ga pljuska taj glasni vup-vup-vup, a vrtložeći snijeg šopa mu grlo sve do pluća, što ga tjera na kašalj.

“OSTANITE GDJE JESTE! SITUACIJA ĆE SE RAZRIJEŠITI ZA DVADESET ČETIRI DO ČETRDESET OSAM SATI! AKO TREBATE HRANU, PREKRIŽITE RUKE IZNAD GLAVE!”

“Više nas je!” Beaver vrisne na čovjeka koji se naginjao iz helikoptera. Vrisnuo je tako jako da su mu pred očima zaplesale crvene točkice. “Imamo ranjenika! Imamo... RANJENIKA!”

Onaj idiot u helikopteru ubaci megafon natrag u helikopter iza svojih leđa, pa načini krug palcem i kažiprstom, kao da želi poručiti Beaveru: U redu, kopčam! Beaveru dode da od jada zapleše. Umjesto toga, podigne otvoreni dlan iznad glave - po jedan prst za sebe i svoje prijatelje plus palac za McCarthyja. Muškarac u helikopteru to primijeti pa se veselo nasmije. Jedan istinski predivan trenutak, Beaver pomisli da je blento s maskom nešto shvatio. No tad blento uzvrati pozdravom na ono što si je protumačio kao Beaverovo mahanje, reče nešto pilotu iza sebe i ANG-ov se helikopter počne dizati. Beaver Clarendon ostane stajati, optočen mrazom uskovitlanog snijega i derati se. “Petorica smo i potrebna nam je pomoć! Petorica smo i potrebna nam je POMOĆ!”

Helikopter ponovno iščezne među oblacima.

5

JONESY JE ČUO NEŠTO OD TOGA - SVAKAKO POJAČANI GLAS IZ HELIKOPTERA TIPA Thunderbolt - ali je malo toga registrirao. Baktao se s McCarthyjem, koji je ispustio niz tihih i soptavih vapaja, a zatim utihnuo. Onaj vonj koji je dopirao ispod vrata i dalje je gusnuo.

“McCarthy!” drekne on kad je Beaver ponovno ušao u kuću. “Otvori vrata ili ćemo ih razvaliti!”

“Maknite se od mene!” McCarthy vrisne piskutavim, rastrojenim glasom. “Moram se posrati i to je sve, MORAM SE POSRATI! Ako se uspijem pokenjati, bit će mi đobro!”

Takva izravnost iz usta čovjeka koji je i Bože moj i Bože mili smatrao prostačenjem, uplaši Jonesyja više od krvave plahte i donjeg rublja. Okrene se prema Beaveru, jedva primijetivši da je Beaver zasut snijegom i izgleda kao plišani snjegović Frosty. “Dođi, pomozi mi razvaliti vrata. Moramo mu pokušati pomoći.”

Beaver je izgledao preplašeno i zabrinuto. Snijeg mu se topio na obra- zima. “Ne znam. Tip iz helikoptera spominjao je nekakvu karantenu - što ako je zaražen ili nešto takvo? Što ako je ona crvena mrlja na njegovu licu...”

Unatoč vlastitim neplemenitim osjećajima prema McCarthyju, Jonesyju dođe da udari svog starog prijatelja. Prošlog ožujka on je ležao na ulici u Cambridgeu i krvario. A da ga ljudi nisu htjeli dotaknuti jer možda ima AIDS? Ili mu odbili pomoći? Ostavili ga da krvari jer nisu imali pri ruci gumene rukavice?

“Beav, bili smo mu na centimetar od lica - ako ima nešto zaista zarazno, vjerojatno smo to već dobili. Dakle?”

Beav trenutak ne reče ništa. A tad Jonesy začuje onaj škljocaj u glavi. Na trenutak ugleda Beavera s kojim je odrastao, balavca u iznošenoj motociklističkoj jakni koji je dreknuo Hej, dečki, prestanite! PRESTANITE, jebiga! i znao je da će sve biti u redu.

Beaver načini korak bliže. “Hej, Rick, a da otvoriš? Samo želimo pomoći.”

Ništa s druge strane vrata. Ni vapaj, ni dah, ni šušanj tkanine. Jedini zvukovi bili su postojano brundanje generatora i udaljavajući vup heli- koptera.

“U redu”, reče Beaver pa se prekriži. “Razbijmo ta usrana vrata.”

Zajedno se odmaknu i okrenu ramenom prema vratima, napola svjesno oponašajući policajce iz pedesetak filmova.

“Na tri”, reče Jonesy.

“Tvoja će noga to podnijeti?”

Zapravo su Jonesyja noga i kuk silno boljeli, iako toga nije bio svjestan dok Beaver to nije spomenuo. “Dobro sam”, reče.

“Aha, a moje je dupe kralj svijeta.”

“Na tri. Spreman?” A kad je Beaver kimnuo glavom: “Jedan... dva... tri.”

Zajedno se zalete i zajedno grunu u vrata, gotovo dvije stotine kilograma iza dva podmetnuta ramena. Vrata popuste tako glatko da oni polete naglavce u kupaonicu, teturajući i hvatajući se jedan za drugog. Noge im prokližu po krvi na pločicama.

“A, u kurac”, reče Beaver. Desna mu se ruka prikrade ustima, u kojima sad nije bilo čačkalice, i pokrije ih. Iznad njegove ruke, oči su mu bile razrogačene i suzne. “Ma, u kurac, čovječe - u kurac. ”

Jonesy shvati da on nema riječi.

PETO POGLAVLJE

Duddits, dio prvi

1

“GOSPOĐO”, REČE PETE.

Žena u kaputu s kapuljačom ne reče ništa. Ležala je na piljevinom pokrivenom komadu šatorskog platna i ne reče ništa. Pete je vidio samo jedno oko kako zuri u njega ili kroza nj, ili u pupak svemira, jebote, tko bi ga znao. Jezivo. Vatra je pucketala između njih, razgorjela se pošteno i počela istinski grijati. Henry je otišao prije petnaest minuta. Pete je izračunao da će mu trebati tri sata da se vrati, najmanje tri sata, a to je puno vremena da se provede pod jezivim jackalopskim  okom ove žene.

“Gospođo”, ponovi on. “Čujete me?”

Ništa. Ali je jedanput zijevnula i vidio je da joj je poispadala dobra polovica zuba. Koja je to fora sa zubima? I želi li on to zaista doznati? Pete shvati da je odgovor i da i ne. Znatiželjan je - ne možeš ne biti znatiželjan

ali istodobno i ne želi znati. Ni tko je ona, ni tko je Rick, ni što mu se dogodilo, ni tko su “oni”. Vratili su se! vrisnula je žena kad je ugledala ona svjetla na nebu, Vratili su se!

“Gospođo”, reče treći put.

Ništa.

Bila je rekla da je Rick još jedini živ, a zatim je rekla Vratili su se, vjerojatno misleći na ona svjetla na nebu, a otad ni glasa od nje osim tih neugodnih podriga i prdaca... i onog zijeva kad se pokazalo koliko je krezuba... i tog oka. Jezivog oka rogatog zeca. Henryja nema tek petnaest minuta - otišao je u dvanaest sati i pet minuta, a na Peteovu je satu sad dvanaest i dvadeset - no čini se kao da je prošlo sat i pol vremena. Ovo će biti vraški dug dan i želi li ga preživjeti a da ne siđe s uma (neprestano mu je na pamet dolazila neka priča koju su morali pročitati u školi, nije se raogao sjetiti tko ju je napisao, samo da je taj tip u priči ubio tog starca jer nije mogao podnijeti starčevo oko, i tad Pete nije shvaćao, ali sad jest, i te kako), potrebno mu je nešto.

“Gospođo, čujete me?”

Nada.  Samo to jezivo oko.

“Moram se vratiti do auta jer sam nešto zaboravio. Ali s vama će sve biti u redu. Je li tako?”

Nije bilo odgovora - a zatim ona odrapi još jedan dugi prdac a la motorna pila. Lice joj se pritom nabora, kao da ju je to zaboljelo... a vjerojatno i jest, nešto što tako zvuči mora zaboljeti. Pa premda se Pete pobrinuo da stane uz vjetar, nešto tog smrada zapahne ga - vruć i užegao i nekako neljudski. A nije zasmrdio ni kao kravlji prdež. Kao klinac je radio za Lionela Sylvestera, namuzao se krava za cijeli život i, naravno, ponekad bi ti se isfuljile u lice dok si sjedio na stoličici za mužnju - zasitan zeleni smrad, močvami zadah. No ovo nije bilo slično tome, nimalo. Ovo je bilo kao... pa, kao kad si bio dijete i dobio prvi kemijski laboratorijski komplet, a nakon stanovitog vremena dojadili bi ti pederski eksperimentići iz priručnika pa si si dao oduška i sve to sranje pomiješao samo da vidiš hoće li eksplodirati. On shvati da je to dio onoga što ga muči, dio onoga što ga čini nervoznim. Samo što je to glupo. Ljudi ne mogu eksplodirati, zar ne? Svejedno, mora si pomoći s nečim. Jer ga od te ženske hvata jeza, maksimalno.

Uzme dva komada drva od onih koja je Henry popabirčio, baci ih na vatru, razmisli pa doda i treći. Iskre polete u zrak, zavrtlože se pa zgasnu na nakošenoj ploči valovitog lima. “Vratit ću se prije nego što sve to izgori, ali ako želite dodati još koje drvo, samo izvolite. U redu?”

Ništa. Odjednom mu dođe da je prodrma, ali mora propješačiti dva kilometra do Scouta i natrag, i mora štedjeti snagu. Osim toga, vjerojatno bi ponovno prdnula. Ili mu se podrignula u lice.

“U redu”, reče on. “Sutnja znači pristanak, tako nam je uvijek govorila gospođa White u četvrtom razredu.”

On se osovi na noge, pritom podbočivši koljeno, kriveći lice. Poskliznuo se i zamalo pao, ali onda ustane jer mu je trebalo to pivo, dovraga, trebalo mu je, a nitko ga nije mogao donijeti osim njega. Vjerojatno je alkoholičar. Zapravo, nema u tome ničeg vjerojatnog i jednoga će dana morati nešto poduzeti u vezi s tim, ali sad se mora snalaziti sam, zar ne? Da, jer je ona gadura svoje dala, od nje su ostali samo smrdljivi vjetrovi i to jezivo oko. Bude li trebala staviti još koje drvo na vatru, morat će to učiniti sama.li neće trebati, jer će se on vratiti puno prije toga. Radi se samo o dva kilometra. Noga će toliko izdržati.

“Vratit ću se”, reče on. Sagne se i promasira si koljeno. Ukočeno, ali nije jako loše. Zaista nije loše. Samo će ubaciti pivo u vrećicu - možda i kutiju krekera Hi Ho za gaduru kad je već tamo - i odmah se vratiti. “Sigurni ste da ste dobro?”

Ništa. Samo to oko.

“Šutnja znači pristanak”, ponovi on i krene natrag niz Deep Cut Road, slijedeći široki trag šatorskog platna i njihove snijegom gotovo zametene tragove. Hodao je laganim trzajima, zastajkujući svakih deset-dvanaest koraka da se odmori... i da si promasira koljeno. Jednom je stao i okrenuo se da pogleda u vatru. Već je izgledala mala i nestvarna na sivoj svjetlosti ranog popodneva. “Ovo nije normalno”, reče on, ali nastavi hodati.

2

BEZ PROBLEMA STIGNE DO KRAJA RAVNOG KOMADA CESTE I PRIJEĐE POLA uzbrdice. Upravo je ubrzao korak, počeo se više pouzdavati u svoje koljeno kad se - ha-ha, budalo, jesam te - ono ponovno zakoči, postane slično sirovom željezu, i on se skljoka, izvikujući sapete psovke kroz stisnute zube.

Dok je tako sjedio u snijegu i psovao, shvati da se događa nešto krajnje čudno. Njemu slijeva prođe veliki jelen, samo uzgred pogledavši u čovjeka od kojeg bi bilo koji drugi dan pobjegao velikim, elastičnim skokovima. Njemu gotovo pod kopitima trčala je riđa vjeverica.

Pete je sjedio na snijegu koji je sve slabije padao - goleme pahulje spuštale su se u nemirnom valu koji je izgledao kao čipka - noge ispružene preda se, otvorenih usta. Niz cestu je pristizalo još jelena, ali i drugih živo- tinja; hodale su i skakutale poput izbjeglica koje bježe od neke nepogode. U šumi ih je bilo još, val koji se kretao prema istoku.

“Kamo ćete vi, narode?” upita on zeca koji lagano potrči pokraj njega ušiju polegnutih na leđa. “Završna tombola u indijanskom rezervatu? Audicija za novi Disneyjev crtić? Imate...”

Zanijemi usred rečenice, a slina u ustima osuši mu se u nešto slično naelektriziranoj maglici. Mrki medvjed, gojazan od tovljenja za zimski san, gegao se kroz zaslon rijetke obnovljene šume njemu slijeva. Hodao je spuštene glave, a stražnji mu se dio valjao s jedne strane na drugu. Premda nije ni usput pogledao u Petea, Peteove iluzije o njegovu mjestu ovdje u prostranoj Sjevernoj šumi prvi put se potpuno razbiju. On je samo hrpa ukusnog bijelog mesa koje još pukim slučajem diše. Bez svoje puški ranjiviji je od vjeverice koju je vidio da trčkara oko jelenovih nogu - spa. li je medvjed, vjeverica se barem može uzverati na najbliže drvo, sve tankih grana na vrhu kamo nijedan medvjed ne može poći za njom. Peta nije bilo ništa lakše zbog činjenice da ga ovaj medvjed nije ni pogledac Gdje je jedan, bit će ih još, a idući možda neće biti tako zamišljen.

Nakon što se uvjerio da je medvjed otišao, Pete ponovno na jedvite jacic ustane, uzbubnjala srca. Ostavio je onu prdilicu tamo samu, ali koliko b joj zaštite on mogao pružiti odluči li neki medvjed napasti? Mora do svoji puške. I Henryjeve, bude li je mogao nositi. Idućih pet minuta - dok m^ stigao do vrha uspona - Pete je primarno razmišljao o vatrenoj moćL i tek sekundarno o pivu. No kad je počeo oprezno silaziti niz drugu stranu- ponovno počne razmišljati o pivu. Ubacit će ga u vrećicu, a vrećicu prebacir preko ramena. I nema zaustavljanja da popije jedno u povratku. Popit će ga kad ponovno bude sjedio pokraj vatrice. Bit će to pivce kao nagrada.. nema ničeg boljeg od takvog piva.

Ti si alkoholičar. Znaš to, zar ne? Usrani alkoholičar.

Da, a što to znači? Da ne možeš zajebati stvar. Da te ne mogu uhvathi da si, recimo, ostavio napola komatoznu ženu samu u šumi, a ti otišao L potragu za pivcem. A kad se vrati u sklonište, mora se sjetiti da prazne boce baci duboko u šumu. Iako bi Henry svejedno mogao naslutiti. Kao što se čini da uvijek sve znaju jedan o drugome kad su zajedno. Duševna povezanost ili ne, trebaš biti premazan svim mastima da smuljaš Henn> Devlina.

No Pete je bio uvjeren da mu Henry neće prigovarati zbog piva. Osim. naravno, ako Pete ne zaključi da je vrijeme da o tom porazgovaraju. Da možda zamoli Henryja za pomoć. Što bi Pete mogao učiniti, s vremenom. U svakom slučaju, trenutačno nije zadovoljan sa sobom; to što je ostavio onu ženu tamo samu kazuje nešto o Peteru Mooreu što nije baš pohvalno Ali Henry... i s Henryjem nešto nije u redu ove godine. Pete nije znao j*. li to i Beaver osjetio, ali je bio prilično siguran da Jonesy jest. Henry je nekako sjeban. Možda čak i...

Iza leđa začuje vlažan roktaj. Pete vrisne i strelovito se okrene. Ko- ljeno mu se ponovno zakoči, i to gadno, ali u svojoj prepasti jedva je to i primijetio. To je medvjed, medvjed ga je zaobišao i prišao mu s leđa, onaj medvjed ili neki drugi...

AJi nije bio medvjed, nego los, i on prođe pokraj Petea i ne pogledavši ga. a Pete se ponovno skljoka na cestu, psujući tiho i držeći se za nogu, gledajući u pršeći snijeg i proklinjući sebe budalu. Alkoholičarsku budalu.

Nekoliko zastrašujućih trenutaka činilo mu se da ovaj put njegovo koljeno neće doći k sebi - nešto je potrgao u njemu i ostat će ležati na putu životinjskog egzodusa sve dok se Henry napokon ne vrati na motornim sanjkama i ne kaže: “Koji kurac radiš ovdje? Zašto si je ostavio samu? Mogao sam si misliti. ”

Ali naposljetku uspije ponovno ustati. Najbolje što je mogao bilo je šepanje skupljenih nogu, ali bolje i to nego ležati u snijegu dva metra od svježe hrpe vrućeg losova izmeta. Sad je vidio prevrnuti Scout, kotača i donjeg dijela šasije pokrivenih novim snijegom. Da mu se najnoviji pad dogodio na drugoj strani brda, vratio bi se ženi i vatri, reče si, ali sad, kad mu je Scout u vidokrugu, bolje da produži. Reče si i da su mu puške glavni cilj, a boce piva Bud samo dodatna atrakcija. Gotovo je povjerovao u to. A što se tiče povratka... pa, nekako će uspjeti. Stigao je dovde, nije li?

Pedesetak metara od Scouta, on začuje vup-vup-vup koji se brzo primicao

-karakterističan zvuk helikoptera. Zeljno pogleda u nebo, spreman ostati uspravan dovoljno dugo da mahne - Bože, ako je ikome potrebno malo pomoći s neba, onda je to on - ali helikopter se ne probije kroz niski strop naoblake. Na trenutak on ugleda crnu siluetu kako promiče kroz taj drek točno njemu iznad glave kao i mutan bljesak njegovih svjetala - a tad zvuk helikoptera ode na istok, u smjeru u kojem su bježale životinje. Osupne se kad je ispod površinskog sloja svog razočaranja osjetio pritajeno opako olakšanje: da se helikopter spustio, on se nikad ne bi dočepao piva, a prevalio je tolik put, dovraga.

3

PET MINUTA POTOM, NA KOLJENIMA SE OPREZNO PENJAO U PREVRNUTI SCOUT. Brzo je naučio da ga njegovo bolesno koljeno neće dugo izdržati (oteklina mu je napinjala traperice poput velike bolne štruce kruha) pa više-manje zapliva u snijegom obloženu unutrašnjost automobila. Nije mu se svidjela; svi mirisi kao da su bili prejaki, sve protege preblizu. Gotovo kao da se uvlačiš u grob koji bazdi po Henryjevoj kolonjskoj vodi.

Namirnice su bile rasute po stražnjem sjedištu, ali Pete jedva da je pogledao kruh, konzerve, gorčicu i pakiranje crvenih hrenovki u pecivu (crvene hrenovke bile su otprilike jedino što je Starina Gosselin imao od mesa). Zanimalo ga je pivo. Cinilo se da se samo jedna boca razbila kad se Scout izvrnuo kao kornjača: cugerska sreća. Vonj je bio jak - naravno, prolilo se i pivo koje je on pio u trenutku karambola - ali miris piva njemu se sviđao. Ali Henryjeva kolonjska voda - fuj, grozno. Na neki je način mrdjela kao vjetrovi one luđakinje. Nije znao zašto bi ga miris kolonjske trebao podsjetiti na mrtvačke kovčege, grobove i vijence, ali jest.

“Rista, a što če ti uopće kolonjska u šumi?” upita on. Riječi su mu izlazile u bijelim oblačićima pare. Odgovor je, naravno, bio taj da Henry nije ni koristio kolonjsku - taj se miris zapravo i nije osjećao, samo miris piva. Prvi put nakon dugo vremena Pete se uhvati kako misli na onu zgodnu trgovkinju nekretninama koja je izgubila ključeve od automobila ispred bridgtonske ljekarne, na to kako je znao da ona neće izaći s njim na večeru, da mu ne želi biti blizu. Je li osjećati miris nepostojeće kolonjske vode slično tome? Nije znao; znao je jedino da mu se ne sviđa kako se taj miris u njegovoj glavi miješa s pomišlju na smrt.

Ne misli na to, mamlazu. Samog sebe strašiš i ništa više. Velika je razlika između vidjeti crtu i samog sebe prestrašiti. Ne misli na to i uzmi ono po što si došao.

“Dobra ideja, jebote”, reče Pete.

Vrećice iz marketa bile su plastične a ne papirnate, s ručkama; Starina Gosselin barem je toliko kročio u budućnost. Pete jednu potegne i pritom osjeti kako ga je zaparala bol na jastučiću desne šake. Samo jedna razbijena boca, dovraga, i naravno morao se na nju razrezati, i to čini se prilično duboko. Možda mu je to kazna jer je ostavio onu ženu samu. Ako je tako, otrpjet će to muški i smatrati da je dobro prošao.

Skupi osam boca, počne se izvlačiti iz Scouta, no tad se predomisli. Zar je dobauljao dovde samo zbog pišljivih osam piva? “Mislim da ne”, promumlja on pa iščeprka još sedam, ne žureći se, usprkos činjenici da ga je od Scouta obuzimala jeza. Naposljetku izađe natraške, boreći se protiv paničarske pomisli da će ga zaskočiti nešto malo ali krupnog zuba i odgristi mu povelik komad muda. Peteova kazna, drugi dio.

Nije se baš izbezumio od straha, ali je izmigoljio iz automobila brže nego što se u njega zavukao; koljeno mu se zakoči upravo u trenutku kad se sasvim iskobeljao. Prevrne se na leđa, cvileći, gledajući u snijeg - posljednje pahulje sad su padale krupne i čipkane poput najfinijeg ženskog donjeg rublja - masirajući si koljeno, govoreći mu: Hajde, dušo, hajde, milo moje. daj otkoči se, govno jedno. Upravo kad je pomislio da se ovaj put koljeno neće otkočiti, ono se otkoči. Pete sikne kroza zube, uspravi se u sjedeći položaj i pogleda u vrećicu na kojoj je crvenim tiskanim slovima pisalo HVALA ŠTO STE KUPOVALI KOD NAS!

“A gdje bih u protivnom kupovao, ti stara beno?” upita on. Odluči si ipak dopustiti jedno pivo prije nego što krene natrag onoj ženi. Bit će mu lakše nositi sebe i stvari.

Pete iščeprka jedno pivo, odvrne čep i ulije gornju polovicu niz grlo u četiri velika gutljaja. Bilo je hladno, a snijeg na kojem je sjedio još hladniji, ali se svejedno osjeti bolje. To je čarolija piva. Carolija viskija, votke i džina, ali što se tiče alkohola, bio je istomišljenik Toma T. Halla : volio je pivo.

Gledajući u vrećicu, ponovno se prisjeti onog mrkvokosog iz trgovine

-zblenuti široki smiješak, kineske oči zbog kojih su ih u početku prozvali mongoloidima, kao u frazi mongoloidna idiotija. To ga ponovno dovede do Dudditsa, odnosno Douglasa Cavella ako želite biti službeni. Pete nije znao reći zašto mu se Duds u posljednje vrijeme toliko mota po glavi, ali mu se mota, i on si obeća: kad ovo prođe, svratit će u Derry i obići starog Dudditsa. I ostale će nagovoriti da pođu s njim, i nekako mu se činilo da ih neće morati dugo nagovarati. Duddits je vjerojatno bio razlog da su i nakon tolikih godina još prijatelji. Većina djece i ne sjeti se svojih frendova s faksa ili iz srednje škole, a kamoli svoje škvadre iz osnovne škole... koja se sad naziva pučka škola, iako Pete ne sumnja da je i dalje riječ o istoj džungli nesigurnosti, pomutnje, smrdljivih pazuha, trknutih pomodarija i nedorađenih zamisli. Dudditsa, naravno, nisu poznavali iz škole, jer Duddits nije išao u školu Derry Junior High. Duds je išao u školu za djecu s posebnim potrebama Mary M. Snowe, koja je među ovdašnjim klincima bila poznata pod imenom Akademija za degene ili katkad jednostavno Skola za debile. U normalnim okolnostima putovi im se nikad ne bi ukrstili, ali je u Kansaškoj ulici bila neka prazna parcela s pripadajućom napuštenom zgradom od cigle. Na pročelju se još moglo pročitati BRAĆA TRACKER BRODSKI I KAMIONSKI PRIJEVOZ I SKLADIŠTENJE napisano izblijedjelom bijelom bojom na staroj crvenoj cigli. A s druge strane, ispod velike nadstrešnice gdje su se nekoć kamioni natraške parkirali radi istovara... e tamo je pisalo nešto drugo.

A sad, sjedeći na snijegu, premda više nije osjećao da se topi u hladnu bljuzgavicu ispod njegova tura, pijući drugo pivo a da nije bio ni svjestan da ga je otvorio (prvu je praznu bocu bacio u šumu u kojoj je još vidio životinje kako idu prema istoku), Pete se sjeti dana kad su upoznali Dudsa. Sjeti se Beaverove glupe jakne, koju je Beav toliko obožavao, i Beaverova glasa, piskutava ali nekako silnog, kako objavljuje kraj nečega i početak nečega drugoga, objavljuje to na neki neuhvatljiv ali savršeno stvaran i shvatljiv način da su im se životi promijenili jednog utorka popodne kad im je jedini plan bio malo haklati košaricu učetvero na Jonesyjevu kolnom prilazu, a atim možda odigrati partiju Parcheesija  ispred televizora; sad, dok je sjedio ovdje u šumi pokraj prevrnutog Scouta, još osjećajući miris Hemyjeve kolonjske vode koju Henry nije koristio, držeći sretni otrov svog života u ruci u rukavici umrljanoj krvlju, prodavač automobila se sjeti dječaka koji još nije digao ruke od svojih snova da postane astronaut, usprkos svojim sve većim okapanjima s matematikom (Jonesy mu je pomagao, a zatim i Henry, no u srednjoj mu školi više nije bilo pomoći), a sjeti se i ostalih dečki, ponajviše Beava, koji je okrenuo svijet naglavce kad je dreknuo svojim tek promutiranim glasom: Hej, dečki, prestanite! PRESTANITE, jebiga!

“Beaver”, reče Pete i nazdravi tamnom popodnevu sjedeći naslonjen na poklopac motora prevrnutog Scouta. “Bio si divan, čovječe.” Ali zar nisu to svi oni bili?

Nisu li svi oni bili divni?

4

BUDUĆI DA POHAĐA OSMI RAZRED, A POSUEDNJI SAT IMA GLAZBENI U PRIZEMUU, Pete uvijek izađe iz škole prije svoje trojice najboljih prijatelja, koji taj dan uvijek završavaju na drugom katu, Jonesy i Henry na satu iz američke književnosti, kolegiju iz lektire za pametne klince, a Beaver u susjednoj učionici na satu primijenjene matematike, što je zapravo matematika za glupe dječake i djevojčice. Pete se svim silama trudi da ne završi tamo iduće godine, ali mu se čini da je to bitka koju će naposljetku izgubiti. Zna zbrajati, oduzimati, množiti i dijeliti; zna i razlomke, iako mu treba previše vremena. Ali sad se pojavilo nešto novo, sad je tu nepoznanica x. Pete ne razumije x i boji ga se.

Stoji ispred uličnih vrata kod žičane ograde dok se ostatak osmaša i bebastih sedmaša slijeva pokraj njega, stoji lupkajući čizmama i pretvarajući se da puši, jedne ruke svijene oko usta a druge skrivene ispod nje - u skrivenoj bi ruci trebao biti hipotetični skriveni opušak.

A sad dolaze učenici prvog razreda srednje škole s drugog kata, a među njima poput pripadnika kraljevske obitelji - gotovo poput neokrunjenih kraljeva, iako Pete nikad ne bi takvu otrcanu frazu izrekao naglas - koračaju njegovi prijatelji, Jonesy, Beaver i Henry. A ako postoji kralj kraljeva, to je Henry, kojega sve cure obožavaju premda nosi naočale. Pete je sretan da ima takve prijatelje, i on to zna - vjerojatno je najsretniji osmaš u Derryju, bez obzira na x-eve. Pritom je najmanje važno to što ga prijateljevanje sa srednjoškolcima čuva od batina nekog nasilnika iz viših razreda.

“Hej, Pete!” kaže Henry kad se njih trojica išetaju kroz vrata. Kao i uvijek, Henry bi izgledao iznenađen kad bi ga tamo ugledao, ali i oduševljen. “Što ima, rista?”

“Ništa naročito”, Pete odgovara kao uvijek. “A kod vas?”

“SSDD”, kaže Henry, cimne naočale s lica i ulašti ih. Da su osnovali klub, SSDD bi im vjerojatno bila krilatica; čak će i Dudditsa uspjeti naučiti to izgovoriti; na dudditskom je to zvučalo kao ao anje ui an, i jedna je od malobrojnih stvari koje Duddits kaže a da njegovi roditelji ne razumiju. To će, naravno, oduševiti Petea i njegove prijatelje.

No sad, kad je do Dudditsa još pola sata, Pete samo ponovi Henryjeve riječi: “Aha, čovječe, SSDD.”

Staro sranje, drugi dan. Ali u duši dečki vjeruju samo u prvu polovicu, jer u dubini duše vjeruju da je stalno isti dan, dan za danom. U Derryju su, godina je 1978., i uvijek će biti 1978. Kažu da će doći budućnost, da će doživjeti 21. stoljeće - Henry će biti odvjetnik, Jonesy pisac, Beaver vozač šlepera, a Pete astronaut s oznakom NASA-e na ramenu - ali to samo tako kažu, kao što recitiraju Apostolsko vjerovanje  u crkvi a da zapravo nemaju pojma što im izlazi iz usta; zapravo ih zanima suknja Maureen Chessman, koja je sama po sebi kratka, a koja se zbog njezina meškoljenja dodatno prilično podigla uz njezina bedra. U duši vjeruju da će se jednog dana Maureenina suknjica podići dovoljno visoko da vide koje boje su joj gaćice, a jednako tako vjeruju da će Derry postojati zauvijek, baš kao i oni. Uvijek će postojati njihova škola i bit će petnaest do tri, uvijek će hodati zajedno niz Kansašku ulicu da bi igrali košarku na Jonesyjevu kolnom prilazu (i Pete ima koš na kolnom prilazu, ali više vole Jonesyjev jer ga je njegov tata postavio dovoljno nisko da se može zakucavati) i razgovarati uvijek o istome: školi, nastavnicima i koji se klinac pokefao s kojim klincem ili koji će se klinac pokefati s kojim klincem, bi li taj-i-taj mogao izlemati toga-i-toga ako se pokefaju (samo što ne bi jer su si taj-i-taj i taj-i-taj dobri), tko je u posljednje vrijeme učinio nešto gnusno (ove godine favorit je učenik sedmog razreda po imenu Norm Parmeleau, sad zvani Makaroni Parmeleau, a taj će ga nadimak pratiti godinama, i u novo stoljeće o kojem ti dečki govore ali u koje u duši ne vjeruju; zbog oklade u pedeset centi, jednog je dana u kantini u obje nosnice čvrsto zagurao makarone sa sirom pa ih useknuo u sebe kao šmrkalj i progutao; Makaroni Parmeleau je, poput mnogih školaraca, pobrkao ozloglašenost s glasovitošću), tko hoda s kim (ako se neku curu i dečka vidi da se zajedno vraćaju kući iz škole, zaključuje se da vjerojatno hodaju; ako ih se vidi da se drže za ruke ili se žvale, onda je to izvjesno), tko će osvojiti Super Bowl  (usrani Patriotsi, usrani bostonski Patriotsi, samo što se to nikad ne dogodi, morati navijati za Patriotse je da si prerežeš žile). Sve su te teme iste, no beskrajno fascinantne dok se vraćaju iz iste škole (Vjerujem u jednoga Boga, Oca svemogućega) istom ulicom (Stvoritelja neba i zemlje) ispod istog vječnog listopadskog neba (beskraja svijeta) s istim prijateljima (amen). Staro sranje, isti dan, to je istina u njihovim srcima, i u tome se slažu s K.C. and the Sunshine Band , premda će svi reći RB-DP (rocfc-brijačina, disko pušiona): tako to oni vole. Promjena će ih sustići iznenada i nenajavljena, kao što se uvijek događa s djecom njihova uzrasta; kad bi promjena trebala dopuštenje školaraca, prestala bi postojati.

Danas je na tapeti i lov, jer će ih idući mjesec gospodin Clarendon prvi put povesti u Rupu u zidu. Odlaze tamo na tri dana, od toga dva radna (neće biti problem u školi opravdati taj izostanak i nema nikakve potrebe lagati o svrsi tog izleta; južni Maine možda se urbanizirao, ali ovdje gdje Bog još hoda zemljom, lov se i dalje smatra dijelom odgoja mladeži, osobito muške). Pomisao na to da će se šuljati šumom nabijenih pušaka dok njihovi prijatelji u staroj dobroj školici s dosadom mrmolje nastavne sadržaje, čini im se nevjerojatno, predivno guba, i oni prolaze pokraj Akademije za degene na drugoj strani ulice i ne vidjevši je. Defektni izlaze iz škole u isto vrijeme kad i klinci iz škole Derry Junior High, ali većina se vraća kući u pratnji majki specijalnim busom za defektne, plave umjesto žute boje, za koji se priča da na odbojniku ima naljepnicu na kojoj piše DAJTE PRILOG ZA BORBU PROTIV DUŠEVNIH BOLESTI ILI ĆU VAS UBITI. Dok Henry, Beaver, Jonesy i Pete prolaze pokraj škole Mary M. Snowe na drugoj strani ulice, nekoliko pametnijih degena koji se smiju sami vraćati kući još je tamo, bleje oko sebe s tim ćaknutim izrazom vječnog čuđenja. Kao i uvijek, Pete i njegovi prijatelji vide ih, ali kao i da ih ne vide. Oni su samo dio kulisa njihove svakodnevice.

Henry, Jonesy i Pete pozorno slušaju Beava, koji im govori da kad stignu u Rupu u zidu, moraju sići u Vododerinu jer se tamo nalazi krupna divljač, u njoj ima šipražja koju ona voli. “Ja i moj tata tamo smo vidjeli milijardu jelena”, kaže on. Zatvarači na njegovoj staroj motociklističkoj jakni zazveckaju milozvučno.

Prepredaju o tome tko će ubiti najvećeg jelena i gdje ga je najbolje pogoditi da ga usmrtiš jednim hicem kako se ne bi patio. (“Samo što moj  tac kaže da životinje ne pate na isti način kao i ljudi kad ih se rani”, kaže im Jonesy. “On kaže da ih je Bog u tome stvorio drukčijima da bi ih mi mogli slobodno loviti.”) Smiju se, prepiru i dokazuju tko je najizgledniji kandidat da povrati kad dođe vrijeme da odere svoj ulov, i Akademija za degene sve je dalje iza njih. Ispred njih, na njihovoj strani ulice, prijeteći se izdiže kockasta zgrada od crvene cigle, nekad sjedište prijevoznika Braće Tracker.

“Ako netko bude rigao, to neću biti ja”, hvali se Beaver. “Milijun puta sam vidio jelenova crijeva i uopće mi ne smetaju. Sjećam se jedanput...”

“Hej, dečki”, upadne mu u riječ Jonesy, iznenada uzbuđen. “Hoćete vidjeti čuču Tine Jean Schlossinger?”

“Tko je Tina Jean Sloppinger?” pita Pete, ali već zainteresiran. Njemu je vidjeti bilo čiju čuču super zamisao; uvijek gleda tatine Penthouse i Playboye koje tata drži u svojoj radionici, iza velike kutije s alatom Craftsman. Čuče su jako zanimljive. Od njih mu se ne digne i ne osjeća se seksi kao kad vidi gole sise, ali to je vjerojatno zato što je još mali.

A čuče su zaista zanimljive.

“Schlossinger”, kaže Jonesy smijući se. “Schlossinger, Petesky. Schlo- ssingerovi žive dvije ulice od mene i...” Naglo stane, kad mu na um padne važno pitanje na koje se odmah mora odgovoriti. Okrene se Henryju. “Jesu li Schlossingerovi Židovi ili republikanci?”

Sad se Henry smije Jonesyju, ali bez imalo zlobe. “Tehnički govoreći, mislim da se može biti oboje... ili nijedno od toga dvoga.” Pete je impresi- oniran Henryjevom uporabom riječi dvoga. To zvuči jebeno pametno i on se zavjetuje da će odsad ponekad izgovoriti tu riječ -dvoga, dvoga, dvoga, ponavlja si on... ali nekako zna da će zaboraviti, da je on jedan od ljudi osuđenih da nikad u životu ne kažu dvoga.

“Fućkaš vjeru i politiku”, kaže Henry još se smijući. “Ako imaš sliku na kojoj Tina Jean Schlossinger pokazuje čuču, želim je vidjeti.”

U međuvremenu se Beav vidljivo uzbudio - obrazi mu se žare, oči iskre, a ubacuje novu čačkalicu u usta prije nego što je prethodnu napola sažvakao. Zatvarači na njegovoj jakni, onoj koju je nosio Beaverov stariji brat tijekom četiri-pet godina štovanja Fonziejeva  kulta, brže zazveckaju.

“Je li plavuša?” pita Beav. “Plavuša i srednjoškolka? Superzgodna? Ima...” On podigne ruke ispred prsa, a kad Jonesy kimne glavom, veselo nasmiješen, Beaver se okrene Peteu i reče: “Ovogodišnja Miss bivših maturantica, šupčino! Slika joj je bila u novinama, jebote! Na kolima s Richiejem Grenadeauom?”

“Da, ali su usrani Tigersi izgubili eksibicijsku utakmicu, a Grenadeau završio sa slomljenim nosom”, kaže Henry. “Prva momčad derryjevske srednje škole koja je zaigrala protiv prvoligaškog kluba iz južnog Mainea, a ti balvani...”

“Zajebi Tigerse”, upadne mu u riječ Pete. Srednjoškolski ga nogomet zanima više od zloglasnih x-eva, ali ne osjetno više. No sad je curu smjestio u kontekst, sjeća se novinske fotografije na kojoj ona stoji na cvijećem ukrašenoj prikolici kamiona pokraj vođe navale momčadi Tigersa, oboje imaju krune od staniola na glavi, smiješe se i mašu okupljenom mnoštvu. Djevojčina kosa pada joj oko lica u velikim feniranim valovima a la Farrah Fawcet, a na sebi ima haljinu bez naramenica pa joj se vidi gornji dio grudi.

Prvi put u životu Pete osjeti stvarnu požudu - sočan osjećaj, krvav i zasitan, od kojeg mu se ukruti pimpek, osuši slina u ustima i oteža mu razmišljanje. Cuče su zanimljive; pomisao da bi vidio ovdašnju čuču, čuču Miss bivših maturantica... to je i više nego uzbudljivo. To se, kao što filmska kritičarka derryjevskog Newa katkad kaže o filmovima koji joj se sviđaju, “ne smije propustiti”.

“Gdje?” bez daha upita Jonesyja. Zamišlja kako je vidi, tu Tinu Jean Schlossinger, kako na uglu čeka školski autobus, kako stoji tamo i hihoće se s prijateljicama, a nema blagog pojma da je dječak koji prolazi pokraj nje vidio ono što ima ispod suknje ili traperica, da zna jesu li joj picine dlake jednake boje kao i kosa na glavi. Pete se napalio. “Gdje je?”

“Tamo”, kaže Jonesy i pokaže rukom u crvenu kutiju od cigle, neka- dašnju špediciju Braće Tracker. Po zidovima puzi bršljan, ali je jesen bila hladna i lišće je većinom usahnulo i pocrnjelo. Neki su prozori razbijeni, a ostali mutnih stakala. Od pogleda na tu zgradu Petea spopada blaga jeza. Djelomice zato što veliki dečki, srednjoškolci pa čak i stariji, igraju bejzbol na praznom parkiralištu iza zgrade, a veliki dečki - tko zna zašto, da razbiju monotoniju ili nešto slično - vole tabati klince. Ali to nije problem, jer je bejzbolska sezona završila za ovu godinu i veliki su se dečki vjerojatno premjestili u Strawford Park, gdje će igrati ublaženu inačicu nogometa dok ne padne snijeg. (Nakon što padne snijeg, razbijat će jedni drugima glave igrajući hokej starim štapovima zalijepljenima izolirbandom.) Ne, problem je u tome što u Derryju djeca povremeno nestaju, Derry je čudan po tome, a kad nestanu, najčešće posljednji put budu viđena na zabitim mjestima poput praznog parkirališta špedicije Braće Tracker. Nitko ne govori o toj neugodnoj činjenici, ali svi za niu znaju.

Ali čuča... i to ne neka fiktivna čuča iz Penthousea, već stvarni muf stvarne djevojke iz njihova grada... to bi se isplatilo vidjeti, nego što. To bi bilo guba.

“Braća Tracker?” Henry to kaže s iskrenom nevjericom. Sad stoje u malome grozdu nedaleko od te zgrade dok posljednji degeni prolaze tuleći i blejeći po drugoj strani ulice. “Silno te poštujem, Jonesy, nemoj me pogrešno shvatiti - poštujem te neviđeno - ali zašto bi tamo bila slika čuče Tine Jean?”

“Ne znam,” reče Jonesy, “ali Davey Trask ju je vidio i rekao da je to ona.”

“Nisam siguran da mi se ide tamo”, kaže Beaver. “Hoću reći, volio bih vidjeti čuču Tine Jean Slophanger...”

“Schlossinger...”

“...ali je to mjesto prazno najmanje od petog razreda...”

“Beav...”

“...a kladim se da je puno štakora.”

“Beav...”

Ali Beav je nakanio reći sve što je imao. “Štakori prenose bjesnoću”, kaže on. “Dobiju je kroz šupak.”

“Ne moramo ulaziti”, kaže Jonesy, i ostala trojica pogledaju ga s obnov- ljenim zanimanjem. To je, riječima onog čovca kad je ugledao crnokosog Šveđanina, Viking sasvim druge fele4®.

Jonesy shvaća da im je potpuno prikovao pozornost. Kimne glavom pa nastavi. “Davey kaže da se samo mora zaobići zgrada s one strane gdje se nalazi kolni prilaz i pogledati kroz treći ili četvrti prozor. U bivši ured Phila i Tonyja Trackera. Na zidu još visi oglasna ploča. I Davey kaže da se na toj oglasnoj ploči nalaze samo dvije stvari, karta Nove Engleske s ucrtanim špediterskim rutama i slika Tine Jean Schlossinger na kojoj pokazuje svoju čuču.”

Prestali su disati, toliko ga gledaju sa zanimanjem, i Pete postavi pitanje koje im je svima na pameti. “Je li gola golcata?”

“Ne”, prizna Jonesy. “Davey kaže da joj se i ne vide sise, ali je podigla suknju i nema na sebi gaćice i vidi se ona stvar, jasno kao dan.”

Pete je razočaran što ovogodišnja Miss bivših maturantica nije gola golcata, ali to kako je zadigla suknju sve ih napali, pothranjujući neku iskonsku, polutajnu postavku o tome kako spolnost zapravo funkcionira. Jer djevojke zaista mogu zadići suknje; svaka to može.

Čak ni Henry ne postavlja dodatna pitanja. Jedino pitanje je ono koje Beav postavi Jonesyju, je li siguran da neće morati ulaziti u zgradu da bi vidjeli fotografiju. I već kreću prema kolnom prilazu koji se pruža duž zgrade prema pustom parkiralištu, moćni poput proljetne bujice u svom gotovo bezglavom kretanju.

5

PETE POPIJE DRUGO PIVO I BACI BOCU DUBOKO U ŠUMU. BOUE VOUE, OPREZNOstane i otrese snijeg s tura. I, je li mu koljeno pokretljivije? Kao da jest. Naravno, izgleda užasno - kao da ispod traperica ima maketu Minnesota Metrodomea , jebote - ali ga malo manje boli. Svejedno je hodao oprezno, zamahujući plastičnom vrećicom punom piva u kratkim lukovima uz nogu. Sad kad je ušutkao taj tihi ali moćni glasić koji je uporno tvrdio da on mora popiti pivo, jednostavno mora, s probuđenom brižnošću pomisli na onu ženu, nadajući se da nije primijetila da ga nema. Hodat će polako, zastati da si promasira koljeno otprilike svakih pet minuta (a možda i da porazgovara s njim, osokoli ga; suluda ideja, ali tu je sam i neće škoditi) i vratiti se onoj ženi. A tad će popiti još jedno pivo. Nije se okrenuo da pogleda prevrnuti Scout, nije vidio da je u snijegu ispisao DUDDITS, puno puta, dok je sjedio i prisjećao se onog dalekog dana 1978. godine.

Jedino je Henry upitao zašto bi Schlossingeričina fotografija visjela u praznom uredu napuštene špedicije i Pete sad shvati da je Henry to upitao samo zato što je morao postupiti u skladu sa svojom ulogom grupnog skeptika. U svakom slučaju, postavio je samo to jedno pitanje, dok su oni jednostavnopovjerovali, a zašto i ne? Sa svojih trinaest godina, Pete je ipak pola života proživio u uvjerenju da postoji Djed Mraz. Osim toga...

Pete zastane blizu vrha uzbrdice, ne zato što se zadihao ili zbog grčeva u nozi, nego zato što je u glavi iznenada začuo tiho zujanje, transformatorsko, samo što je u njemu bilo nečeg cikličnog, tihi brum-brum-brum. I ne, nije bio “iznenadan” kao u “iznenada je počelo”; činilo mu se da je zvuk bio tu stanovito vrijeme a da ga je on tek sad postao svjestan. A i počele su mu se rojiti nekakve čudne misli po glavi. Primjerice to s Henryjevom kolonjskom vodom... i Marcy. Netko po imenu Marcy. Činilo mu se da ne pozna nikoga tko bi se zvao Marcy, ali mu je to ime odjednom palo na um, kao u Marcy, trebam te ili Marcy, želim te ili možda Za pet rana Božjih, Marcy, donesi plinski generator.

Stajao je na mjestu i oblizivao suhe usnice. Vrećica s pivom sad mu je visjela u ruci; njihaji njezina klatna su prestali. Pogleda u nebo, odjednom uvjeren da će na njemu ugledati ona svjetla... i zaista jest, samo što su sad bila samo dva, i to vrlo slaba.

“Reci Marcy da im kaže da mi dadu injekciju”, reče Pete, izgovorivši svaku riječ krajnje razgovijetno u muku oko sebe. Znao je da su to prave riječi. Nije znao reći zašto ili kako prave, ali su to bile riječi iz njegove glave. Je li posrijedi bio onaj škljocaj ili su ona svjetla izazvala te misli? Pete nije mogao točno odrediti.

“Možda nijedno od toga dvoga”, reče.

Pete shvati da je snijeg sasvim prestao padati. Svijet oko njega bio je samo u tri boje: duboko sivilo neba, duboko zelenilo jela i besprijekorno nepomućena bjelina novoga snijega. Usto je i sve utihnulo.

Pete najprije nagne glavu na jednu, pa na drugu stranu, osluškujući. Da, svijet je utihnuo. Ništa se ne čuje. Nigdje ni zvuka, a ono zujanje sad je sasvim prestalo baš kao i snijeg. Kad je pogledao u nebo, shvati da je nestalo i onog blijedog, noćnoleptirskog žara svjetala.

“Marcy?” reče on, kao da nekog doziva. Možda je Marcy ime žene koja je izazvala njihov udes, ali odbaci tu pomisao. Ta se žena zove Becky, znao je to pouzdano kao što je onomad znao ime one trgovkinje nekretninama. Marcy je sad bila tek riječ, i ništa u vezi s njom njemu nije bilo poznato. Vjerojatno je doživio mali moždani grč. Ne bi bilo prvi put.

Popne se na vrh brijega i počne silaziti na drugu stranu, u mislima se vrativši u onaj dan, u jesen 1978., dan kad su upoznali Dudditsa.

Stigao je gotovo do početka ravnog dijela ceste kad mu koljeno iznenada klecne. Ovaj se put nije zakočilo, nego prsnulo poput grančice bora na jakoj vatri.

Pete zaore nosom po snijegu. Nije čuo kad su se boce piva razbile u vrećici - sve osim dvije. Odveć je glasno urlao.

ŠESTO POGLAVLJE

Duddits, dio drugi

1

HENRY BRZIM KORAKOM  KRENE PUT LOVAČKE KUĆE, ALI KAD JE SNIJEG OSLABIO do povremenih zapuha a vjetar počeo jenjati, on ubrza i prijeđe u ravno- mjerni lagani trk u ritmu otkucaja sata. Godinama već rekreativno trči i ovaj mu je ritam nešto sasvim normalno. Možda će morati zastati, hodati pa i predahnuti, ali je sumnjao u to. Trčao je on već cestovne utrke duže od četrnaest kilometara, premda ne u posljednje dvije godine i nikad s deset centimetara snijega pod nogama. Svejedno, čega se pribojava? Da će pasti i slomiti kuk? Možda doživjeti srčani napad? Vjerojatnost srčanog napada u trideset sedmoj godini nije baš velika, ali i da je najizgledniji kandidat za srčani napad, brinuti se zbog toga sad bi bilo smiješno, zar ne? S obzirom na to što planira učiniti? Pa čemu onda briga?

Zbog Jonesyja i Beavera, eto zašto. Na prvi se pogled to činilo jednako smiješno kao i strepnja da će doživjeti pogubni srčani kuršlus ovdje u pripiz- dini - nevolje su iza njega, tamo gdje su Pete i ona čudna, polukomatozna žena, a ne pred njim u Rupi u zidu... samo što i u Rupi u zidu ima nevolja, velikih. Nije znao kako to zna, ali zna i pomirio se s tom činjenicom. Znao je i prije nego što je počeo nailaziti na životinje, koje su odreda hitale pokraj njega a da ga nijedna nije ni pogledala.

Jedanput ili dvaput pogleda u nebo u potrazi za novim fol-svjetlima, ali ih se više nije vidjelo i nakon toga je gledao samo ravno preda se. Katkad je morao potrčati cik ili cak da bi izbjegao životinje. Nije to baš bio stampedo, ali su imale čudnovat, jeziv pogled kakav Henry nikad prije nije vidio. Jednom je morao gipko skočiti kako se ne bi sapleo o par brzajućih lisica.

Još dvanaest kilometara, reče si. To mu postane džogerska mantra, drukčija od onih koje bi mu se obično motale po glavi dok bi trčao (najčešće dječje pjesmice), ali ne toliko različita - zapravo ista potka. Još dvanaest kilometara, još dvanaest kilometara do Banbury Crossa . Ali ne do Banbury Crossa, nego samo do stare lovačke kuće gospodina Clarendona - sad Beaverove lovačke kuće - a nema drvenog konjića da ga odnese na svojim leđima do tamo. A što je to uopće drveni konjić? Tko zna? I što se to za ime Božje događa ovdje - svjetla, usporeni stampedo (mili Bože, što je to u šumi njemu slijeva, je li to prošao medvjed, jebote?), ona žena sjedi na cesti bez zuba i pameti? A tek oniprdci, dobri Bože. Jedino je donekle tako zaudaralo iz usta jednog njegova pacijenta, shizofreničara s rakom crijeva. Uvijek taj zadah, rekao je Henryju jedan njegov prijatelj, internist, kad ga je Henry pokušao opisati. Mogu prati zube deset puta dnevno, progrgljati Lavoris svaki puni sat, a taj se zadah svejedno osjeti. To je zadah tijela koje samo sebe izjeda, jer kad se skinu dijagnostičke maske, rak je upravo to: autokanibalizam.

Još jedanaest kilometara, još jedanaest kilometara, a i sve životinje trče, sve su životinje krenule u Disneyland. A kad tamo stignu, stat će u red za congu i zapjevati: “Ta svijet je zaista mali. "

Postojani, prigušeni mukli udarci njegovih nogu u čizmama. Osjeća kako mu naočale cupkaju gore-dolje po hrptu nosa. Dah mu izlazi u balonima hladne pare. Ali mu je sad toplo, dobro se osjeća, endorfini počinju djelovati. Što god da s njim nije u redu, razlog nije pomanjkanje endorfina; suicidalan je, ali nimalo distimičan .

Nije ni sumnjao da je dio njegove boljke - fizička i emocionalna praznina poput bjeline mećave - somatske, hormonalne prirode. Također nije sumnjao da bi se njegova boljka mogla sanirati ako ne i sasvim izliječiti tabletama koje on osobno prepisuje na kile. Ali poput Petea, koji je bez sumnje znao da ga u bliskoj budućnosti najvjerojatnije čeka liječenje i godine sastanaka s članovima Udruge ovisnika o alkoholu, ni Henry nije želio biti izliječen, nekako je bio uvjeren da bi izlječenje bila laž, da poslije toga ne bi bio jednakovrijedna osoba.

Upita se je li se Pete vratio po pivo, znajući da je odgovor vjerojatno potvrdan. Henry bi predložio da ga ponesu da se toga sjetio i na taj način  klonio potrebu za tako riskantnim pothvatom (riskantnim i za ženu i za Petea), ali je tad bio prilično izvan sebe i piva se nije ni sjetio.

Ali se mogao okladiti da se Pete sjetio. Bi li Pete mogao propješačiti do Scouta i natrag s onako natučenim koljenom? Moguće, ali se Henry ne bi kladio u to.

Vratili su se! vrisnula je ona žena gledajući u nebo. Vratili su se! Vratili su se!

Henry sagne glavu i potrči malo brže.

2

JOŠ DEVET KILOMETARA, JOŠ DEVET DO BANBURY CROSSA. JE LI VEĆ NA DEVET kilometara ili je optimističan? Daje li starim dobrim endorfinima malo odveć oduška? Pa što ako i daje? Optimizam nije naodmet u ovom tre- nutku. Snijeg je gotovo prestao padati, bujica životinja usporila i to je bilo dobro. No nešto nije bilo u redu s mislima u njegovoj glavi, od kojih neke kao da su sve manje njegove. Primjerice, Becky. Tko je Becky? To mu je ime počelo odzvanjati u glavi, postalo drugim dijelom džogerske mantre. Vjerojatno žena koju nedavno nije pregazio. Cija si ti curica? Becky, ta ja sam Becky, slatka Becky Shue.

Samo što ona nije bila slatka, nimalo. Zdepasta smrdljiva debeljuca, eto što je ona bila, a sad je u nimalo pouzdanim rukama Petea Moorea.

Devet. Devet. Još devet kilometara do Banbury Crossa.

Ravnomjerno je koračao - ravnomjerno koliko je bilo moguće s obzirom na podlogu - i slušao čudne glasove u svojoj glavi. Jedan je od njih bio zaista čudnovat, jer uopće nije bio glas nego nekakvo ritmično (čija si ti curica, čija curica, slatka Becky Shue)ujanje. Ostalo su bili glasovi koje je poznavao ili glasovi koje su njegovi prijatelji poznavali. Jedan je bio glas o kojem mu je Jonesy pričao, glas koji je čuo poslije svoje nesreće i povezivao ga sa svojom boli: Molim vas prestanite, ne mogu to podnijeti, dajte mi injekciju, gdje je Marcy.

Začuje Beaverov glas: Idi pogledaj u noćnu posudu.

Jonesy odgovara: A da pokucamo na vrata kupaonice i upitamo kako je?

Pa glas nekog neznanca koji kaže da bi mu bilo dobro kad bi se samo mogao pokakati...

... samo što to nije bio neznanac, to je Rick, prijatelj slatke Becky. Rick i kako još? McCarthy? McKinley? McKeen? Henry nije bio siguran, ali je inklinirao McCarthyju, poput Kevina McCarthyja  u onom starom filmu strave o komuškama iz svemira koje poprimaju ljudsko obličje. Jedan od Jonesyjevih najdražih filmova. Daj mu da cugne nekoliko pića i spomeni taj film i Jonesy će istog trenutka ispaliti ključnu rečenicu filma: “Ovdje su! Ovdje su!”

Glas one žene, koja gleda u nebo i vrišti: Vratili su se, vratili.

Dobri Isuse, nije doživio ništa slično ovome od njihova djetinjstva, a ovo je još i gore, kao da si rukom uhvatio žicu kroz koju umjesto električne energije teku glasovi.

Toliko pacijenata svih ovih godina koji su se žalili na glasove u glavi. A Henry, veliki psihijatar (Mladi Gospod Bog, tako ga je nazvao jedan pacijent u državnoj bolnici na početku karijere) kimnuo bi glavom kao da zna o čemu oni govore. Zapravo je i vjerovao da zna o čemu govore. Ali možda tek sad zaista zna.

Glasovi. Slušao ih je tako pozorno daje prcčuo vup-vup-vup helikoptera koji mu je preletio iznad glave. Bio je to crni jureći obris morskog psa jedva skriven dnom oblaka. A zatim se glasovi počnu gubiti poput radiosignala iz dalekih mjesta u praskozorje kad atmosfera ponovno počne gusnuti. Naposljetku je ostao samo glas njegovih misli, koji je uporno tvrdio da se u Rupi u zidu dogodilo ili će se istom dogoditi nešto užasno; da će se kod Scouta ili u onom skloništu dogoditi ili se već dogodilo nešto užasno.

Još osam kilometara. Još osam kilometara.

U pokušaju da prestane misliti na svog prijatelja koji je ostao iza njega i na svoje prijatelje koji se nalaze ispred njega ili na to što se događa posvuda oko njega, on pusti da mu misli otplove tamo kamo su Peteove već odlutale: u godinu 1978., do špedicije Braće Trackers i Dudditsa. Henry nije shvaćao kakve bi veze Duddits Cavell mogao imati s ovom fukancijom, ali su svi mislili o njemu; Henry je to znao i bez nekadašnje duševne povezanosti. Pete je spomenuo Dudditsa dok su vukli onu ženu u sklonište na ceradi, Beaver je govorio o Dudditsu neki dan kad su Henry i Beav bili zajedno u šumi - onoga dana kad je Henry pratio svog jelena. Beav se prisjećao toga kako su njih četvorica jedne godine poveli Dudditsa u božićnu kupnju u Bangor. Neposredno nakon što je Jonesy dobio vozačku dozvolu; Jonesy bi te zime vozio bilo koga bilo gdje. Beav se smijao tome kako je Dudditsa mučilo to što Djed Mraz možda ne postoji, i kako su njih četvorica - tad već srednjoškolski mulci koji su mislili da su Boga uhvatili za bradu - poradili na tome da ponovno uvjere Dudditsa da Djed Mraz postoji, zaista. Što im je naravno i uspjelo. A Jonesy je istom prošli mjesec nazvao Henryja iz Brooklinea, pijan (pijanstvo je bila kudikamo rjeđa pojava u Jonesyja, osobito nakon njegove nesreće, nego u Petea, i bio je to jedan jedini put da se Jonesy Henryju raspekmezio preko telefona) i rekao da nikad u životu nije učinio ništa tako dobro, tako čisto i tako vraški jednostavno plemenito, kao ono što su učinili za sirotog Dudditsa Cavella daleke 1978. godine. To je bio naš najsvjetliji trenutak, rekao je Jonesy kad su se čuli telefonom i Henry se trgne kad je shvatio da je on isto to rekao Peteu. Duddits, čovječe. Usrani Duds.

Još osam kilometara... ili možda šest. Još osam kilometara... ili možda šest.

Krenuli su pogledati sliku čuče neke cure, sliku koja je navodno visjela na oglasnoj ploči u nekakvom napuštenom uredu. Henry se nije mogao sjetiti imena te cure nakon toliko godina, samo da je bila cura one guzice Grenadeaua i Miss bivših maturantica u Derry Highu 1978. godine. Zbog toga je mogućnost da joj vide čuču bila posebno zanimljiva. A tad, baš kad su stupili na kolni prilaz, ugledaju odbačeni crveno-bijeli dres momčadi Derry Tigersa. A malo niže na prilazu nađu nešto drugo.

Mrzim tu seriju, nikad ne mijenjaju odjeću, rekao je Pete. Henry je zaustio da odgovori, ali prije nego što je uspio...

“Klinac je vrisnuo”, reče Henry. Posklizne se na snijegu, na trenutak zaglavinja, pa potrči dalje, sjećajući se tog listopadskog dana ispod tog bijelog neba. Trčao je i sjećao se Dudditsa. Kako je Duddits vrisnuo i svima im promijenio živote. Nabolje, tako su uvijek pretpostavljali, ali je Henry sad posumnjao u to.

Trenutačno je jako sumnjao u to.

3

KAD SU  STIGLI DO KOLNOG PRILAZA - NIJE OSTALO PUNO OD NJEGA, DRAČ RASTE čak i kroz šljunak u jarugama izrovanim kotačima - Beaver je na čelu. Zapravo, Beaveru samo što pjena ne izbije na usta. Henry pretpostavlja da je i Pete jednako napaljen, ali Pete to bolje uspijeva zadržati u sebi, premda je godinu mlađi. Beaver je... koja je primjerena riječ? Narajcan. Henry se gotovo nasmijao prikladnosti te riječi, a zatim Beav stane tako naglo da se Pete zamalo zabubao u njega.

“Hej!” kaže Beaver. “Jebo te Pero Ždero! Dres nekog klinca!”

I zaista. Crveno-bijeli, i ne star i prljav, kao da tamo leži tisuću godina. Zapravo, izgleda gotovo nov.

“Dres-pres, tko ga jebe?” pita Jonesy. “Idemo...”

“Smanji doživljaj”, kaže Beav. “To je dobar dres.”

No kad ga je podigao, shvate da nije. Nov jest - nov novcati dres momčadi Derry Tigersa, s brojem 19 na leđima. Peteu se živo fućka za nogomet, ali ostali prepoznaju broj Richieja Grenadeaua. Ali dobar nije - ne više. Duboko je poderan na stražnjem dijelu ovratnika, kao da je osoba koja ga je imala na sebi pokušala pobjeći, no tad su je dohvatili i povukli natrag.

“Cini se da sam se prevario”, tužno će Beav i ponovno ga baci. “Idemo.”

Ali prije nego što su daleko odmakli, naiđu na još nešto - ovaj put nešto žuto a ne crveno, komad kričavo žute plastike kakva se može svidjeti jedino nekom klincu. Henry potrči ispred ostalih i podigne je. To je kutija za užinu s motivom Scooby-Dooa i njegovih prijatelja  koji svi trče iz nečega što izgleda kao ukleta kuća. Kao i dres, i kutija izgleda nova, ne kao da ovdje leži već neko vrijeme, i Henryja obuzmu zle slutnje. Požali što su uopće i skrenuli na ovoj napušteni kolni prilaz pokraj ove napuštene zgrade... ili da su barem to ostavili za neki drugi dan. No i s četrnaest godina shvaća da je to glupost. Kad je čuča u pitanju, razmišlja on, ili ideš ili ne ideš, to se ne ostavlja za neki drugi dan.

“Mrzim tu seriju”, kaže Pete, gledajući preko Henryjeva ramena u kutiju. “Nikad ne mijenjaju odjeću, jeste li primijetili? Uvijek imaju na sebi isto, iz epizode u epizodu.”

Jonesy uzme kutiju za užinu s motivom Scooby-Dooa iz Henryjeve ruke i okrene je da pogleda u nešto što je vidio zalijepljeno za nju. Onaj izbezumljeni izraz nestao je iz Jonesyjevih očiju; sad se lagano mršti i Henry misli da je i Jonesyju žao što nisu produžili i otišli haklati košaricu.

Na naljepnici sa strane piše: PRIPADAM DOUGLASU CAVELLU, MAPLE LANE 19, DERRY, MAINE. AKO SE DJEČAK KOJEMU PRI- PADAM IZGUBI, NAZOVITE 949-1864. HVALA!

Henry zausti da kaže da ta kutija i dres jamačno pripadaju klincu koji ide na Akademiju za degene - siguran je u to po samom izgledu naljepnice, koja jako podsjeća na naljepnicu kakvu nosi njihovpas, jebote - ali prije nego što mu to uspije, začuje se krik s druge strane zgrade, tamo gdje veliki dečki ljeti igraju bejzbol. Krik je pun bola, ali ono zbog čega se Henry dao u trk prije nego što je uopće razmislio jest iznenađenost u tom kriku, užasnuto iznenađenje nekoga koga je netko prvi put u životu povrijedio ili prestrašio (ili oboje).

Ostali podu za njim. Trče po korovom obrasloj desnoj jaruzi kolnog prilaza, onoj bližoj zgradi, u koloni jedan po jedan: Henry, Jonesy, Beav i Pete.

Čuje se srčani muški smijeh. “Hajde, jedi”, kaže netko. “Pojedi pa možeš ići. Duncan će ti možda vratiti i hlače.”

“Aha, ako...” Drugi dječak, vjerojatno Duncan, zausti a zatim zašuti, buljeći u Henryja i njegove prijatelje.

“Hej, dečki, prekinite!” vikne Beaver. “Prekinite, jebote!”

Duncanovi prijatelji - dvojica su, obojica u jaknama srednje škole - shvate da njihova popodnevna zanimacija više nije nezamijećena i okrenu se. Na šljunku između njih, odjeven samo u gaćice i jednu tenisicu, lica umrljana krvlju, prašinom, šmrkljima i suzama, kleči dijete čiju dob Henry ne može odrediti. Nije klinac, s obzirom na to da na prsima već ima paperje dlačica, ali svejedno ima dječji izraz. Oči su mu položene nakoso i žarkozelene, a plivaju u suzama.

Na crvenom zidu od cigle iza te grupice, velikim bijelim slovima, izblije- djelima ali još čitljivim, piše sljedeća poruka: NEMA NABIJANJA, NEMA IGRANJA. Što vjerojatno znači da se igrati i loptati treba dalje od zgrade, na praznom parkiralištu gdje se još vide duboki utori stazica između baza i neravni brežuljak bacačke uzvisine, ali kako znati? NEMA NABIJANJA, NEMA IGRANJA. Idućih će godina često izgovarati te riječi; postat će to jedna od privatnih krilatica njihove mladosti, premda bez preciznog značenja. Tko zna? vjerojatno bi bilo najbliže tumačenje. Ili Što se tu može? Najbolje ju je izgovoriti uz slijeganje ramenima, smiješak, dlanova nakošenih prema nebu.

“A tko si ti, seronjo?” jedan od velikih dečki upita Beava. Na lijevoj ruci ima nešto što podsjeća na bejzbolsku rukav ;u ili možda rukavicu za golf... u svakom slučaju, nekakav sportski rekvizit. U njoj se nalazi suho pseće govno; pokušava prisiliti poluobnaženog dječaka da ga pojede.

“Što to radiš?” upita Jonesy užasnut. “Pokušavaš ga natjerati da to pojede? Koji ti je kurac?”

Dječak koji u ruci drži pseće govno ima široki komad bijelog flastera preko hrpta nosa. Henry klikne kad ga je prepoznao, napola iznenađeno a napola razdragano. Ma nije li to prekrasno? Ovdje su da bi vidjeli čuču Miss bivših maturantica, a tu je, sveca mu, Mister bivših maturanata, čija je nogometna sezona očito završila samo zbog slomljenog nosa, a koji  renutačno rasipa vrijeme na ovakve zanimacije dok ostatak momčadi trenira za ovotjednu utakmicu.

Richie Grenadeau nije primijetio da ga je Henry prepoznao; zuri u Jonesyja. Budući da se lecnuo i budući da je Jonesyjevo zgražanje krajnje neglumljeno, Richie najprije ustukne korak. No tad shvati da je šmrkavac koji mu se osmjelio obratiti takvim pokudnim tonom najmanje tri godine mlađi i pedeset kilograma lakši od njega. Pokolebana se ruka ponovno napne.

“Natjerat ću ga da pojede ovo govno”, kaže on. “A onda može ići. A ti, šmrkljo, odlazi ako ne želiš pola.”

“Da, odjebi”, reče treći dječak. Richie Grenadeau je krupan, no taj je još krupniji, macan od metar devedeset čije lice plamti od akni. “Dok još...”

“Znam tko si”, kaže Henry.

Richie svrne pogled na Henryja. Odjednom izgleda oprezno... ali i raspigano. “Odjebi, klinac. Ozbiljno ti kažem.”

“Ti si Richie Grenadeau. Slika ti je bila u novinama. Što misliš da će ljudi reći kažemo li im na kakvom smo te djelu zatekli?”

“Nećete vi nikome ništa reći jer ćete biti mrtvi”, kaže onaj po imenu Duncan. Prljavo plava kosa pada mu oko lica sve do ramena. “Brišite odavde. Đada.”

Henry ne obraća pozornost na njega. Ne skida pogled s Richieja Gre- nadeaua. Ne zna za strah, iako nema sumnje da bi ih ta tri klipana mogla prebiti kao mačke; zajapurio se od gnjeva kakav dotad nikad nije osjetio, pa ni naslutio. Dječak koji kleči na zemlji očigledno je retardiran, ali ne toliko da ne shvaća da mu ta tri velika dječaka spremaju zlo; potrgali su mu dres a zatim...

Henry nikad u životu nije bio bliže tomu da ga netko istambura, niti je ikad manje mario zbog toga. Iskorači stisnutih šaka. Dječak na zemlji grca, sad pognute glave, i taj je zvuk konstantni prizvuk u Henryjevoj glavi koji raspiruje njegov bijes.

“Reći ću”, kaže on, pa premda je to prijetnja jednog balavca, ne zvuči si kao balavac. A očito ni Richieju; Richie ustukne korak, a ruka u rukavici koja drži suhe brabonjke ponovno klone. Prvi put izgleda ustrašeno. “Trojica protiv jednog, čovječe, i to jednog retardiranog klinca, nego što nego ću reći. Reći ću a znam tko si!”

Duncan i ona grdosija - jedini koji ne nosi srednjoškolsku jaknu - po- stave se Richieju svaki s jednog boka. Dječak u gaćicama sad je iza njih, li Henry još čuje pulsirajuće brundanje njegovih grcaja, u glavi mu je, kucka mu tamo i izluđuje ga.

“E sad bi bilo dosta”, kaže najkrupniji dječak. Naceri se i pokaže nekoliko rupa, mjesto nekadašnjih zuba. “Sad si mrtav.”

“Pete, ti potrči kad krenu”, kaže Henry ne skidajući pogled s Richieja Grenadeaua. “Trči kući i reci majci.” A Richieju: “Nećeš ga uhvatiti. Čovjek trči kao vjetar, jebote.”

Peteov glas zvuči piskutavo, ali ne i prestrašeno. “Vrijedi, Henry.”

“A što nas jače izbubate, to gore za vas”, kaže Jonesy. Henry je to već vidio, ali za Jonesyja je to otkriće; samo što se ne smije. “A i da nas zaista ubijete, kakve koristi? Jer Pete zaista trči brzo, i on će im reći.”

“I ja brzo trčim”, hladno će Richie. “Uhvatit ću ga.”

Henry se najprije okrene Jonesyju, a zatim Beavu. Obojica nepokolebljivo stoje na mjestu. Zapravo, Beaver radi nešto više od toga. Brzo se sagne, podigne dva kamena - veličine jaja, samo što nisu bili glatki - i počne kuckati jedan o drugi. Beav škiljeći prelazi pogledom s Richieja Grenadeaua pa na najkrupnijeg dječaka, onog grmalja. Čačkalica u njegovim ustima prijeteće poskakuje gore-dolje.

“Kad krenu, preuzmi Grenadeaua”, kaže Henry. “Ostala dvojica ne mogu se ni približiti Peteu.” Svrne pogled na Petea, blijedog ali neustra- šenog - oči mu se cakle i gotovo poigrava na nožnim prstima, jedva čeka da jurne. “Reci mami. Reci joj gdje smo, neka pošalje murjake. A što god učinio, ne zaboravi ime ovog pizdeka.” On upre optužujući prst državnog odvjetnika u Grenadeaua, koji ponovno počinje izgledati nesigurno. I više nego nesigurno: prestrašeno.

“Richie Grenadeau”, kaže Pete, sad doslovno cupkajući. “Neću zabo- raviti.”

“Da te vidimo, troglodite”, kaže Beaver. Jedno se mora priznati Beavu: zna izvrsno plasirati uvredu. “Ponovno ću ti razbiti nos. A kakva to usrana kukavica uopće prestane igrati zbog razbijenog nosa?”

Grenadeau ne odgovara - možda više i ne zna kome od njih da odgovori

- i događa se nešto divno: i Duncan, drugi mladić u srednjoškolskoj jakni, također se smeo. Obrazima i čelom širi mu se rumen. Obliže usnice i pogleda kolebljivo u Richieja. Jedino onaj grmalj i dalje izgleda oran za makljažu i Henry se gotovo nada da će se oni potući; Henry, Jonesy i Beav borit će se kao lavovi ako do toga dođe, kao lavovi, zbog tog plača, tog jebenog užasnogplača i načina na koji ti se uvuče u mozak, tum-tum-tum tog užasnog plača.

“Hej, Rich, možda bismo trebali...” zausti Duncan.

“Ubij ih”, zabrunda grmalj. “Zgazi u tri pičke materine.”

On iskorači i na trenutak mu to bude dopušteno. Henry zna da će mrga, ako mu se dopusti da načini još samo jedan korak, izmaknuti kontroli Richieja Grenadeaua, poput opakog starog pit bula koji se oteo s lanca i nasrnuo na svoj plijen poput žive strijele.

Ali mu Richie ne dopušta da načini taj korak, onaj koji bi se pretvorio u neorganizirani juriš. Zgrabi grdosiju za podlakticu, deblju od Henryjeva bicepsa, čekinjavu od crvenkasto-zlaćanih dlačica. “Ne, Scotty,” kaže on, “stani malo.”

“Aha, čekaj”, kaže Duncan gotovo uspaničeno. Dobaci Henryju pogled koji se Henryju čak i sa četrnaest godina učini grotesknim. Pogled pun predbacivanja. Kao da Henry i njegovi prijatelji čine nešto nedopušteno.

“Što hoćeš?” Richie upita Henryja. “Hoćeš da odemo odavde, je li?”

Henry kimne glavom.

“Ako odemo, što ćete vi napraviti? Kome ćete reći?”

Henry otkrije nešto zapanjujuće: na rubu je da se otme s uzde baš kao i Scotty, onaj grmalj. Dijelom želi isprovocirati tučnjavu, vrisnuti SVI U NAPAD! SVIJEBOTE! Znajući da bi ga njegovi prijatelji poduprli, beknuli ne bi ni kad bi ih istamburali i spremili u bolnicu.

Ali onaj klinac. Onaj jadni zaplakani retardirani klinac. Nakon što bi veliki dečki sredili Henryja, Beavera i Jonesyja (a i Petea, ako bi ga uspjeli sustići), sredili bi i retardiranog i vjerojatno otišli puno dalje od šopanja suhim psećim govnom.

“Nikome”, kaže on. “Nećemo nikome reći.”

“Kako lažeš”, kaže Scotty. “Richie, laže kol’ko je dug, daj ga samo pogledaj.”

Scotty ponovno krene, ali Richie pojača stisak na grdosijinoj ruci.

“Ako nitko ne strada,” kaže Jonesy blaženo razložnim tonom, “nitko neće imati što ispričati.”

Grenadeau pogleda nakratko u njega pa ponovno u Henryja. “Kuneš se Bogom?”

“Kunem se Bogom”, potvrdi Henry.

“Svi se kunete Bogom?” upita Grenadeau.

Jonesy, Beav i Pete se poslušno zakunu Bogom.

Grenadeau promisli nekoliko trenutaka, a zatim kimne glavom. “U redu, zajebi ovo. Idemo.”

“Krenu li na nas, potrči oko zgrade na drugu stranu”, Henry kaže Peteu, jako brzo, jer su se veliki dečki več pokrenuli. Ali Grenadeau još čvrsto drži Scottyja za podlakticu i Henry to smatra dobrim znakom.

“Ne bih gubio vrijeme na vas”, kaže Richie Grenadeau oholim tonom koji se Henryju učini smiješnim... ali teškom mukom uspije zadržati ozbiljno lice. Ne bi se bilo baš pametno sad nasmijati. Situacija je gotovo razriješena. Jednom njegovu dijelu mrska je ta pomisao, ali ostatak njegova bića samo što ne drhti od olakšanja.

“U čemu je fora, ha?” upita ga Richie Grenadeau. “Što ste toliko zapeli?”

Henry bi želio postaviti svoje pitanje - upitati Richieja Grenadeaua kako je to mogao učiniti, i to pitanje ne bi bilo retoričko. Taj plač! Bože moj! Ali zadrži jezik za zubima, znajući da bi sve što kaže moglo papana isprovocirati i ponovno ga raspigati.

Posrijedi je svojevrstan ples; podsjeća na plesove koji se uče u prvom i drugom razredu. Dok Richie, Duncan i Scott idu prema kolnom prilazu (lijeno se vukući, želeći prikazati da odlaze svojevoljno a ne zato što ih je prestrašila družba pučkoškolskih pedera), Henry i njegovi prijatelji okrenu se prema njima pa se u vrsti odmaknu korak natrag prema zaplakanom klincu koji kleči u gaćicama, i zagrade ga od njih.

Kod ugla zgrade Richie zastane i posljednji put pogleda u njih. “Vidjet ćemo se još, dečki”, kaže on. “Jednog po jednog ili zajedno.”

“Aha”, potvrdi Duncan.

“Gledat ćete svijet kroz inkubator!" dometne Scott i Henry ponovno bude opasno gurnut na rub smijeha. Moli se Bogu da nitko od njegovih prijatelja ništa ne kaže - što je bilo, bilo je - i zaista, nijedan ne reče ništa. Pravo čudo.

Richie im dobaci posljednji prijeteći pogled pa se izgube iza ugla. Henry, Jonesy, Beaver i Pete ostanu sami s onim dječakom, koji se ljulja naprijed-natrag na prljavim koljenima, musava, krvava, suzama isprugana, zbunjena lica podignuta prema bijelom nebu poput brojčanika razbijenog sata i pitaju se što da učine. Da porazgovaraju s njim? Kažu mu da je sve u redu, da su oni zločesti dečki otišli a opasnost prošla? Neće ništa razumjeti. A taj njegov plač tako je uvmut. Kako su oni dečki, premda zli      glupi, mogli ustrajati unatoč tom plaču? Henry će poslije shvatiti kako

- donekle - ali u tom trenutku njemu je to potpuni misterij.

“Pokušat ću nešto”, iznenada će Beaver.

“Aha, samo izvoli”, kaže Jonesy drhtava glasa.

Beav krene pa pogleda u prijatelje. To je neobičan pogled: djelomice stidljiv, djelomice prkosan, a djelomice - da, Henry bi se mogao zakleti u to - pun nade.

“Kažete li ikome što sam učinio,” kaže on, “prestat ću se družiti s vama.”

“Skrati tu kenjažu”, kaže Pete, i on drhtava glasa. “Ako ga možeš ušutkati, učini to!”

Beaver na trenutak stane na mjestu gdje je stajao Richie dok je poku- šavao prisiliti klinca da pojede pseće govno, pa klekne. Henry shvati da su dječakove gaćice zapravo Underoosice , s motivom likova iz Scooby-Dooa, plus Shaggy’s Mystery Machine , baš kao i na njegovoj kutiji za užinu.

Beaver tad uzme tulećeg, gotovo golog dječaka u naručje i zapjeva.

4

JOŠ ŠEST KILOMETARA DO BANBURY CROSSA... A MOŽDA SAMO PET. JoŠ ŠEST kilometara do Banbury Crossa... a možda samo...

Henryjeva se stopala ponovno poskliznu i ovaj put nije imao nikakvih izgleda da povrati ravnotežu. Bio je u dubokoj omami sjećanja i prije nego što se uspio iz nje izvući, letio je kroz zrak.

Bubne na leđa, dovoljno jako da mu zrak bude istjeran iz pluća glasnim  bolnim soptajem - “Uh!” Snijeg se podigne u obliku snolikog oblačića šećera, a Henry kresne zatiljkom tako jako da je ugledao zvijezde.

Trenutak ostane ležati na mjestu, dajući bilo čemu slomljenom dovoljno vremena da se javi. Kad se ništa nije javilo, on zavuče ruku ispod leđa i bocne se u križa. Boli, ali ne užasno. Kad im je bilo deset ili jedanaest godina i kad su - činilo se - provodili cijele zime na sanjkama u parku Strawford, Henry je padao kudikamo gore od ovoga, pa bi ustao smijući se. Jednom, kad je ona budala Pete Moore pilotirao svojim sanjkama Flexible Flyer a Henry se vozio iza njega, zaletjeli su se u veliki bor u podnožju brda, onaj koji su djeca zvala Stablo smrti, i ostali živi; izvukli su se sa samo nekoliko masnica i s po dva rasklimana zuba. No problem je u tome što on već odavno nema deset ili jedanaest godina.

“Ustaj, dušo, ništa ti nije”, reče on i oprezno se podigne u sjedeći položaj. U leđima osjeti probadanje, ali ništa gore od toga. Samo je malo uzdrman.

Ništa nije povrijeđeno osim ponosa, kako se nekad govorilo. Svejedno bi minutu-dvije mogao ostati sjediti. Jako dobro napreduje i zaslužuje odmor. Osim toga, ona su ga sjećanja potresla. Richie Grenadeau, usrani Richie Grenadeau koji je, ispostavilo se, markirao nogometne utakmice - zapravo mu nos uopće nije bio slomljen. Vidjet ćemo se još, rekao im je, i Henryju se učinilo da je ozbiljno mislio, ali do tog obračuna nikad nije došlo, prijetnja se nije ostvarila. No umjesto toga dogodilo se nešto drugo.

A sve je to bilo davno. Sad ga čeka Banbury Cross - odnosno barem Rupa u zidu - a ovdje nema drvenog konjića kojeg bi zajahao, samo konja siromašnih - “cipelcug”. Henry ustane, počne otresati snijeg s tura, a tad netko vrisne u njegovoj glavi.

“Au, au, au!” zavapi on. Sličilo je to nečemu odsviranom na walkmanu koji se mogao pojačati do koncertne glasnoće, kao da ti je netko opalio iz sačmarice iza očiju. On zaglavinja natraške, zalomi rukama da ne padne, i da nije uletio u krute stršeće grane bora koji je rastao s lijeve strane ceste, jamačno bi ponovno pao.

Iskobelja se iz borovih kandži. U ušima mu je još zvonilo - do vraga, zvonilo mu je u cijeloj glavi - i zakorači, jedva vjerujući da je još živ. Podigne jednu ruku do nosa, a kad je maknuo ruku, dlan je bio vlažan od svježe krvi. I u ustima mu se nešto rasklimalo. Stavi ruku ispod usta, ispljune zub, upitno se zagleda u nj pa ga baci ne poslušavši prvi nagon, da ga spremi u džep jakne. Koliko je on znao, nitko kirurški ne ugrađuje zube, a sumnjao je da Zubić vila zalazi tako duboko u ovu pustoš.

Nije mogao pouzdano reći čiji je to vrisak bio, ali mu se činilo da je Pete Moore možda upravo ugazio u velika govna.

Henry osluhne neće li čuti i druge glasove, druge misli, no ne začuje ništa. Izvrsno. Premda je morao priznati da se i bez glasova ovo već bez ikakve konkurencije pretvorilo u lov života.

“Hajde, momče, uposli nožice”, reče on i ponovno potrči prema Rupi u zidu. Osjećaj da je tamo nešto krenulo po zlu bio je jači nego ikad, i to ga je poticalo na brzi korak.

Idi i pogledaj u noćnu posudu.

A da pokucamo na vrata kupaonice i upitamo kako je?

Je li on zaista čuo te glasove? Više ih nije bilo, ali da, čuo ih je, baš kao što je čuo i onaj vrisak smrtnog bola. Pete? Ili ona žena? Ljupka Becky Shue?

“Pete”, reče on u oblačiću pare. “Bio je to Pete.” Ne sasvim siguran, ni sad, ali prilično siguran.

Isprva je strepio da neće ponovno uspjeti uhvatiti ritam, ali mu se ritam vrati još dok se brinuo da neće - usklađenost njegova žurnog daha i tupkajućih stopala, prelijepa u svojoj jednostavnosti.

Još četiri kilometra do Banbury Crossa, pomisli on. Stizem kući. Baš kao što smo toga dana odveli Dudditsa kući.

(kažete li nekome što sam učinio, više se neću družiti s vama)

Henry se vrati tom listopadskom popodnevu kao dubokom snu. Ponirao je u bunar sjećanja tako duboko i tako brzo da isprva nije osjetio kako prema njemu juri oblak, oblak u kojem nije bilo riječi, misli ili krikova, koji je samo bio crveno-crno prisuće, čija je misija bila obići neka mjesta i obaviti neke poslove.

5

BEAVER PRIĐE, NA TRENUTAK ZASTANE PA KLEKNE. DEFEKTNI GA NE VIDI; JOŠ tuli, čvrsto stisnutih očiju, a prsni mu se koš diže i spušta. I Underoos i Beaverova stara motoristička jakna nakićena zatvaračima su komični, ali se nitko od dječaka ne smije. Henry jedino želi da degen prestane plakati. Taj ga plač ubija.

Beaver se dovuče malko bliže na koljenima, a zatim uzme zaplakanog dječaka u naručje.

“Dječji brodić srebmi sanak, plovi na sve strane...""

Henry nikad prije nije čuo Beavera da pjeva, osim možda uz radio

-Clarendonovi ne odlaze često u crkvu - i zaprepašten je kristalnom tenorskom umilnošću prijateljeva glasa. Za godinu-dvije Beavov će se glas posve promijeniti i postati nezanimljiv, ali sad, na korovom obraslom praznom parkiralištu iza napuštene zgrade, taj ih glas sve prožme, zapanji. I retardirani dječak je reagirao na nj: prestaje plakati i s čuđenjem gleda u Beavera.

“Plovi iz ove dječje sobe do najbliže zvijezde; plovi, dijete, plovi, doplovi domu mom, oplovi mora i oplovi zvijezde, doplovi domu mom... ”

Posljednja nota zaplovi zrakom i na trenutak svijet zadrži dah od ljepote. Henryju dođe da zaplače. Retardirani dječak gleda u Beavera, koji ga ljulja naprijed-natrag u ritmu pjesme. Njegovo suzno lice ima izraz blaženog čuđenja. Zaboravio je na svoju rasječenu usnicu i natučeni obraz, potrganu odjeću, izgubljenu kutiju za užinu. Beaveru kaže eaj oš, otvoreni slogovi koji bi mogli značiti gotovo bilo što, ali ih Henry jako dobro razumije, baš kao i Beaver.

“Ne mogu više”, kaže Beav. Shvati da mu je ruka još oko dječakovih golih ramena pa je povuče.

Cim je to učinio, dječakovo se lice ponovno snuždi, samo ovaj put ne od straha ili razmaženosti djeteta koje nije dobilo što je tražilo, nego od čiste žalosti. Suze ispune te zapanjujuće zelene oči i sliju se niz čiste pruge na njegovim prljavim obrazima. Uhvati Beavera za ruku i vrati je na svoja ramena. “Eaj oš! Eaj oš!” kaže.

Beaver ih pogleda uspaničeno. “Majka bi mi uvijek samo toliko otpje- vala”, kaže on. “Istog bih trena zaspao.”

Henry i Jonesy se pogledaju i prasnu u smijeh. Ne baš dobra ideja, vjerojatno će prestrašiti klinca pa će iznova početi s tim svojim tuljenjem, ali nijedan si ne može pomoći. No klinac nije zaplakao. Umjesto toga se nasmije Henryju i Jonesyju, vedrim osmijehom koji pokaže puna usta bijelih i zbijenih zuba, pa ponovno pogleda u Beavera. I dalje drži Beaverovu ruku čvrsto oko svojih ramena.

“Eaj oš!” naređuje on.

“Jebi ga, otpjevaj ponovno”, kaže Pete. “Dio koji znaš.”

Beaver je otpjevao taj dio još tri puta prije nego što mu je klinac dopu- stio da prestane, a dečkima da ga uguraju u hlače i poderani dres, onaj s brojem Richieja Grenadeaua. Henry nikad nije zaboravio taj nezaboravni ulomak, prisjetio bi ga se u najneočekivanijim trenucima: nakon što je izgubio nevinost na UNH-u® na tulumu studentske bratovštine, dok je u prizemlju kroz zvučnike treštala pjesma Deep Purplea “Smoke on the Water”; nakon što je novine otvorio na stranici s osmrtnicama i ugledao prilično šarmantan osmijeh Barryja Nevvmana iznad njegovih podvoljaka; hraneći oca koji je obolio od Alzheimerove bolesti u bezočno nepravednoj dobi od pedeset tri godine, kad bi otac uporno tvrdio da je Henry netko po imenu Sam. “Pravi muškarac plaća svoje dugove, Sammy”, rekao je njegov otac, a kad je prihvatio sljedeći zalogaj žitnih pahuljica, mlijeko mu je poteklo niz bradu. U takvim mu se trenucima u sjećanje vraća ono što on naziva Beaverovom uspavankom i bude privremeno utješen. Nema nabijanja, nema igranja.

Najzad su klinca uspjeli odjenuti, osim jedne crvene tenisice. Pokušava je sam obuti, ali ju je okrenuo naopako. On je žalostan primjerak američke mladeži  i Henry ne zna kako su ona tri mazgana uzela baš njega na pik. Čak i da se ostavi po strani njegov plač, plač kakav Henry nikad prije nije čuo, zašto bi itko želio biti tako zao?

“Čovječe, daj da ti ja to namjestim”, kaže Beaver.

“Amjei to?” pita klinac, tako komično zbunjen da Henry, Jonesy i Pete ponovno prasnu u smijeh. Henry zna da se ne bi smjelo smijati defektnima, ali si ne može pomoći. Klinac ima smiješnu facu, poput lika iz crtića.

Beaver se samo nasmiješi. “Tenisicu, čovječe.”

“Amjei eniiu?”

“Aha, ne možeš je navući tako, nemoguchos, sehor. ” Beaver mu uzme tenisicu i dječak s velikim zanimanjem promatra kako mu Beav ubacuje nogu u nju, čvrsto zateže vezice oko jezika i povezuje krajeve u petljicu. Kad je s time bilo gotovo, klinac još trenutak ostane zagledan u petljicu pa pogleda u Beavera. Tad ga zagrli i glasno cmokne u obraz.

“Narode, kažete li ikome što je on učinio...” Beaver zausti, ali se smiješi

- očigledno mu je drago.

“Da, znamo, više se nećeš družiti s nama, ti usrani mulac”, kaže Jonesy smiješeći se od uha do uha. Ponio je sa sobom onu kutiju pa sad klekne pred klinca i pruži mu je. “Ovo je tvoje, je li?”

Dječak se razdragano nasmiješi poput nekoga tko je sreo starog prijatelja i ugrabi mu je iz ruke. “Ooby-Ooby-Doo, je i?” zapjeva. “Iamo poa!”  “Tako je”, potvrdi Jonesy. “Imamo posla. Moramo te odvesti kući, eto kakvog posla imamo. Douglas Cavell, tako se zoveš, je li?”

Dječak objema prljavim rukama drži kutiju za užinu na prsima. Sad je glasno cmokne, baš kao i maloprije Beavera u obraz. “Ja Duddits!” vikne.

“Dobro”, kaže Henry. Uhvati dječaka za jednu ruku, Jonesy za drugu pa mu pomognu ustati. Maple Lane je samo tri ulice dalje i mogu stići tamo za deset minuta, pod pretpostavkom, naravno, da Richie i njegovi prijatelji nisu negdje u blizini u nadi da će ih zaskočiti. “Duddits, krenimo tvojoj kući. Kladim se da se tvoja mama zabrinula.”

No Henry najprije pošalje Petea do ugla zgrade da provjeri kolni prilaz. Kad se Pete vratio i izvijestio da je zrak čist, Henry im dopusti da odu do  rilaza. Nakon što se dočepaju pločnika, gdje ih ljudi mogu vidjeti, bit će na sigurnom. A dotad neće riskirati. Pošalje Petea drugi put u izvidnicu, reče mu da izvidi situaciju sve do ulice i da zazviždi ako je sve u redu.

“Otili”, kaže Duddits.

“Možda,” kaže Henry, “ali ću se bolje osjećati ako Pete pogleda.”

Duddits stoji spokojno među njima, gleda sličice na svojoj kutiji, a Pete ode zaviriti iza zgrade. Henry je poslao Petea laka srca. Nije pretjerao ono  Peteovoj brzini; pokušaju li ga Richie i njegovi prijatelji zaskočiti, Pete će uključiti mlazne motore i ostaviti ih u oblaku prašine.

“Sviđa ti se ta emisija, čovječe?” kaže Beaver uzimajući kutiju za užinu. Govori tiho. Henry to promatra sa živim zanimanjem; želi vidjeti hoće li retardirani dječak zaplakati zbog kutije. Nije.

“Ei Ooby-Doojevi!” kaže retardirani dječak. Ima zlaćanu, kovrčavu kosu. Henry još ne može odrediti njegovu dob.

“Znam da su to scoobydoojevci,” strpljivo će Beav, “ali nikad ne mijenjaju odjeću. Pete je u pravu. Hoću reći, jebo te Pero Ždero, ha?”

“A!” Dječak posegne za kutijom i Beaver mu je vrati. Duddits je privine na prsa, pa im se nasmiješi. Predivan osmijeh, pomisli Henry, i sam se smiješeći. Podsjeti ga na to kako ti je hladno nakon plivanja u oceanu, ali kad izađeš, omotaš se ručnikom oko koščatih ramena i naježenih leđa i ponovno ti je toplo.

I Jonesy se smiješi. “Duddits,” kaže on, “koji je od njih pas?”

Retardirani dječak pogleda u njega, i dalje se smiješeći, ali sad i zbu- njeno.

“Pas”, kaže Henry. “Koji je od njihpas?”

Sad dječak pogleda u Henryja, još zbunjenije.

“Duddits, koji je od njih Scooby?” upita Beaver i Dudditsovo se lice razvedri. Pokaže.

“Ooby! Ooby-Ooby-Doo! Oon je pas!”

Prasnu u smijeh. I Duddits se smije. Uto Pete zazviždi. Oni krenu i prijeđu otprilike četvrtinu kolnog prilaza kad Jonesy kaže: “Pričekajte! Stanite malo!”

Otrči do jednog prljavog uredskog prozora i zaviri, rukama zaklanjajući oči sa strane da smanji odbljesak, i Henry se iznenada sjeti zašto su uopće došli ovamo. Zbog čuče Tine Jean Kakoveć. Kao da je to bilo prije tisuću godina.

Nakon desetak sekundi, Jonesy zazove: “Henry! Beav! Dođite! Ostavite klinca tamo!”

Beaver pritrči Jonesyju. Henry se okrene retardiranom dječaku i kaže: “Ostani ovdje, Duddits. Gdje jesi, sa svojom kutijom, u redu?”

Duddits pogleda u njega sjajnim zelenim očima, držeći kutiju za užinu na prsima. A tad kimne glavom i Henry otrči pridružiti se prijateljima ispred prozora. Morali su se zbiti i Beaver zajamra da mu netko gazi po prstima, ali su se nekako rasporedili. Minutu potom, zbunjen time što se još nisu pojavili, pridruži im se i Pete, gurnuvši lice između Henryjevih i Jonesyjevih ramena. Cetiri dječaka ispred prljavog uredskog prozora, trojica rukama zaklonili oči sa strane da smanje odbljesak, a peti stoji iza njih na korovom obraslom kolnom prilazu, drži kutiju za užinu na svojim uskim prsima i gleda u bijelo nebo, na kojem se sunce pokušava probiti kroz oblake. Iza prljavog stakla (na kojem će ostaviti čiste polumjesece kao oznaku mjesta gdje su prislonili čela) je prazna prostorija. Prašni pod istočkan je splasnulim bijelim punoglavcima u kojima Henry prepozna kondome. Na jednom zidu, točno nasuprot prozoru, visi oglasna ploča. Na nju su risaćim čavlićima pričvršćene karta sjeverne Nove Engleske i polaroid fotografija žene koja je zadigla suknju. Ali joj se ne vidi čuča, samo bijele gaćice. A usto i nije srednjoškolka. Stara je. Najmanje joj je trideset godina.

“Sveca mu”, naposljetku će Pete zgađeno pogledavši Jonesya. “I prešli smo toliki put zbog toga?”

Na trenutak je Jonesy izgledao kao da se brani, a zatim se veselo nasmiješi i trzne palcem preko ramena. “Ne”, kaže on. “Došli smo zbog njega. ”

6

HENRYJA IZ PRISJEĆANJA TRGNE JEDNA ZAPANJUJUĆA I POTPUNO NEOČEKIVANA pomisao: prestravljen je, na smrt prestrašen već neko vrijeme. Nešto novo pritajilo se ispod praga njegove svijesti, potisnuto živim sjećanjem na to kako su upoznali Dudditsa. No sad se probilo uz prestrašeni urlik, tražeći pozornost.

On zakoči nasred ceste, mlatarajući rukama da ne bi ponovno pao u snijeg, a zatim ostane stajati tamo sopćući, razrogačenih očiju. Što sad? Samo je četiri kilometra od Rupe u zidu, nadomak joj je, pa što je sad za ime Kristovo?

Postoji oblak, pomisli on. Nekakav oblak, eto što je. Ne mogu odrediti što je taj oblak, ali ga osjećam - ništa nikad nisam osjetio tako jasno u životu. Barem kao odrasla osoba. Moram se maknuti s ceste. Moram se maknuti od njega. Od filma. U oblaku se vrti neki film. Od onakvih kakve Jonesy voli. Film strave.

“Glupost”, promrmlja on, znajući da nije.

Približavao mu se zvuk motora sličan zujanju ose. Stizao je iz smjera Rupe u zidu, i to brzo, motor sanjki, gotovo sigurno Arktičke mačke garažirane u šupi lovačke kuće... ali prema njemu juri i taj crveno-crni oblak u kojem se vrti onaj film, nekakva strahotna crna energija.

Na trenutak se Henry oduzme od stotinu djetinjih strahova, stvorova ispod kreveta i u mrtvačkim kovčezima, migoljećih kukaca ispod prevrnutog kamenja i krznene hladetine ostataka odavno krepanog sprženog štakora kojeg su našli kad je tata odmaknuo štednjak od zida da provjeri utičnicu. Kao i užasa koji nimalo nisu bili djetinji: njegov otac, izgubljen u vlastitoj spavaćoj sobi, tuli od straha; Barry Newman, bježi iz Henryjeva ureda s izrazom nesagledivog užasa na licu jer se od njega zatražilo da razmisli o nečemu što si nije želio, a možda i nije mogao priznati; on sjedi budan u četiri sata ujutro s čašom viskija, a cijeli je svijet pregorjeli osigurač, njegov je um pregorjeli osigurač, a k tome je tisuću godina do svanuća, čovječe, a sve su uspavanke otkazane. To se nalazilo u tom crveno-crnom oblaku koji se obrušava na nj poput onog prozirnog konja iz Biblije , to i još štošta. Sve zle slutnje sad mu dolaze ususret, ne na bljedolikom konju nego na starim motornim sanjkama zahrđala poklopca motora. Ne smrt, već nešto gore od smrti. Gospodin Sivac.

Makni se s ceste! vrisne mu mozak. Odmah! Sakrij se!

Na trenutak se nije mogao pomaknuti - noge kao da su mu otežale. Ona posjekotina na njegovu bedru, ona koju mu je načinio prekidač žmigavca, pekla ga je poput užarenog žiga. Sad je shvaćao kako se osjeća jelen osvijetljen farovima ili prugasta vjeverica koja bezglavo skakuće amo-tamo ispred primičuće kosilice za travu. Onaj mu je oblak oduzeo sposobnost da si pomogne i Henry se skamenio na njegovu razornom putu.

Čudnovato, ali pokrenula su ga sva ona razmišljanja o samoubojstvu. Zar se pet stotina besanih noći lomio nad odlukom da se ub e samo zato da bi ga te opcije lišila nekakva lovačka groznica? Ne, bogami, ne može to tako. Dovoljno je bilo što se zlopati; dopustiti da se njegovo prestravljeno tijelo naruga toj patnji tako da se ukoči i ostane stajati dok ga neki zloduh ne pregazi... e neće dopustiti da se to dogodi.

I tako se pokrene, ali kao da se kreće u ružnom snu. Teškom se mukom probija kroz zrak koji kao da je postao gust poput karamele. Noge mu se dižu i spuštaju sporošću podvodnog baleta. Zar je on nedavno trčao niz vu cestu? Trčao? Ta mu se pomisao sad činila nemogućom, bez obzira na dubinu sjećanja.

Usprkos tome, nastavio se kretati, a cvilež motora primicao se i produbio do mucave rike. Napokon se dokopa drveća na južnoj strani ceste. Uspije prijeći približno pet metara, dovoljno da sa snježnog pokrivača prijeđe na bijeli snježni prah koji je pokrivao aromatične narančasto-smeđe crnogorične iglice. Tamo Henry padne na koljena, grcajući užasnuto i pritiskajući ruke u rukavicama na usta kako bi prigušio taj zvuk, jer što ako ga oblak začuje? To je gospodin Sivac, taj oblak je gospodin Sivac i što ako ga čuje?

Zavuče se iza mahovinom opasanog debla smreke, grčevito ga obujmi, a zatim zirne kroz smršeni paravan svoje znojne kose. Ugleda iskru svjet- losti u tmastom popodnevu. Poskakivala je, podrhtavala pa se zaoblila i prometnula u far.

Henry počne bespomoćno stenjati kako se ona tmina približavala. Kao da mu se nadvila nad um poput pomrčine, zbrisala misli i zamijenila ih užasnim prizorima: mlijeko na očevoj bradi, panika u očima Barryja Newmana, izgladnjela tijela i zureće oči iza bodljikave žice, žene oderane kože i obješeni muškarci. Na trenutak, njegovo shvaćanje svijeta kao da se izvrnulo poput džepa i on shvati da je sve zaraženo... ili bi moglo biti. Sve. Razlozi zbog kojih je pomišljao na samoubojstvo činili su se ništavnima u odnosu na to što je nailazilo.

Pritisne usta na stablo da ne bi vrisnuo. Osjeti kako je usnicama utetovi- rao poljubac u žičastu mahovinu sve do mjesta gdje je bila vlažna i prožeta okusom kore. U tom trenutku Arktička mačka projuri pokraj njega i Henry prepozna lik koji ju je zajahivao, osobu koja je stvarala oblak koji je sad ispunjavao Henryjevu glavu poput suhe groznice.

Zagrize u mahovinu, vrisne u drvo, udahne komadiće mahovine a da nije bio toga svjestan pa ponovno vrisne. A zatim ostane tako klečati, držeći se za smreku i drhtureći, dok se zvuk Arktičke mačke gubio prema zapadu. Henry je još bio tamo kad se zvuk ponovno sveo na neugodan cvilež, kao i kad je sasvim zamro.

Pete je tamo negdje, pomisli on. Oblak će stići do Petea i do one žene.

Henry dobaulja natrag do ceste, nesvjestan da ponovno krvari iz nosa, nesvjestan da plače. Ponovno krene prema Rupi u zidu, iako se sad najbrže mogao kretati nekakvim gegavim hramanjem. Ali možda je to u redu, jer je u lovačkoj kući ionako sve svršeno.

Sto god da je bio taj užas koji je bio naslutio, on se već dogodio. Jedan mu je prijatelj mrtav, drugi umire, a jedan je - Bog mu pomogao - postao filmska zvijezda.

SEDMO POGLAVLJE

Jonesy i Beav

1

BEAVER PONOVI. SAD NIJE BILO BEAVERIZAMA; SAMO TA PROSTA DOMAĆA PSOVKA kojoj pribjegneš kad nemaš kamo i kad nikako drukčije ne možeš opisati viđeni užas. “U kurac, čovječe - u kurac. ”

Bez obzira na jačinu McCarthyjevih bolova, stigao je pritisnuti oba prekidača odmah pokraj vrata, upalivši tako neonske svjetiljke s obje strane zrcala na ormariću za lijekove te stropni neonski kolut. Te su svjetiljke bacale ravnomjernu, zasljepljujuću svjetlost zbog koje je kupaoniea izgledala kao fotografija snimljena tijekom očevida... no bilo je u tome i nekakve prikrivene nadrealističnosti, jer svjetlost nije bila najpostojanija; titrala je tek toliko da znate da se napaja iz generatora a ne iz dalekovoda Derry and. Bangor Hydroelectrica.

Podne su pločice bile pastelnoplave. Na onima pokraj vrata bilo je samo mrlja i rasprsnutih kapi krvi, no kad su prišli zahodu koji se nalazio pokraj kade, kapi su se stopile i prometnule u crvenu zmiju iz koje su se širile grimizne kapilare. Pločice su bile istetovirane otiscima njihovih čizama, koje ni Jonesy ni Beaver nisu izuli. Na plavoj najlonskoj zavjesi kade vidjela su se četiri razmazana otiska prstiju i Jonesy pomisli: Sigumo se uhvatio za zavjesu da ne bi pao kad se okrenuo da sjedne.

Da, ali to nije bilo ono najužasnije. Najužasnije je bilo ono što je Jonesy vidio u svojoj glavi: McCarthy hita preko pastelnoplavih pločica, jednom se rukom grčevito drži otraga, pokušavajući nešto zadržati u sebi.

“Ma u kurac!” ponovi Beaver gotovo zajecavši. “Ne želim ovo vidjeti, Jonesy - čovječe, ne mogu to gledati.”

“Moramo.” Jonesy se začuje kako govori kao iz velike daljine. “Možemo mi to, Beav. Ako smo se onomad uspjeli suprotstaviti Richieju Grenadeanu i njegovim prijateljima, možemo se suočiti i s ovim.”

“Ne znam, čovječe, ne znam...”

Ni Jonesy nije znao - zapravo - ali uhvati Beavera za ruku. Beavovi se prsti sklope oko njegovih u paničnom stisku i oni zajedno zakorače dublje u kupaonicu. Jonesy pokuša izbjeći krv, ali je to bilo teško; krvi je bilo posvuda. Ali nije sve bila krv.

“Jonesy”, reče Beaver suho na rubu šapta. “Vidiš li tu gadost na zavjesi kade?”

“Aha.” U mrljama otisaka prstiju rasle su male nakupine crvenkasto- -zlatne plijesni, poput snijeti. Bilo ih je i po podu, ne u onoj tustoj zmiji krvi, nego u uskim utorima fuga.

“Što je to?”

“Ne znam”, reče Jonesy. “Vjerojatno isto sranje kakvo je imao na licu. Zašuti malo.” A potom: “Gospodine McCarthy?... Rick?”

McCarthy, koji je sjedio na zahodskoj školjci, ne odgovori. Iz nekog je razloga ponovno nataknuo na glavu svoju narančastu kapu - šilt je stršio pod naherenim, pripitim kutom. Inače je bio gol. Brada mu je bila na prsnoj kosti, u parodiji duboke zamišljenosti (ili možda to i nije bila parodija, tko zna?). Oči su mu bile uglavnom zatvorene. Ruke je smjerno prekrižio na stidnom busenu. Krv je tekla niz bočnu stranu školjke u širokom, neurednom potezu kista, ali na McCarthyju nije bilo krvi, barem koliko je Jonesy mogao vidjeti.

No jedno jest vidio: koža na McCarthyjevu trbuhu visjela je u dva omlohavjela nabora. To Jonesyja podsjeti na nešto i nakon trenutak-dva razmišljanja, sjeti se i na što. Tako je Carlin trbuh izgledao nakon što bi rodila neko od njihovih četvero djece. Iznad McCarthyjeva kuka, gdje se nalazila mala kobasica sala (i malo ovješene kože), koža je bila samo crvena. No na donjem dijelu trbuha popucala je u sićušnim strijama. Ako je McCarthy bio trudan, jamačno je nosio nekakvog parazita, trakavicu ili rudarsku glistu ili nešto slično tome. Samo što u njegovoj prolivenoj krvi nešto raste. Što je ono rekao dok je ležao u Jonesyjevu krevetu pokrivača navučenih do brade? Evo, stojim na vratima i kucam. Jonesy je žalio što mu je otvorio vrata. Zapravo, žalio je što ga nije ubio. Da. Sad je imao jasniju sliku. Bio je nabrijan jasnoćom koja katkad obuzima prestravljeni um i u tom je stanju zaželio da je smjestio metak u McCarthyja prije nego što je ugledao narančastu kapu i narančasti prsluk. Ne bi bilo zgorega, a moglo je i pomoći.

“Stoji na vratima i kuca mi na dupe”, promrmlja Jonesy.

“Jonesy, je li još živ?”

“Ne znam.”

Jonesy načini još jedan korak i osjeti kako Beaverovi prsti klize iz njegovih; Beav je očito došao McCarthyju najbliže što je mogao.

“Rick?” Jonesy upita prigušenim glasom. Glasom kojim se govori da se ne probudi beba. Glasom kojim se govori na posljednjim ispraćajima. “Rick, jesi li...”

Ispod McCarthyja začuje se glasan, vlažan prdac i kupaonica se istog trenutka ispuni aromom fekalija i avionskog ljepila koji je štipao za oči. Jonesy pomisli kako je pravo čudo da se zavjesa kade nije rastopila.

Iz školjke se začuje pljusak. Ne zvuk govanca koje je bućnulo u vodu - barem Jonesyju nije tako zazvučalo. Zazvučalo je više kao riba koja je skočila u ribnjak.

“Isuse mili, kojeg li smrada!” zavapi Beaver. Donjim dijelom zapešća pokrio je usta i nos pa su mu riječi bile prigušene. “Ali ako može prditi, znači da je živ. Ha, Jonesy? Sigurno je još...”

“Psst”, tiho će Jonesy. Bio je zaprepašten mirnoćom svoga glasa. “Samo budi tiho, može?” I Beav utihne.

Jonesy se nagne sasvim blizu. Vidio je sve: točkicu krvi u McCarthyjevoj desnoj obrvi, crvenu izraslinu na njegovu obrazu, krv na plavoj piastičnoj zavjesi, šaljivi natpis - LAMAROVO RAZMIŠLJALIŠTE - koji je ovdje visio kad su još imali kemijski WC, a tuš se morao napumpati prije uporabe. Ugleda mrazno ljeskanje između McCarthyjevih vjeda i ispucane usnice, koje su na ovoj svjetlosti izgledale ljubičasto i bolesno. Osjeti ogavan miris vjetrova, a gotovo da ga je i vidio, kako se diže u obliku prljavih tamnožutih konfeta, poput iperita.

“McCarthy? Rick? Čuješ li me?”

Pucne prstima ispred tih gotovo zatvorenih očiju. Ništa. Lizne donji dio zapešća pa to mjesto stavi ispred McCarthyjevih nosnica, a zatim i usana. Ništa.

“Beav, mrtav je”, reče on i odmakne se.

“Da ne bi”, odgovori Beaver. Glas mu je bio grub, smiješno uvrijeđen, kao da je McCarthy prekršio sva pravila gostoljubivosti. “Čovječe, upravo se pokenjao kao veliki, čuo sam.”

“Mislim da to nije bilo...”

Beav prođe pokraj njega i pritom gurne Jonesyja koji bolesnim kukom kresne o umivaonik toliko da ga je zaboljelo. “Sad bi bilo dosta, čovječe!” vikne Beaver. Zgrabi McCarthyja za okruglo, pjegavo bezmišićno rame i prodrma ga. “Probudi se! Probudi...”

McCarthy se polako nagne prema kadi i Jonesy na trenutak pomisli da je Beaver ipak bio u pravu, da je čovac još živ i da pokušava ustati. A onda

McCarthy padne sa školjke u kadu, gurajući plastičnu zavjesu pred sobom u obliku opnastog plavog balona. Narančasta kapa padne mu s glave. Začuje se puknuće kosti kad je glavom udario o porculan kade, a zatim Jonesy i Beaver počnu vrištati i grčevito se hvatati jedan za drugoga. Zvuk njihova užasa bio je zaglušujući u toj keramičkim pločicama obloženoj prostoriji. McCarthyjeva je stražnjica bio nesimetričan puni mjesec s divovskim kr- vavim kraterom u središtu, mjestom nekakvog užasnog proboja. Jonesy ga je vidio samo trenutak prije nego što se McCarthy skljokao ničice u kadu, a zavjesa se, zanjihavši se, vratila na mjesto i sakrila ga, ali u tom jednom trenutku Jonesyju se učini da je rupa bila promjera trideset centimetara. Je li to moguće? Trideset centimetara? Ta nije valjda.

U zahodskoj školjci ponovno se začuje pljasak, dovoljno jak da kapi krvave vode poprskaju prstenasti dio zahodske daske, također plav. Beaver krene da će se nagnuti i pogledati u školjku, ali Jonesy i ne razmišljajući s treskom spusti poklopac daske. “Ne”, reče on.

“Ne?”

“Ne.”

Beaver pokuša izvaditi čačkalicu iz prednjeg džepa kombinezona, izvadi ih pola tuceta, ali mu padnu na pod. Otkotrljaju se preko krvavih plavih pločica poput štapića za mikado. Beav pogleda u čačkalice pa u Jonesyja. U očima je imao suze. “Čovječe, kao Duddits”, reče on.

“O čemu ti to, za Boga miloga?”

“Zar se ne sjećaš? I on je bio gotovo gol. Žicari su mu maznuli majicu i hlače, ostavili ga samo u gaćicama. Ali smo ga mi spasili.” Beaver žustro zakima glavom, kao da se Jonesy - ili neki njegov duboki, sumnjičavi dio

- narugao toj ideji.

Jonesy se nije ničemu narugao, iako njega McCarthy nimalo nije podsjetio na Dudditsa. Stalno mu se ukazivao prizor kako se McCarthy postrance prevaljuje u kadu, kako mu pada narančasta kapa, kako su mu se zanjihale naslage sala na prsima (sise lagodnog života, rekao bi Henry svaki put kad bi opazio par takvih ispod nečije polo-majice). Pa kako mu se tad stražnjica okrenula prema svjetlu - tom drečavom neonskom svjetlu koje ne zna čuvati tajnu, već sve izbrblja monotonim zujanjem. Savršena bjelačka stražnjica, bez dlaka, koja je tek počela mlohavjeti i slijegati se na stražnji dio bedara; vidio je tisuću takvih u raznim svlačionicama u kojima se odijevao i tuširao, i njegova je u istoj fazi (barem prije nego što ga je onaj tip pregazio i vjerojatno mu zauvijek preinačio tjelesnu konfiguraciju donjeg dijela leđa), samo što nikad nije vidio stražnjicu koja bi bila slična McCarthyjevoj, a koja je sad izgledala kao da je nešto u njoj ispalilo signalnu raketu ili sačmu da bi - da bi što?

Iz školjke se začuje još jedan šuplji pljasak. Poklopac daske poskoči. Eto ti odgovora. Da bi izašlo, naravno.

Da bi izašlo.

“Sjedni tamo”, Jonesy reče Beaveru.

“Molim?”

“Sjedni na dasku!” Ovaj put Jonesy je zamalo dreknuo i Beaver žurno sjedne na spuštenu dasku, prestrašen. Na monokromnoj neonskoj svjetlosti na kojoj nema tajni, Beaverova je koža izgledala bijela poput svježe obliko- vane gline, a svaka točkica crnih čekinja bila je madež. Usnice su mu bile ljubičaste. Iznad glave visio mu je stari šaljivi natpis: LAMAROVA RAZ- MIŠLJAONICA. Beavove plave oči bile su razrogačene i prestravljene.

“Evo sjedam, Jonesy - vidiš?”

“Aha. Oprosti, Beav. Ostani sjediti, može? Što god da je imao u sebi, sad ne može nikamo osim u septičku jamu. Vratit ću se...”

“Kamo ideš, Jonesy? Ne želim da me ostaviš da sjedim ovdje u sernjaku pokraj mrtvaca. Ako obojica potrčimo...”

“Nikamo mi nećemo trčati”, smrknuto će Jonesy. “Ovo je naša kuća i nikamo nećemo bježati.” Što je zazvučalo uzvišeno, ali je izostavio najmanje jedan aspekt situacije: bojao se da bi taj stvor u zahodskoj školjci mogao trčati brže od njih. Ili se brže migoljiti. Ili što već. Ulomci iz stotine filmova strave i užasa - Parazit, Osmi putnik, Došli su iznutra - projure mu glavom brzinom svjetlosti. Carla bi odbila ići s njim u kino kad bi se prikazivao neki od tih filmova, a kad bi ih posudio u videoteci, natjerala bi ga da siđe u prizemlje i gleda ih na televizoru u svojoj radnoj sobi. Ali bi im jedan od tih filmova - nešto što je vidio u jednome ođ njih - mogao spasiti život. Jonesy pogleda u crvenkasto-zlatnu plijesan koja se množila u krvavom otisku McCarthyjeve ruke. Barem im spasiti život od tog stvora u WC-u. A od plijesni... kako to znati?

Onaj stvor u školjci ponovno poskoči i muklo odozdo udari o dasku, ali Beaveru nije bilo teško držati poklopac daske spušten. To je dobro. Možda će se to, što god bilo, utopiti unutra, iako Jonesyju nije bilo baš jasno kako bi oni mogli računati na to; ta živjelo je u McCarthyju, zar ne? Prilično je dugo živjelo u gospodinu Evo-stojim-na-pragu-i-kucam, možda sva četiri dana koliko je izgubljen lutao po šumi. Činilo se da je stvor usporio rast McCarthyjeve brade i da mu je zbog njega ispalo nekoliko zuba; također je McCarthy zbog njega puštao vjetrove koji vjerojatno ne bi prošli bez komentara ni u nauljuđenijem finom društvu - prdci poput otrovnog plina, otvoreno govoreći - ali je stvor očito bio dobro... živahan... rastao...

Jonesy iznenada ugleda živopisan prizor migoljeće bijele trakavice koja izlazi iz hrpe sirovog mesa. Želudac mu se digne uz žitak, brektav zvuk. “Jonesy?” Beaver počne ustajati. Izgledao je još usplahirenije. “Beaver, sjedaj!”

Beaver sjedne, u posljednji trenutak. Onaj stvor u školjci poskoči i šuplje zarošta odozdo po dasci. Evo, stojim na vratima i kucam.

“Sjećaš se filma iz serije Smrtonosno oružje u kojem se partner Mela Gibsona ne usudi maknuti sa školjke?” reče Beaver. Nasmiješi se, ali mu glas zazvuči suho, a u očima mu se zrcalila prepast. “Ovo je kao to, zar ne?”

“Ne,” reče Jonesy, “jer ništa neće odletjeti u zrak. Osim toga, ja nisam Mel Gibson, a ti si previše bijel da bi bio Danny Glover. Slušaj, Beav. Otići ću u šupu...”

“A-a, nema teorije, ne ostavljaj me ovdje samog...”

“Začepi i slušaj. Tamo ima izolirbanda, je li?”

“Aha, visi na čavlu, barem mislim...”

“Tako je, visi na čavlu. Blizu limenki s bojama, mislim. Velika, debela rola. Idem po nju pa se vraćam i lijepimo dasku. A onda...”

Onaj stvor ponovno skoči, jarosno, kao da ih je čuo i razumio. Kako znamo da ne razumije? pomisli Jonesy. Kad je stvor žestoko i muklo udario     dasku odozdo, Beav žmirne.

“A onda brišemo odavde”, dovrši Jonesy.

“Na Mački?”

Jonesy kimne glavom, iako je zapravo potpuno zaboravio na motorne sanjke. “Aha, na Mački. I priključit ćemo se Henryju i Peteu...”

Beav je odmahivao glavom. “Karantena, rekao je tip iz helikoptera. Si- gurno se zato Henry i Pete još nisu vratili, ha? Sigurno su ih zadržali...”

Tup!

Beaver žmirne. A i Jonesy.

“...u karanteni.”

“Moguće”, reče Jonesy. “Ali slušaj, Beav - radije bih bio u karanteni s Peteom i Henryjem nego ovdje s... nego ovdje. Ti ne bi?”

“Spustimo vodu”, reče Beaver. “Što kažeš na to?”

Jonesy odmahne glavom.

“Zašto ne?”

“Jer sam vidio rupu koju je načinilo da bi izašlo,” reče Jonesy, “a vidio si je i ti. Ne znam što je to, ali ga se nećemo otarasiti pukim pritiskom na ručicu kotlića. Preveliko je.”

“Jebi ga.” Beaver se udari donjim dijelom zapešća po čelu.

Jonesy kimne glavom.

“U redu, Jonesy. Idi po izolirband.”

Na vratima Jonesy zastane i okrene se. “Beaver...?”

Beav podigne obrve.

“Da nisi mrdnuo, kompa.”

Beaver zahihoće. A i Jonesy. Gledali su se - Jonesy na vratima, a Beav na spuštenoj dasci zahodske školjke - i frktavo smijali. A tad Jonesy žurno krene preko prostrane središnje prostorije (i dalje hihoćući - da nisi mrdnuo, što je više o tome mislio, to mu je bilo smješnije) prema kuhinjskim vratima. Plavile su ga vrućina i groznica, bio je užasnut i razdragan. Da nisi mrdnuo. Isuseka mu Disuseka.

2

BEAV JE ČUO KAKO JONESY HIHOĆE DOK JE PRELAZIO PREKO SOBE, A HIHOTAO je i kad je izašao kroz vrata. Usprkos svemu, Beavu je godilo čuti taj zvuk. Jonesyju je ova godina bila loša, to kako ga je pregazilo - neko su vrijeme svi mislili da mu je duša došla pod grlo i to je bilo užasno, dobri stari Jonesy još nije navršio ni trideset osam godina. Loša godina i za Petea, koji je odveć pio, loša godina i za Henryja, koji je katkad u stanju sablasne rastresenosti koje Beav ne razumije i koje mu se nimalo ne sviđa... a sad bi se vjerojatno moglo reći da je godina bila loša i za Beavera Clarendona. Naravno, ovo je samo jedan od tristo šezdeset pet dana, ali kad ujutro ustaneš, ne pomisliš na to da će popodne u tvojoj kadi ležati goli mrtvac a da ćeš ti sjediti na spuštenom poklopcu zahodske školjke kako bi spriječio da nešto što se nalazi u njoj, nešto što nisi ni vidio...

“Ne”, reče Beaver. “Nećemo sad o tome, u redu? Nećemo i basta.”

A i nije morao. Jonesy će se za minutu-dvije, najviše tri, vratiti s izolir- bandom. Pitanje je o čemu želi razmišljati dok se Jonesy ne vrati? O čemu bi mogao razmišljati a da se dobro osjeća?

O Dudditsu, eto o čemu. Razmišljanje o Dudditsu uvijek bi ga raspo- ložilo. A godilo je misliti i na Robertu. Bez sumnje.

Beav se nasmiješi, prisjetivši se ženice u žutoj haljini koja je tog dana stajala u dnu svog pješačkog prilaza u Maple Laneu. Smiješak mu se raširi kad se sjetio kako ih je spazila. Upravo je tako zovnula svog sinčića. Zazvala ga je...

3

“DUDDITS!” vikne ona, prosijedi vrapčić od žene u hauini na cvjetiće, pa potrči niz pločnik prema njima.

Duddits je zadovoljno hodao sa svojim novim prijateljima, klepećući sve u šesnaest. U lijevoj je ruci držao kutiju s likom Scooby Dooa, a desnom je držao Jonesyja za ruku i veselo njome njihao naprijed-natrag. Njegovo čavrljanje kao da se sastoji gotovo isključivo od samoglasnika. Ono što najviše zapanjuje Beavera jest to koliko njegova govora on razumije.

A sad, kad je spazio prosijedog vrapca od žene, Duddits pusti Jonesyjevu ruku i potrči prema njoj i ona prema njemu, i to Beavera podsjeti na neki mjuzikl o grupi pjevača, Von Crippovima ili Von Crappovima ili nekako tako . “A-mia, a-mia!” Duddits viče ushićeno - Mamica! Mamica!

“Gdje si bio? Gdje si bio, ti zloćko, ti stari zloćko Duddits!”

Oni se sudare. Duddits je toliko krupniji - i pet do osam centimetra viši

- da Beaver žmirne, očekujući da će tu sitnu ženicu zgnječiti onako kako Kojot uvijek ostane ležati kao palačinka u crtićima o Ptici trkačici. Umjesto toga, ona ga podigne i zavrti, a njegove noge u tenisicama zavitlaju iza njega. Usta je rastegnuo na pola puta do ušiju u izrazu razdraganog ushita.

“Upravo sam namjeravala ući u kuću i nazvati policiju, ti zloćko zakaš- njeli, ti zločesti stari D...”

Ugleda Beavera i njegove prijatelje pa spusti sina da stane na vlastite noge. Nestalo je njezina smiješka olakšanja; ozbiljna, korača prema njima preko križaljke školice neke curice - premda krajnje jednostavna, pomisli Beav, čak će i “školica” uvijek biti nedostižno složena za Dudditsa. Suze na njezinu licu ljeskaju se na žaru sunca koje se napokon probilo kroz oblake.

“O-o”, kaže Pete. “Sad smo naježili.”

“Samo mirno”, kaže Henry, tiho i brzo. “Neka odvergla svoje, a onda ću ja objasniti.”

Ali su pogrešno procijenili Robertu Cavell - prosudili su je mjerilima velikog broja odraslih ljudi koji dječake njihove dobi smatraju krivima dok se ne dokaže da su nedužni. Roberta Cavell nije takva, a nije ni njezin suprug Alfie. Cavellovi su drukčiji. Duddits ih je učinio drukčijima.

“Dečki”, prozbori ona ponovno. “Je li lunjao? Izgubio se? Tako sam ga se bojala pustiti da sam ide u školu, ali on toliko želi biti pravi dečko...” Jednom rukom snažno stisne Beaverove prste, a drugom Peteove. Pusti ih, uhvati Jonesyja i Henryja za ruke pa i njih podvrgne istom postupku.

“Gospođo...” zausti Henry.

Gospođa Cavell pogleda u Henryja netremičnom usredotočenošću, kao da mu pokušava proniknuti u misli. “Nije se samo izgubio”, kaže ona. “Nije odlunjao.”

“Gospodo..." Henry pokuša iznova, a onda odustane od želje da nešto zataji. S njezina ga lica gledaju Dudditsove zelene oči, samo što su njezine inteligentne i žive, oštre i upitne. “Ne, gospođo”, uzdahne Henry. “Nije samo odlunjao.”

“Jer najčešće dođe ravno kući. Kaže da se ne može izgubiti jer vidi crtu. Koliko ih je bilo?”

“O, samo nekoliko”, kaže Jonesy pa pogleda u Henryja. Duddits je našao posljednjih nekoliko precvalih maslačaka na susjedovu travnjaku, legao potrbuške pa s njih otpuhuje pahuljice i gleda kako plove na povjetarcu. “Neki su ga dečki zadirkivali, gospođo.”

“Veliki dečki”, kaže Pete.

Ponovno ona pogledom prijeđe preko njihovih lica, s Jonesyjeva na Peteovo, s Peteova na Beaverovo pa ponovno na Henryjevo. “Uđite u kuću s nama”, kaže ona. “Rado bih čula cijelu priču. Duddits svako popodne popije veliku čašu ZaRexaM - to je njegovo specijalno piće - ali se kladim da bi vi đečki radije popili ledeni čaj. Može?”

Njih trojica pogledaju u Henryja, koji razmisli pa kimne glavom. “Da, gospođo, može ledeni čaj, baš super.”

Ona ih povede u kuću gdje će idućih godina provesti toliko vremena - u kuću na Maple Laneu 19 - samo što ih zapravo predvodi Duddits koji se poigrava i skakuće, ponekad podigne svoju žutu kutiju sa Scooby Dooom iznad glave, ali uvijek, primjećuje Beaver, gotovo na istoj udaljenosti

- približno pola metra - od ruba trave između pješačkog prilaza i ulice. Puno gođina potom, nakon onoga s Rinkenhauericom, on će se - kao i svi oni - sjetiti riječi gospođe Cavell. On vidi crtu.

4

“JONESY?” ZAZOVE BEAVER.

Nema odgovora. Isuse, Jonesyja kao da dugo nema. Vjerojatno nije tako, ali nema načina da Beaver to provjeri; jutros je zaboravio staviti ručni sat. Glupost, ali on je odvajkada glup, trebao si dosad već oguglati na to. U usporedbi s Jonesyjem i Henryjem, on i Pete su bili glupi. Sto ne znači da su se Jonesy i Henry ikad tako prema njima odnosili - to je bila jedna od njihovih divnih osobina.

“Jonesy?”

I dalje ništa. Vjerojatno ne može naći izolirband, to je sve.

Iz dubine Beaverova malog mozga neki mu je zlobni glasić govorio da izolirband nema s tim nikakve veze, da je Jonesy odmaglio i ostavio ga da sjedi na zahodu baš kao Danny Glover u onom filmu, ali nije želio slušati taj glas jer Jonesy nikad ne bi takvo što učinio. Bili su prijatelji do kraja, od pamtivijeka.

Tako je, složi se onaj opaki glas. Bili ste prijatelji. A ovo je kraj.

“Jonesy? Jesi tamo, čovječe?”

I dalje ništa. Možda je izolirband pao s čavla na kojem je visio.

A ništa se ne čuje ni ispod njega. Hej, nije moguće da je McCarthy pokenjao nekakvu neman u zahod, zar ne? Da je rodio - uf! - Zvijer iz zahoda? Zvuči kao neka parodija na filmove strave i užasa iz Saturday Night Live . A da se to zaista i dogodilo, Zvijer iz zahoda se dosad vjerojatno već utopila ili spustila u dubinu. Padne mu na um redak iz priče koju su čitali Dudditsu - naizmjence, i dobro da su bila četvorica jer kad bi se Dudditsu nešto svidjelo, nikad mu ne bi bilo dosta.

“Ita iba!” viknuo bi Duddits, dotrčao do jednoga od njih knjige visoko podignute iznad glave, onako kako je onog prvog dana nosio svoju kutiju za užinu. “Ita iba, ita iba!” Sto je značilo Citaj Ribnjak! Citaj Ribnjak! Knjiga se zvala McElligotov ribnjak, autora Dr. Seussa, čiji je prvi nezaboravni dvostih glasio: “Sinko”, nasmije se farmer / “Pomalo si bena, da znaš! /

Ribu nikad upecati nećeš / U McElligotovu ribnjaku, svašta baš.” Ali je bilo riba, barem u mašti malog dječaka iz priče. Puno riba. Velikih riba.

Ali se ispod njega nije čulo nikakvo zapljuskivanje. A ni lupkanje po dasci odozdo. Već neko vrijeme. Mogao bi na brzinu zaviriti, samo malko podignuti dasku i brzo je spustiti ako nešto...

Ali posljednje što mu je Jonesy rekao bilo je Da nisi mrdnuo, pa i neće.

Jonesy je sad najvjerojatnije odmaknuo već dva kilometra niz cestu, naklapao je onaj opaki glas. Dva kilometra i ubrzava.

“Ne, nije”, kaže Beaver. “Ne Jonesy.”

On se lagano promeškolji na spuštenoj dasci, čekajući da onaj stvor skoči, ali on to ne učini. Možda je sad već šezdeset metara dalje i pliva s govnima u septičkoj jami. Jonesy je rekao da je prevelik da ga se otplavi kroz cijev, ali budući da ga nisu vidjeli, nije se moglo sa sigurnošću tvrditi, zar ne? No u svakom siučaju, monsieur Beaver Clarendon će ostati sjediti gdje jest. Jer je rekao da hoće. Jer vrijeme uvijek kao da sporije prolazi kad si zabrinut ili prestrašen. I jer vjeruje Jonesyju. Jonesy i Henry nikad ga nisu uvrijedili ili ismijali, ni njega ni Petea. A nitko od njih nikad nije uvrijedio ili ismijavao Dudditsa.

Beav se nasmije frknuvši. Duddits i njegova kutija Scooby Doo. Duddits leži na trbuhu, otpuhuje pahuljice maslačaka. Duddits trčkara po stražnjem dvorištu, sretan kao ptičica na grani, o da, a ljudi koji djecu poput njega zovu specijalnom ne znaju ni pola toga. Bio je specijalan, i te kako, njihov poklon od usranog svijeta koji te najčešće ne zarezuje ni pet posto. Duddits je za njih bio nešto specijalno i obožavali su ga.

5

SJEDE U SUNCEM OBASJANOM KUTKU KUHINJE - OBLACI SU SE RAZIŠLI KAO čarolijom - piju ledeni čaj i gledaju Dudditsa, koji je popio svoj ZaRex (nešto gnusno narančasto) u tri ili četiri velika prskava gutljaja pa otrčao igrati se u stražnje dvorište.

Uglavnom govori Henry. Priča gospođi Cavell kako su oni dečki “na- guravali” Dudditsa. Kaže da su postali malo grubi i strgnuli dres s njega, što je Dudditsa prestrašilo i rasplakalo. Ne spominje kako su mu Richie Grenadeau i njegovi prijatelji skinuli i hlače. A ne spominje ni ogavnu užinu na koju su htjeli natjerati Dudditsa. Kad ih je gospoda Cavell upitala znaju li koji su to dečki bili, Henry je oklijevao samo trenutak, a onda rekao da ne zna, neki veliki dečki iz srednje škole, ne pozna nijednog, ne imenom. Ona pogleda u Beavera, Jonesyja i Petea; oni svi odmahnu glavom. Možda to nije u redu - a dugoročno je i opasno za Dudditsa - ali ne mogu toliko iskočiti izvan okvira pravila prema kojima se njihov život upravlja. Ionako Beaver još i sad ne može pojmiti odakle im muda da su se uopće umiješali, a poslije će i ostali reći to isto. Cude se svojoj hrabrosti; a čude se i da nisu u bolnici.

Ona se trenutak tužno zagleda u njih i Beaver shvaća da ona zna štošta što oni ne govore, vjerojatno dovoljno da tu noć ne sklopi oka. A tad se nasmiješi. Baš Beaveru, i njega od toga prožmu trnci sve do nožnih prstiju. “Koliko zatvarača imaš na jakni!” kaže ona.

Beaver se nasmiješi. “Da, gospođo. To je moja Fonzie jakna. Najprije je bila bratova. Ovi se sprdaju s njom, ali meni se svejedno sviđa.”

“Sretni dani”, kaže ona. “I nama se sviđa. Dudditsu se sviđa. Možda bi bio zato da dođeš k nama jedne večeri i pogledaš tu seriju s nama. S njim.” Smiješak joj postane sjetan, kao da zna da se ništa takvog neće dogoditi.

“Aha, to bi bilo u redu”, kaže Beav.

“I bi”, potvrdi Pete.

Sjede neko vrijeme ne govoreći, samo gledaju kako se Duddits igra u stražnjem dvorištu. Tu je i komplet s dvjema ljuljačkama. Duddits dotrči iza njih, gurne ih i one se počnu same njihati. Katkad stane, prekriži ruke na prsima, podigne lice prema nebu, i nasmije se.

“Cini se da je sad u redu”, kaže Jonesy i popije ostatak čaja. “Vjerojatno je zaboravio na to.”

Gospođa Cavell počela je ustajati. No sad ponovno sjedne i pogleda u njega gotovo osupnuto. “O ne, nikako”, kaže ona. “On pamti. Vjerojatno ne kao vi i ja, ali pamti. Vjerojatno će noćas ružno sanjati, a kad uđemo u njegovu sobu - njegov otac i ja - neće znati objasniti. To mu je najgore; ne zna reći što vidi, misli i osjeća. Manjka mu riječi.”

Ona uzdahne.

“U svakom slučaju, ti dečki neće zaboraviti njega. Što ako mu spremaju zasjedu? Što ako vama spremaju zasjedu?”

“Znamo se čuvati”, kaže Jonesy, ali iako mu je glas prilično neustrašiv, oči su mu zastrašene.

“Možda”, kaže ona. “Ali Duddits? Mogu ga voditi u školu - nekad sam ga vodila, pa pretpostavljam da ću morati ponovno, barem neko vrijeme

- ali se on tako voli sam vraćati kući.”

“Osjeća se kao veliki”, kaže Pete.

Ona pruži ruku preko stola i dodirne Peteovu, na što on pocrveni. “Tako je, osjeća se kao veliki dečko.”

“Znate,” kaže Henry, “mi bismo ga mogli voditi. Svi idemo u istu školu, a čas posla se možemo spustiti ovamo iz Kansaške ulice.”

Roberta Cavell sjedi i ništa ne govori, vrapčić od žene u haljini na cvjetiće, i pozorno gleda u Henryja, kao da čeka šlagvort vica.

“Je li to u redu, gospođo Cavell?” upita je Beaver. “Jer mi bismo to mogli, nema problema. Ili možda ne želite.”

Nešto se složeno događa s licem gospođe Cavell - nekakvi jedva primjetni trzaji, uglavnom ispod kože. Jedno oko gotovo da je namignulo, a zatim drugo zaista i namigne. Izvadi rupčić iz džepa i usekne se. Beaver pomisli: Pokušava nam se ne nasmijati. Kad je to rekao Henryju na povratku kući, nakon što su se Jonesy i Pete odvojili i otišli svojim kućama, Henry će ga pogledati krajnje zaprepašteno. Pokušavala se ne rasplakati, reći će... a onda, s ljubavlju, nakon stanke: Budalo.

“Učinili biste to?” upita ona, a kad Henry kimne glavom u ime svih njih, ona malo preformulira pitanje. “Zašto biste to učinili?”

Henry se osvrne kao da želi reći: A da netko drugi odgovori na ovo, ha?

Pete kaže: “Drag nam je, gospođo.”

Jonesy kima glavom. “Sviđa mi se to kako nosi kutiju za užinu iznad glave...”

“Aha, pravo ludilo”, kaže Pete. Henry ga nogom udari ispod stola. Pete premota u glavi što je upravo rekao - vidi se kako mu mozak radi - pa se odjednom zacrveni.

Gospođa Cavell kao da to ne primjećuje. Napregnuto gleda u Henryja. “Mora krenuti do četvrt do osam”, kaže ona.

“Dotad smo mi već tu negdje”, odgovori Henry. “Zar ne, narode?”

Pa iako je sedam i četrdeset pet zapravo malo prerano za njih, oni svi kimnu glavom i kažu da je tako, naravno.

“Učinili biste to?” ponovno upita ona i ovaj put Beaver s lakoćom pronikne njezin ton; ona je osupnuta ili kako već, riječ koja znači da ne možeš povjerovati, jebote.

“Naravno”, kaže Henry. “Osim ako ne mislite da Duddits ne bi... shvaćate...”

“Ne bi želio da ga mi vodimo”, dovrši Jonesy.

“Zar ste ludi?” upita ona. Beaver pomisli da govori sebi, pokušava se uvjeriti da su ti dečki zaista u njezinoj kuhinji, da se sve ovo zaista događa.

“Da ide u školu s velikim dečkima? Dečkima koji idu u ono što Duddits zove ‘pravom školom’? Mislit će da je u raju.”

“U redu”, kaže Henry. “Doći ćemo po njega u petnaest do osam, otpratiti ga do škole. A i natrag.”

“Izlazi u...”

“Ma znamo mi kad izlazi Akademija za degene”, zacvrkuće Beaver i sekundu prije nego što je ugledao zaprepaštena lica ostalih shvati da je rekao nešto osjetno gore od ludilo. Rukama poklopi usta. Iznad njih se vide njegove razrogačene oči. Jonesy ga tako jako raspali nogom po goljenici da se Beav zamalo prevalio natraške.

“Ne obazirite se na njega, gospođo”, kaže Henry. Govori brzo, što čini jedino kad mu je neugodno. “On samo...”

“Nema veze”, reče ona. “Znam ja kako je ljudi zovu. Katkad je i Alfie i ja tako zovemo.” Nevjerojatno, ali čini se da je ta tema nimalo ne zanima. “Zašto?” ponovi ona.

Pa iako gleda u Henryja, odgovori Beaver, usprkos užarenim obrazima. “Jer je cool”, kaže on. Ostali kimnu glavom.

Idućih otprilike pet godina vodit će Dudditsa u školu i natrag, osim kad bi se on razbolio ili bi oni otišli u Rupu u zidu; potkraj tog razdoblja Duddits više ne pohađa školu Mary M. Snowe zvanu Akademija za degene nego Školu učenika u privredi u Derryju, gdje uči peći kolače (ili na dudditskom jeziku eci oace), mijenjati akumulatore, zarađivati za život sa svojih deset prstiju i vezati kravatu (čvor je uvijek besprijekoran, iako se katkad nalazi na polovici košulje). Tad je već došlo i prošlo ono s Josie Rinkenhauer - svakog čuda tri dana dosta - koje su zaboravili svi osim Josienih roditelja, koji to nikad neće zaboraviti. U tih nekoliko godina koliko će ga pratiti do škole i natrag, on će naglo izrasti i sve ih prerasti, postati krakati tinejdžer s neobično lijepim dječjim licem. Dotad su ga naučili igrati Parcheesi i pojednostavnjenu inačicu Monopolyja; dotad su izmislili Dudditsovu igru i neumorno je igrali, kadšto se smijući tako jako da bi Alfie Cavell (na kojeg je Duddits bio visok, ali u kojemu je također bilo nečeg ptičjeg) došao do vrha stuba u kuhinji, onih koje su vodile u podrumsku sobu za rekreaciju, i zazvao ih, želeći znati što se događa, što je tako smiješno; možda bi oni pokušali objasniti da je Duddits Henryju umjesto četmaest bodova ubilježio dva ili da je Duddits Peteu odbrojio petnaest bodova unatrag, ali Alfie kao da nikad nije shvatio u čemu je štos; stajao bi na vrhu stuba držeći u ruci dio novina, zbunjeno se smiješeći, i naposljetku bi rekao uvijek isto: Dečki, stišajte se do prigušenog urlanja, i zatvorio vrata, ostavivši da se zabavljaju kako znaju... a od svih zabava najbolja je bila Dudditsova igra, čisto ludilo, kako bi rekao Pete. Ponekad bi Beaver pomislio da bi mogao puknuti od smijeha. Duddits je cijelo to vrijeme sjedio na tepihu pokraj velike, stare Parkmunnove ploče za Cribbage, podvijenih nogu i smiješio se kao Buda. Kojeg li fukanca! Sve je to tek bilo pred njima, ali sad samo ta kuhinja, i iznenađujuće sunce, i Duddits u dvorištu gura ljuljačke. Duddits koji im je učinio veliku uslugu time što im je ušao u život. Duddits koji - to znaju otprve - nije sličan nikome koga znaju.

“Ne shvaćam kako su to mogli učiniti”, iznenada će Pete. “Taj njegov plač. Ne shvaćam kako su ga mogli nastaviti zezati.”

Roberta Cavell ga tužno pogleda. “Stariji dečki ne čuju ga na isti način”, kaže ona. “Nadam se da to nikad nećete shvatiti.”

6

“JONESY!” vikne Beaver. “HEJ, JONESY!”

Ovaj put dobije odgovor, jedva čujan ali jasan. Supa u kojoj su se nalazile motorne sanjke bila je neka vrsta tavana u prizemlju, a jedna od stvari u njoj bila je starinska okrugla gumena truba, kakve bi dvadesetih ili tridesetih godina 20. stoljeća raznosači pričvrstili na guvernale svojih bicikala. I Beaver je sad začuje: Uga! Hau-uga! Zvuk koji bi Dudditsa jamačno nasmijao do suza - stari dobri Duds padao je na glasne, sočne zvukove.

Ona tanka plava zavjesa zašušti i Beavu se ruke naježe od obilja snopića ježuraka. Na trenutak je zamalo poskočio, pomislivši da je to McCarthy, ali tad shvati da se vlastitim laktom očešao o zavjesu - ovdje je tijesno, nedvojbeno tijesno - pa se smiri. Ispod njega se i dalje ništa nije čulo; taj stvor, što god bio, bio je ili mrtav ili je otišao. Sigurno.

Pa...gotovo sigurno.

Beav pruži ruku iza sebe, nakratko prebere po polugici za puštanje vode pa makne ruku. Da nisi mrdnuo, rekao je Jonesy i Beaver neće mrdnuti, ali zašto se Jonesy ne vraća, dovraga? Ako ne može naći izolirband, zašto se ne vrati bez njega? Prošlo je jamačno najmanje deset minuta, zar ne? A čini se kao da je prošlo sat vremena, jebote. U međuvremenu, on sjedi na zahodu, u kadi pokraj njega leži mrtvac koji izgleda kao da mu je dupe razvaljeno dinamitom, čovječe, to se zove morati se posrati...

“Barem ponovno zatrubi”, promrmlja Beaver. “Zatrubi na tu prokletu stvarcu, daj mi znak da si još tamo.” Ali Jonesy to ne učini.

7

JONESY NIJE MOGAO NAĆI IZOLIRBAND.

Zavirio je svugdje, ali ga nije uspio naći. Znao je da mora biti tu negdje, ali nije visio ni na jednom čavlu i nije bio ni na alatom pretrpanom radnom stolu. Nije bio ni iza limenki s bojom, ni na kuki ispod starih ličilačkih maski koje su visjele na požutjelim gumilastikama. Pogleda ispod stola, pogleda u kutije poslagane uza nasuprotni zid pa u pretinac ispod suvozačkog sjedišta Arktičke mačke. Unutra se nalazio pričuvni far, još u omotu, i pola kutije prastarih cigareta Lucky Strike, ali ne i prokleti izolirband. Osjećao je kako minute otkucavaju. Jednom je bio prilično uvjeren da je čuo kako ga Beav zove, ali se nije želio vraćati bez izolirbanda pa je zato zatrubio na staru trubu koja je ležala na podu, nekoliko puta stisnuo njezinu ispucanu gumenu kuglu i proizveo uga-uga koji bi se sigurno silno svidio Dudditsu.

Što je više tražio izolirband a nije ga nalazio, to mu se to činilo neod- godivije. Našao je klupko dretve, ali kako svezati zahodsku dasku dretvom za Boga miloga? U jednoj kuhinjskoj ladici bilo je selotejpa, bio je gotovo uvjeren u to, ali stvor u zahodu zvučao je prilično snažno, poput krupnije ribe ili nečeg takvog. Selotejp nije dovoljan.

Jonesy stane pokraj Arktičke mačke i počne se ogledavati raširenih očiju, prolaziti rukama kroz kosu (nije ponovno navukao rukavice a ovdje je dovoljno dugo da mu prsti odrvene), izbacujući velike bijele oblake pare.

“Gdje je, u materinu?” upita on naglas i raspali šakom po stolu. Pritom prevrne hrpu bočica punih čavala i vijaka i ugleda izolirband iza njih, veliku debelu rolu. Previdio ju je najmanje desetak puta.

Dohvati rolu, gurne je u džep na jakni - barem se sjetio nju odjenuti, iako se nije potrudio povući zatvarač - i okrene se da pođe. U tom trenutku Beaver počne vrištati. Njegovo je prethodno dozivanje bilo jedva čujno, ali Jonesy je bez problema sad čuo njegove krikove. Bili su jaki, krepki, puni bola.

Jonesy jurne prema vratima.

8

BEAVEROVA JE MAMA UVIJEK GOVORILA DA ĆE GA ČAČKALICE UBITI, ALI NIKAD nije zamišljala nešto ovakvo.

Sjedeći na spuštenoj zahodskoj dasci, Beaver opipa prednji gornji džep kombinezona da uzme čačkalicu koju bi grickao, ali nije bilo nijedne - rasipale su se po podu. Dvije-tri su pale tamo gdje nije bilo krvi, ali bi se morao podići s daske da ih dohvati - podići se i sagnuti.

Beaver je gruntao. Da nisi mrdnuo, rekao je Jonesy, ali je stvor iz zahoda jamačno već otišao; zaroni, zaroni, zaroni, kako kažu u ratnim filmovima s podmornicama. A i da nije, Beaver bi podigao dupe samo na sekundu-dvije. Skoči li stvor, Beaver bi mogao odmah sjesti punom težinom i možda usput skrhati stvorov ljuskavi vrat (pod pretpostavkom da ga ima).

Ceznutljivo se zagleda u čačkalice. Tri-četiri bile su toliko blizu da se trebao samo sagnuti i podići ih, ali ne namjerava stavljati krvave čačkalice u usta, osobito s obzirom na to odakle je ta krv došla. A bilo je tu još nešto. Iz krvi je raslo ono nešto smiješno i dlakavo, a raslo je i u utorima fuga između pločica - vidio je to jasnije nego ikad. A toga je bilo i na nekim čačkalicama... ali ne i na onima koje su pale tamo gdje nije bilo krvi. Te su bile čiste i bijele, a ako mu je ikad u životu bila potrebna utjeha nečega u zubima, iverka koji bi grickao, to je bilo sada.

“Jebi ga”, promrmlja Beav, nagne se i pruži ruku. Njegovi ispruženi prsti dosegnuli su tik do najbliže čiste čačkalice. On napne bedrene mi- šiće i stražnjica mu se odigne sa zahodske daske. Prsti mu se sklope oko čačkalice - ah, dohvatio sam je - no upravo u tom trenutku nešto udari o spuštenu zahodsku dasku, grune tako žestoko da ga je daska kresnula po nezaštićenim mudima i odbacila naprijed. Beaver se uhvati za tuš-zavjesu u očajničkom pokušaju da zadrži ravnotežu, ali se ona uz metalni cilik kolutova otrgne s prečke. Čizme mu se poskliznu na krvi i on se opruži po podu kao katapultirani pilot. Iza leđa začuje kako se zahodska daska podigla tako naglo da je od udarca napukao porculanski kotlić.

Nešto vlažno i teško padne na Beaverova leđa. Nešto poput repa, crva ili mišićavog člankonožastog pipka omota mu se između nogu i uhvati njegova ionako bolna muda stiskom udava. Beaver krikne i odigne bradu od krvavih pločica (na bradi je sad imao istetovirani blijedocrveni uzorak križa), iskolačenih očiju. Onaj mu je stvor polegao, vlažan, hladan i težak, od zatiljka pa do križa, poput umotanog dišućeg saga, a sad počne ispuštati grozničave kreštave pijuke, poput glasanja bijesnog majmuna.

Beaver ponovno krikne, potrbuške zamigolji prema vratima pa se teškom mukom podigne na sve četiri, pokušavajući zbaciti stvora sa sebe. Ono se mišićavo uže između njegovih nogu ponovno zategne i Beaver negdje iz žitke omaglice bola u koju su se njegove prepone pretvorile začuje tiho prsnuće.

0         Isuse, pomisli Beav. Isuseka mu Disuseka, mislim da mi ode jedno mudo.

Skvičeći, znojeći se, jezika koji mu se klatio u ustima poput poludjelog jopca, Beaver učini jedino čega se mogao sjetiti: prevrne se na leđa, po- kušavajući zgnječiti to što se nalazilo između njegove kralježnice i pločica. Stvor mu zažvrgolji u uho, gotovo je oglušio od toga, i počne se bjesomučno uvijati. Beaver zgrabi rep smotan između njegovih nogu, gladak i bez dlaka s gornje strane, a bodljikav - kao da je obložen kukama načinjenima od smršene kose - s donje. I vlažan. Voda? Krv? Jedno i drugo?

“Ahhh! Ahhh! O Bože, pusti me! Usranac jedan, puštaj! Isuse! Moja muda, jebote! Isuse!”

Prije nego što je ijednu ruku uspio zavući ispod tog repa, u vrat mu se sa strane zarinu puna usta igala. On se propne i zaurla, i tad onog stvora nestane. Beaver se pokuša osoviti na noge. Morao se odgurnuti rukama jer u nogama nije imao snage, a dlanovi su mu se sklizali. Osim s McCarthyjevom krvi, kupaonica je sad bila pokrivena mutnom vodom iz napuklog kotlića pa je keramičkim pločicama obloženi pod bio kao klizalište.

Kad je naposljetku ustao, ugleda nešto pripijeno na pola visine vrata. Izgledalo je kao nekakva nakazna lasica - bez nogu, ali debelog crvenkasto zlatnog repa. Nije imala pravu glavu, samo nekakvu sluzavu kvrgu iz koje su zurila dva užegla crna oka.

Donja polovica kvrge se raskoli i pokaže se leglo zuba. Stvor napadne Beavera poput zmije: ona kvrga sune naprijed poput biča, a bezdlaki rep ostane omotan oko dovratka. Beaver vrisne i podigne ruku ispred lica. Tri od pet prstiju - osim malog prsta i palca - iščeznu. Nije bilo bola; ili ga je bol od zgnječenog testisa sasvim neutralizirao. On se pokuša odmaknuti, ali stražnjim dijelom koljena udari o školjku izmrcvarenog zahoda. Nema kamo.

I to je bilo u njemu? pomisli Beaver; toliko je vremena imao. To je bilo u njemu?

A tad stvor odmota rep, pipak ili što god to bilo i skoči na nj. Gornji dio njegove rudimentarne glave činile su samo glupavo pomamne crne oči, a donji dio smotuljak koštanih igala. Daleko, u nekom drugom svijetu u kojem još možda nije zavladalo potpuno ludilo, Jonesy ga je dozivao, ali je Jonesy zakasnio, Jonesy je debelo zakasnio.

Stvor koji je bio u McCarthyju padne na Beavova prsa uz glasan mljasak. Zaudarao je na McCarthyjeve prdce - zasitan vonj nafte, etera i metana. Onaj mišićavi bič koji je činio donji dio njegova tijela omota se oko Beaverova struka. Glava mu sune naprijed a zubi se sklope oko Beaverova nosa.

Vrišteći i bubnjajući šakama po njemu, Beaver padne nauznak na zahod. Gornji i donji dio daske munjevito su se podigli i udarili o kotlić pri stvorovu izlasku. Poklopac je ostao podignut, ali se donji dio daske spustio. Sad se Beaver svali na nj, razbije ga, i upadne stražnjicom u školjku dok ga je taj stvor sličan lasici čvrsto stezao oko struka i grizao za lice.

“Beaver! Beav, što...”

Beaver osjeti kako se stvor ukrutio na njemu - doslovce ukrutio, poput pimpeka koji počinje tvrdnuti. Najprije ga stegne još jače oko struka, a zatim stisak pipka popusti. Stvorovo crnooko idiotsko lice strelovito se okrene prema zvuku Jonesyjeva glasa i Beav kroz krvavu omaglicu i zamućeni vid ugleda svog starog prijatelja: Jonesy stoji na vratima razjapljenih usta, a u jednoj klatećoj ruci drži rolu izolirbanda (više ti to neće trebati, pomisli Beaver, ma kakvi). Jonesy stoji na vratima potpuno ranjiv u svom zgranutom užasu. Stvorov idući obrok.

“Jonesy, bježi!” vikne Beaver. Glas mu je natopljen krvlju koje su mu puna usta i jedva se cijedi kroz nju. Osjeti da se stvor sprema na skok pa ga obgrli oko uzbibanog tijela kao ljubavnicu. “Izlazi! Zatvori vrata! S...” Spali ga, želio je reći. Zaključaj ga, zaključaj nas oboje, spali ga, spali ga živog, ja ću sjediti ovdje dupeta nabijenog u zahod i držati ga čvrsto, a budem li mogao umrijeti udišući smrad njegova pečenja, umrijet ću sretan. Ali se stvor prejako batrgao a usrani Jonesy je samo stajao s rolom izolirbanda u ruci, obješene vilice, i vrag neka sve nosi ako ne izgleda kao Duddits, šupljoglavac za kojeg nema nade da će mu se stanje poboljšati. A onda se stvor ponovno okrene Beaveru, odmaknute bezušne i beznosne kvrge od glave, i prije nego što je ta glava sunula naprijed a svijet detonirao posljednji put, Beaveru kroz glavu prođe posljednja, nepotpuna misao: Te proklete čačkalice, mama je uvijek govorila...

A zatim prasak crvene boje i cvjetanje crne i negdje u daljini zvuk njegovih krikova, posljednjih.

9

JONESY UGLEDA BEAVERA KAKO SJEDI NA ZAHODSKOJ ŠKOLJCI, A NEŠTO SLIĆNO divovskom crvenozlatnom crvu pripijeno je uz njega. On vikne i stvor prema njemu okrene ne pravu glavu, već samo crne oči morskog psa i usta puna zuba. Nešto je imao u zubima, nešto što nisu mogli biti izmrcvareni ostaci nosa Beavera Clarendona, ali su vjerojatno bili.

Bježi! vrisne on samome sebi, a zatim: Spasi ga! Spasi Beavera!

Obje su nužnosti bile podjednako jake; rezultat je bio taj da je ostao stajati skamenjen na vratima. Osjećao se kao da teži pola tone. Onaj stvor u Beaverovu naručju ispuštao je nekakav zvuk, sumanuto piskutanje koje mu prodre u mozak i podsjeti ga na nešto, nešto iz davne prošlosti, samo nije baš znao na što.

A tad se Beaver prodere iz svog nespretnog ležaja zahodske školjke, vikne mu da ode, da zatvori vrata i stvor se okrene prema zvuku njegova glasa, kao da se prisjetio privremeno zaboravljenog posla; ovaj se put baci na Beaverove oči, oči, jebote. Beaver se uvijao i vrištao, pokušavao se oduprijeti, a stvor je žvrgoljio i pijukao i ujedao, zatezao rep ili što god da je stiskao i stezao oko Beaverova struka. Repom izvuče Beaverovu majicu iz njegova kombinezona pa spuzne ispod njega niz Beaverovu golu kožu. Beaverova su se stopala trzala na pločicama, pete čizama prskale krvavu vodu u tankim mlazovima, sjena mu se bacakala na zidu, a one mahovine sad je bilo posvuda, razmnožavala se jebeno brzo...

Jonesy ugleda kako je Beaver zabacio tijelo natraške u smrtnom hropcu; ugleda kako je stvor olabavio stisak i odskočio baš kad se Beaver skotrljao sa zahodske školjke. Gornja polovica njegova tijela padne u kadu povrh McCarthyja, dobrog starog Gospodina Stojim-na-vratima-i-kucam. Stvor ljosne na pod i mljaskavo se okrene - Isusa mu, ala je brz - i krene prema Jonesyju. Jonesy ustukne korak i zalupi vratima kupaonice baš u trenutku kad je stvor udario u njih, proizvevši mukli udarac jednak onome koji je proizveo kad je odozdo udario u zahodsku dasku. Tresnuo je dovoljno snažno da su vrata zadrhtala u dovratku. Svjetlo zatreperi ispod vrata kao kroz roletu kad se stvor uzrujano ushodao po pločicama, a potom ponovno kresnuo o vrata. Jonesyjeva prva pomisao bila je da otrči i donese stolac, podboči ga o kvaku, ali koja je to bljuzga, kako kažu njegovi klinci, gdje mu je pamet, jebote, vrata se otvaraju prema unutra a ne prema van. Bitno je pitanje shvaća li stvor funkciju kvake i može li je dosegnuti.

Kao da mu je stvor pročitao misli - a tko kaže da je to nemoguće? - začuje se mljaskavo klizanje s druge strane vrata i on osjeti kako se kvaka pokušava okrenuti. Što god taj stvor bio, bio je nevjerojatno snažan. Jonesy je držao kvaku desnom rukom; sad je uhvati i lijevom. U jednom kritičnom trenutku pritisak na kvaku nastavi jačati i Jonesy je bio uvjeren da će stvor u kupaonici uspjeti okrenuti kvaku unatoč njegovu udvostručenom stisku i zamalo se uspaniči, zamalo se okrene i pobjegne.

Od te ga namjere odvrati sjećanje na to koliko je stvor brz. Sustigao bi me i ubio prije nego što bih stigao do pola sobe, pomisli on, a negdje u dnu mozga upita se zašto je ta soba morala uopće i biti tako velika. Sustigao bi me, uspuzao po nozi, a onda se uvukao u moju...

Jonesy ponovno udvostruči stisak na okrugloj kvaki. Na podlakticama i sa strane vrata iskočile su mu žile poput užadi, usnice se zategnule a zubi iskesili. Zaboli ga usto i kuk. Njegov prokleti kuk; pokuša li potrčati, kuk će ga dodatno usporiti, zahvaljujući onom umirovljenom sveučilišnom profesoru, usrani gerijatričar prije svega nije ni trebao voziti, najljepša vam hvala, profaču, hvala vam k’o bratu, a ako ne može držati vrata i ne može trčati, što onda?

Ono što se dogodilo Beaveru, naravno. Stvor je u zubima imao Beavov nos kao ćevap.

Jonesy zaječi i stisne kvaku. Na trenutak se pritisak iznutra još pojača, a onda popusti. Iza tankih drvenih vrata onaj stvor srdito zagrinta. Jonesy osjeti eterski miris tekućine za paljenje motora.

Kako drži kvaku iznutra? Ta nema ni udove, koliko je Jonesy uspio vidjeti, samo to nešto crvenkasto slično repu, pa kako...

Začuje lagašno pucketanje-hrskanje-krhanje drva s druge strane vrata, sudeći po zvuku točno ispred njegove glave, i on shvati. Drži se zubima. Ta pomisao ispuni Jonesyja nagonskim užasom. Taj je stvor bio u McCarthyju, u to nije nimalo sumnjao. U McCarthyju je rastao poput divovske trakavice u nekom filmu strave. Poput zubatog karcinoma. A kad je dovoljno narastao, postao spreman za veće i bolje stvari, moglo bi se reći, jednostavno si je progrizao put.

“Ne, čovječe, ne”, reče Jonesy vlažnim, gotovo plačnim glasom.

Kvaka na vratima kupaonice počne se okretati na drugu stranu. Jonesy je mogao zamisliti stvora, na njegovoj strani kupaoničkih vrata, kako se zubima pijavički drži za drvo, repa ili pipka omotanog oko kvake poput petlje krvnikove omče, zateže...

“Ne, ne i ne”, jekne Jonesy držeći kvaku svom snagom. Bila je na rubu da mu sklizne iz ruku. Osjećao je kako mu je po licu i dlanovima izbio znoj.

Pred njegovim iskolačenim, prestrašenim očima, na drvu vrata pojavi se zviježđe kvržica, na mjestima gdje je stvor zario zube i dubio drvo. Uskoro će se vršci njegovih zuba probiti (ako Jonesyju prije toga kvaka ne sklizne iz ruku) i on će morati gledati u te koljačke zube koji su njegovu prijatelju otkinuli nos s lica.

I tad postane svjestan: Beaver je mrtav. Njegov stari prijatelj.

“Ubio si ga!” Jonesy drekne na stvora na drugoj strani vrata. Glas mu zadrhti od tuge i prepasti. “Ubio si Beava!”

Obrazi su mu se zažarili, a vruće mu suze potekle niz lice. Beaver u crnoj kožnoj jakni (Koliko zatvarača! bila je rekla Dudditsova mama onoga dana kad su je upoznali), Beaver zamalo naljoskan na maturalnom plesu pleše kao kozak, ruku prekriženih na prsima i izbacuje noge, Beaver na vjenčanju Jonesyja i Carle, grli Jonesyja i usrdno mu šapće u uho: “Moraš biti sretan, čovječe. Moraš biti sretan za sve nas.” I to je bilo prvi put da je shvatio da Beaver nije sretan - znao je za Henryja i Petea, naravno, to nikad nije bilo sporno, ali Beav? A sad je Beaver mrtav, Beaver leži napola u kadi a napola izvan nje, leži, jebote, bez nosa na Gospodinu Richardu stojim-na-vratima-i-kucam McCarthyju.

“Ubio si ga pizdo!” drekne on na izbočine na vratima - bilo ih je šest a sad ih je devet, ma što, dvanaest.

Kao da ga je iznenadio Jonesyjev gnjev, stvorov pritisak u smjeru obratnom od kazaljke na satu na kvaki ponovno popusti. Jonesy se bezglavo osvrne oko sebe ne bi li spazio nešto što bi mu moglo pomoći, ne ugleda ništa pa pogleda u pod. Tamo je ležala ona rola izolirbanda. Mogao bi se sagnuti i dohvatiti je, ali što tad? Trebat će mu obje ruke da je odmota, obje ruke i zubi da je pregrize, a i pod pretpostavkom da mu stvor da vremena, kakve koristi od toga, kad se jedva uspijeva othrvati stvorovu pritisku i zadržati kvaku na mjestu?

Kvaka se počne ponovno okretati. Jonesy ju je čvrsto držao sa svoje strane, ali se već umorio, adrenalin u njegovim mišićima počeo se kvariti i pretvarati u olovo, dlanovi su mu bili sve skliskiji, a onaj miris etera sad je bio trpkiji i nekako čišći, nezagađen fekalijama i plinovima McCarthyjeva tijela. Kako taj miris može biti tako jak s ove strane vrata? Kako to može biti ako...

U otprilike pola sekunde prije nego što je šipka koja spaja vanjsku i unutarnju kvaku na vratima kupaonice pukla, Jonesy postane svjestan da se smračilo. Malko. Kao da mu se netko prišuljao iza leđa i stoji između njega i svjetla, njega i stražnjih vrata...

Sipka pukne. Kvaka ostane Jonesyju u ruci i vrata kupaonice istog se trenutka lagano zanjišu, povučena težinom jeguljastog stvora koji se za njih držao. Jonesy vrisne i baci kvaku. Kvaka padne na onu rolu izolirbanda, odskoči pa se prizemlji pod kutom.

On se okrene da potrči. Tamo je stajao sivac.

On - ono - bio mu je nepoznat, ali na neki način i nimalo nepoznat. Jonesy se nagledao njegovih inačica u stotinama TV emisija o “neriješenim misterijima”, na prvim stranicama tisuću tabloida (od onih koji vam se unose u lice svojim serio-komičnim užasima dok vi stojite u stupici redova za blagajne u supermarketima), u filmovima kao što su E.T., Bliski susreti i Oganj na nebu; gospodin Sivac, stalni gost Dosjea X.

Ako ništa drugo, svi su ti prikazi pogodili oči, te goleme crne oči baš poput očiju stvora koji si je progrizao put iz McCarthyjeva tura, a i usta su bila tu negdje - rudimetarni prorez, ne više od toga - ali mu je siva koža visjela u rahlim naborima i tobolcima, poput kože slona koji umire od starosti. Iz pregiba su curili bezvoljni žuto-bijeli potočići nekakve gnojne tvari; isto to je curilo poput suza iz kutova njegovih bezizražajnih očiju. Ugrušci i mrlje te tvari načinili su lokvice na podu velike sobe, na indijanskom tepihu ispod snovolovke, pa sve do kuhinjskih vrata kroz koja je ušao. Koliko je gospodin Sivac već tu? Je li bio vani i gledao kako Jonesy trči iz šupe u kojoj su motorne sanjke prema stražnjim vratima noseći u ruci beskorisnu rolu izolirbanda?

Nije znao. Znao je samo da gospodin Sivac umire i da se mora provući pokraj njega, jer je onaj stvor u kupaonici upravo muklo zveknuo o pod. Krenut će za njim.

Marcy, reče gospodin Sivac.

Progovori besprijekorno razgovijetno, premda se rudiment njegovih usta nije ni pomaknuo. Jonesy začuje tu riječ u svojoj glavi, točno na istom onom mjestu na kojem je čuo Dudditsov plač.

“Što želite?”

Onaj stvor iz kupaonice spuzne mu preko stopala, ali Jonesy to gotovo ne primijeti. Jedva da je primijetio da se sklupčao između bosih stopala Sivca na kojima nije bilo prstiju.

Molim vas, prestanite, reče gospodin Sivac u Jonesyjevoj glavi. Bio je to onaj škljocaj. I više od toga: bila je to crta. Katkad crtu vidiš, a kadšto je čuješ, kao što je on onomad čuo Defuniakove misli i krivnju u njima. Ne mogu to podnijeti, dajte mi injekciju, gdje je Marcy?

Smrt me tog dana tražila, pomisli Jonesy. Nisam joj dopao šaka na ulici, a ni u bolnici - promašila me samo za sobu-dvije - i otad me traži. Naposljetku me našla.

A tad se stvorova glava rasprsne, raskoli i ispusti crvenonarančasti oblak čestica etera.

Jonesy ih udahne.

OSMO POGLAVLJE

Roberta

KOSE SAD POTPUNO SIJEDE, UDOVICA OD PEDESET OSAM GODINA (ALI JOŠ VRABAC od žene koja voli haljine cvjetnog uzorka, to se nije promijenilo), Dudditsova majka sjedne pred televizor u prizemnom stanu u West Derry Acresu koji su dijelili ona i njezin sin. Nakon Alfiejeve smrti, prodala je kuću na Maple Laneu. Mogla ju je zadržati - Alfie je ostavio puno novca, polica životnog osiguranja donijela je još više, a tu je bio i njezin udio u tvrtki za uvoz autodijelova koju je Alfie osnovao 1975. - ali je bila prevelika, a iznad i ispod dnevnog boravka u kojem su ona i Duddits pretežito provodili dane bilo je odveć uspomena. Iznad je bila spavaća soba u kojoj su ona i Alfie spavali i razgovarali, kovali planove i vodili ljubav. Ispod je bila soba za rekreaciju u kojoj su Duddits i njegovi prijatelji proveli tolika popodneva i večeri. Po Robertinu mišljenju, oni su bili prijatelji koje im je poslalo samo nebo, anđeli dobrog srca i pogana jezika koji su iskreno očekivali da ona povjeruje kad je Duddits počeo govoriti iga da pokušava reći štriga a što, objasnili su oni ozbiljno, znači uholaža. Naravno, ona se pretvarala da to vjeruje.

Previše uspomena, previše duhova sretnijih vremena. A usto je Duddits i obolio. Sad pobolijeva već dvije godine, a nitko od njegovih dojučerašnjih prijatelja za to ne zna jer ga više ne posjećuju, a ona nije imala hrabrosti podići slušalicu i nazvati Beavera, koji bi nazvao ostale.

Sad je sjedila ispred televizora na kojem je raja s lokalne televizije napo- sljetku odustala od toga da tek povremeno upadne u njezine popodnevne emisije i potpuno preuzela emitiranje. Roberta posluša, strahujući od toga što se možda događa na sjeveru, ali i očarana. Najstrašnije što nitko kao da ne zna što se tamo zapravo događa ili što je posrijedi i koliko je važno. U zabačenom području Mainea, 240 kilometara sjevemo od Derryja, nestalo je nekoliko lovaca, možda i desetak. Taj je dio bio nesporan. Roberta nije bila stopostotno sigurna, ali je bila prilično sigurna da izvjestitelji spominju

Jefferson Tract, kamo su dječaci nekad odlazili u lov i vraćali se s pričama punima krvi koje su Dudditsa očaravale i plašile.

Je li te lovce zamela mećava izazvana vremenskim poremećajem koji je prohujao tim područjem i istovario petnaest do dvadeset centimetara snijega? Možda. Nitko ne zna pouzdano, ali se čini da je jedna četveročlana grupa lovaca na području Kinea zaista nestala. Njihove fotografije bljesnu na ekranu, a njihova imena budu svečano nabrojena: Otis, Roper, McCarthy, Shue. Potonja je žena.

Nestali lovci nisu bili dovoljno važna vijest da bi se zbog njih prekinulo emitiranje popodnevnih sapunica, ali je tu bilo još toga. Ljudi su vidjeli neobična, raznobojna svjetla na nebu. Dvojica lovaca iz Millinocketa koji su bila na području Kinea prije dva dana, tvrdili su da su vidjeli neki predmet u obliku cigare kako lebdi iznad usjeka za dalekovod u šumi. Na letjelici nije bilo rotora, rekli su, a ni vidljivih propulzivnih uredaja. Jednostavno je lebdjela sedam metara iznad žica dalekovoda i brundavo zujala tako da bi vam zazvrjalo u kostima. A čini se i zubima. Obojica lovaca rekla su da im je poispadalo nekoliko zuba, iako se Roberti učini, kad su otvorili usta da pokažu rupe, da im je i ostatak zuba na rubu ispadanja. Ti su se lovci u tom trenutku nalazili u starom Chevyjevu kamionetu i kad su pokušali prići bliže da bolje pogledaju, motor im se ugasio. Jedan od njih imao je ručni sat na baterijski pogon koji je približno tri sata nakon tog događaja išao unatrag, a zatim sasvim stao (ručnom satu drugog lovca, starinskom na navijanje, nije se ništa dogodilo). Prema izvjestiteljevim riječima, velik broj lovaca i žitelja tog područja također je u otprilike posljednjih tjedan dana vidjelo neidentificirane leteće objekte - neke u obliku cigare, neke u tradicionalnijem obliku tanjura. Vojnim žargonom, rekao je izvjestitelj, takva se epidemija vidjelica naziva “gužva na nebu”.

Nestali lovci, NLO-i. Intrigantno i u svakom slučaju dovoljno dobro za udarnu vijest na vijestima Live at Six (“Lokalne vijesti! Najnovije! Vaš grad i naša država!”), ali je sad bilo još vijesti. I to gorih. Naravno, i dalje samo nepotvrđene glasine pa se Roberta molila Bogu da se pokažu neistinitima, ali su bile dovoljno jezive da je zadrže ispred televizora ima već gotovo dva sata, da popije previše kave i postane sve nervoznija.

Najjezivije glasine rojile su se oko izvješća da se nešto srušilo u šumi, nedaleko od mjesta na kojem su ona dvojica dojavila da su vidjela letjelicu u obliku cigare kako lebdi iznad dalekovoda. Gotovo jednako uznemirujuća bila su izvješća da je prilično široko područje okruga Aroostook, možda čak i 350 četvornih kilometara, uglavnom u vlasništvu drvnoprerađivačkih tvrtki ili vlade, stavljeno u karantenu.

Visoki, blijedi muškarac dubokih očiju dao je kratku izjavu reporterima u zrakoplovnoj bazi Nacionalne garde u Bangoru (stajao je ispred natpisa na kojem je pisalo PAVILJON MANIJAKA), rekavši da nijedna od tih glasina nije istinita, ali da se provjerava “velik broj proturječnih dojava”. Tekst u dnu ekrana glasio je jednostavno ABRAHAM KURTZ. Roberta nije mogla ni po čemu zaključiti koji čin ima i je h on uopće vojnik. Bio je odjeven u jednostavni zeleni kombinezon na kojem se nalazio samo jedan zatvarač. Ako mu je i bilo hladno - pomislilo bi se da jest s obzirom na to da na sebi ima samo taj kombinezon - nije to pokazivao. Imao je nešto u očima, krupnima i obrubljenima bijelim trepavicama, što se Roberti nije svidjelo. Izgledale su joj kao oči lašca.

“Možete li barem potvrditi da srušena letjelica nije inozemnog ili... izvanzemaljskog podrijetla?” upita jedan dopisnik. Zvučao je mlado.

“E.T. telefonira kući”, reče Kurtz i nasmije se. I većina se dopisnika nasmije i nitko osim Roberte, koja gleda prilog u svom stanu u West Derry Acresu, kao da ne shvaća da to uopće nije bio odgovor.

“Možete li potvrditi da nije uvedena karantena za područje Jefferson Tracta?” upita drugi izvjestitelj.

“U ovome trenutku ne mogu to ni potvrditi ni opovrgnuti”, reče Kurtz. “Prilično smo ozbiljno shvatili ovu situaciju. Dame i gospodo, dolari vaše vlade danas su ovdje jako korisno utrošeni.” On tad krene prema helikopteru čije se elise polako okreću, a na čijem boku velikim bijelim tiskanim slovima piše ANG.

Prema riječima spikera u studiju, taj je prilog snimljen u 9:45. Idući prilog bio je drhtava snimka snimljena ručnom videokamerom iz Cessne koju je unajmila ekipa Channel 9 Newsa da bi preletjela iznad tog područja. U zraku je očigledno bilo prilično zračnih virova i snijega, ali ne dovoljno da se ne bi vidjela dva helikoptera koja su se pojavila Cessni s oba boka poput velikih smeđih konjskih smrti. Bila je tu i snimka radioporuke, tako nerazgovijetne da je Roberta morala pročitati transkript ispisan žutim slovima u dnu TV ekrana: “Ovo je područje zabranjenog pristupa. Krenite natrag prema mjestu uzleta. Ovo je zapovijed. Ponavljam, ovo je područje zabranjenog pristupa. Vratite se. ”

Znači li zabranjeni pristup isto što i karantena? Roberta Cavell sma- trala je da je vjerojatno tako, iako joj se činilo da bi tipovi poput onoga Kurtza mogli cjepidlačiti. Slova na helikopterima Cessni s boka jasno su se vidjela: ANG. Jedan od njih mogao je biti baš onaj koji je Abrahama Kurtza prebacio na sjever.

Pilot Cessne: “Po čijoj se zapovijediprovodi ova operacija?”

Radio: “Vratite se, Cessna, ili čete biti na to prisiljeni. ”

Cessna se vratila. Ionako im je ponestajalo goriva, rekao je spiker, kao da je to išta objašnjavalo. Otad prežvakavaju jedno te isto i to nazivaju ažuriranjem. Najveće TV postaje navodno su poslale svoje dopisnike na mjesto dogadaja.

Upravo je ustajala da ugasi televizor - od gledanja ju je počela hvatati nervoza - kad Duddits vrisne. Roberti srce stane u grudima, a zatim ud- vostruči broj otkucaja kao u zeca. Ona se strelovito okrene na peti, udari u stolić pokraj La-Z-Boj'a , koji je nekoć bio Alfiejev a sad je njezin, i prevrne svoju šalicu s kavom. Kava natopi pregled televizijskog programa i utopi glumačku ekipu Sopranovih u smeđoj lokvici.

Nakon vriska začuje se kreštavo, histerično jecanje - dječji jecaji. Ali takav je Duddits - prešao je tridesetu, no umrijet će kao dijete, i to kudikamo prije nego što navrši četrdesetu.

Na trenutak je ostala stajati na mjestu. Naposljetku se pokrene. Da je barem Alfie tu... ili još bolje, netko od dečki. Naravno, više nijedan od njih nije dječak; samo je Duddits još dječak, Downov sindrom ga je pretvorio u Petra Pana i uskoro će umrijeti u Zemlji Nedođiji.

“Dolazim, Duddie!” vikne ona, što je bila istina, ali se osjećala starom dok je hitala niz hodnik u stražnju spavaću sobu; srce joj je krvareći udaralo          rebra, a artritis bockao u kukovima. Za nju nema Zemlje Nedođije.

“Dolazim, mamica dolazi!”

A on jeca, kao da mu je srce prepuklo. Zavapio je prvi put kad je shvatio da mu krvare desni nakon pranja zuba, ali nikad nije kriknuo, a već godinama nije tako plakao, tim bezumnim jecajima koji ti probiju mozak. Tup i um, tup i um, tup i um.

“Duddie, što je?”

Ona uleti u njegovu sobu i pogleda ga razrogačenih očiju, toliko uvjerena da krvari da je u prvi trenutak i vidjela krv. Ali je to bio samo Duddits, koji se njihao naprijed-natrag u svom podignutom bolničkom krevetu, obraza vlažnih od suza. Oči su mu još bile jednako blistavo zelene, ali osim njih na njemu više nije bilo nikakve boje. Ni kose nije imao, lijepe plave kose koja ju je podsjećala na mladog Arta Garfunkela. Blijeda zimska svjetlost koja je dolazila kroz prozor bjelasala mu se na ćeli kao i na bocama poslaganima na noćnom stoliću (tablete protiv infekcije, tablete protiv bolova, ali ne i tablete koje bi mogle zaustaviti to što mu se događa, pa čak ni usporiti) te na stupu za infuziju ispred stolića.

Ali koliko je mogla primijetiti, sve je bilo u redu. Nema ničega čime bi se mogao objasniti gotovo groteskno bolan izraz na njegovu licu.

Roberta sjedne pokraj njega, uhvati nemirno šibajuću glavu i privine je na grudi. Cak i sad, ovako uzrujanom, koža mu je bila hladna; njegova iscrpljena, umiruća krv nije mogla natjerati toplinu u njegovo lice. Sjeti se kako je nekoć davno, još u srednjoj školi, pročitala Drakulu, sjeti se ugodne prepasti koju je pritom osjećala a koja je postala osjetno manje ugodna kad je legla u krevet, utrnula svjetlo, a soba joj se ispunila sjenama. Sjeti se kako je bila jako sretna što nema stvarnih vampira, samo što je sad znala da to nije tako. Postoji najmanje jedan, kudikamo jeziviji od bilo kojeg transilvanijskog grofa; ne zove se Drakula nego leukemija, a nju kroz srce ne možeš probosti kolcem.

“Duddits, Duddie, dušo, što je?”

On to vrisne ležeći tako na njezinim prsima, i ona zaboravi sve što se možda događa u Jefferson Tractu; koža na glavi joj se sledi, a po tijelu naježi, dlačice joj se dignu u zrak. “Ier-muav!Ier-muav! O ama, ler-muav!” Nije bilo potrebe zamoliti ga da ponovi ili da izgovori razgovjetnije; slušala ga je cijeli život i sasvim dobro razumjela:

Beaver je mrtav! Beaver je mrtav! O, mama, Beaver je mrtav!

DEVETO POGLAVLJE

Pete i Becky

1

PETE JE LEŽAO I URLAO U SNIJEGOM ZATRPANOJ JARUZI GDJE SE BIO SKUOKAOve dok više nije mogao vikati. Onda ostane ležati neko vrijeme, pokuša- vajući se nositi s bolom, naći neki kompromis s njim. Nije uspio. Ovo je bio beskompromisni bol, blitzkrieg agonija. Nije pojma imao da svijet pozna takav bol - da je znao, bez sumnje bi ostao s onom ženom. S Marcy, premda se ona ne zove Marcy. Na vrhu jezika mu je njezino ime, ali to i nije bitno. On je u gabuli, a bol mu navire od koljena u užarenim, užasnim grčevima.

Ležao je drhtureći na cesti s plastičnom vrećicom pokraj sebe. HVALA ŠTO STE KUPOVALI KOD NAS! pisalo je sa strane. Pete posegne za njom, da vidi ima li u njoj pivo ili dva koje se nije razbilo, no kad mu se noga pomaknula, munja smrtnog bola sijevne mu iz koljena. U usporedbi s njom, ostale su djelovale kao probadanje. Pete ponovno krikne i onesvijesti se.

2

KAD JE DOŠAO K SEBI, NIJE ZNAO KOLIKO JE LEŽAO ONESVIJEŠTEN - PREMA svjetlosti se moglo pomisliti da nije bio dugo, ali su mu stopala odrvenjela, a i ruke su, usprkos rukavicama, bile na dobrom putu.

Pete je ležao djelomice okrenut na bok. Vrećica s pivom ležala je pokraj njega u lokvici ledene jantarne bljuzgavice. Bol u koljenu malo je jenjao

vjerojatno i on otupljuje - i Pete shvati da ponovno može misliti. To je bilo dobro, jer je u dubokim govnima. Mora se vratiti u ono sklonište i k vatri, a to mora učiniti vlastitim snagama. Bude li ovdje samo tako ležao i čekao Henryja i motorne sanjke, pretvorit će se u Petesicle  prije nego što Henry stigne - Petesicle s vrećicom razbijenih pivskih boca pokraj sebe, hvala što ste kupovali kod nas, vi usrani pijanac, hvala vam najljepša. A mora misliti i na onu ženu. I ona bi mogla umrijeti, a sve zato što je Pete Moore morao popiti svoje pivce za živce.

S gađenjem pogleda u vrećicu. Ne može je baciti u šumu; ne može riskirati da ponovno probudi koljeno pa zato pokrije vrećicu snijegom, poput psa koji zatrpava svoj izmet, i počne puzati.

Cinilo se da mu koljeno i nije baš jako odrvenjelo. Pete je puzio na laktovima i odguravao se zdravom nogom, stisnutih zuba. Kosa mu je padala na oči. Više nije bilo životinja; stampedo je završio i bio je sam - soptaji njegova disanja i prigušeni jauci bola svaki put kad bi se udario u koljeno. Osjećao je kako mu se znoj cijedi niz ruke i leđa, ali su mu stopala - a i ruke - i dalje bili odrvenjeli.

Možda bi odustao da na polovici ravnog dijela puta ne ugleda vatru koju su on i Henry naložili. Dogorjela je, ali se nije ugasila. Pete počne puzati prema njoj; svaki put kad bi se udario u nogu i osjetio svornjake bola, pokušavao bi ih projicirati u narančastu iskru vatre. Želio je tamo stići. Paklenski ga boli dok se kreće, ali o kako želi stići onamo. Ne želi se smrznuti u snijegu.

“Uspjet ću, Becky”, promumlja on. “Uspjet ću, Becky.” Izgovorio je njezino ime desetak puta prije nego što ju je oslovio u skloništu.

Dok se primicao vatri, zastane da pogleda na sat. Namršti se. Pokazivao je otprilike 11:40, što je bilo smiješno - sjećao se da je pogledao na sat prije nego što je krenuo natrag prema Scoutu i tad je bilo 12:20. Malo pažljiviji pogled otkrije izvor te zabune. Sat mu je išao unutrag, kazaljka za sekunde pomicala se u obratnom smjeru u nepravilnim, grčevitim trzajima. To ga ne iznenadi naročito. Izgubio je sposobnost da se čudi nečemu tako tričavom poput puke neobičnosti. Čak mu ni noga više nije bila najveća briga. Bilo mu je jako hladno i tijelo su mu počeli potresati snažni drhtaji dok si je laktovima krčio put i odguravao svojom ubrzano umarajućom zdravom nogom, prelazeći posljednjih pedeset metara do gasnuće vatre.

Ona žena više nije ležala na ceradi nego s druge strane vatre, kao da je otpuzala prema preostalim drvima pa se srušila.

“Bok, draga, stigao sam” , dahne on. “Imao sam manjih nedaća s koljenom, ali sam se vratio. Za to usrano koljeno si ionako ti kriva, Becky, pa ne jamraj, u redu? Becky, tako se zoveš?”

Možda, ali ona ne odgovori. Samo je ležala i zurila preda se. Još joj je vidio samo jedno oko, premda nije znao je li posrijedi ono isto ili drugo. Sad mu se nije činilo tako jezivo, ali možda je to bilo samo zato što je imao drugih briga. Primjerice vatru. Gasnula je, ali je bilo prilično ugljevlja i on pomisli kako je stigao u dobar čas. Nabaci malo drva na nju, dušo, neka se svojski razgori, pa lezi uz svoju curu Becky (ali uz vjetar, molim te, Bože

-oni su fuljci bili opaki). Pričekaj da stigne Henry. Ne bi bilo prvi put da Henry vadi kestenje iz vatre za njega.

Pete otpuže prema ženi i hrpici drva iza nje. Kad se primaknuo - dovoljno da ponovno osjeti onaj smrad etera - on shvati zašto mu njezin pogled više ne smeta. Nestalo je onog jezivog pogleda rogatog zeca. Nestalo je svakog izraza. Puzajući je napola zaobišla vatru pa umrla. Snježna kora oko njezina struka i bokova poprimila je tamnocrvenu boju.

Pete na trenutak zastane, podignut na svoje bolne ruke i virne u nju, ali njegovo zanimanje za nju, mrtvu ili živu, nije bilo veće od časovitog zanimanja koje je pokazao za svoj natražnjački sat. Želio je samo ubaciti drvo na vatru i ogrijati se. Poslije će se pozabaviti problemom te žene. Možda idući mjesec, kad bude sjedio u svom dnevnom boravku s koljenom u gipsu i sa šalicom vruće kave u ruci.

Napokon se dočepa drva. Ostala su samo još četiri komada, ali velika. Henry bi se mogao vratiti prije nego što izgore, a Henry će skupiti još drva prije nego što nastavi put da ode po pomoć. Dobri stari Henry. Još nosi štreberske naočale rožnatih okvira, čak i u doba mekih leća i laserske kirurgije, ali možeš računati na njega.

Pete se u mislima pokuša vratiti u Scout, zavući se u njega i osjetiti miris kolonjske vode koju Henry zapravo i nije stavio, no on si to ne dopusti. Nejdimo tamo, kako kažu klinci. Kao da je sjećanje odredište. Nema više nepostojećih kolonjskih voda, nema više sjećanja na Dudditsa. Nema nabijanja, nema igranja. Već mu je pun kufer.

Nabaca drva na vatru granu po granu, nespretno, s boka, žmirkajući od bola u koljenu, ali uživajući u tome kako bi se iskre podigle u oblaku, vrtložeći se ispod naherenog limenog krova nadstrešnice poput sumanutih krijesnica prije nego što bi zgasnule.

Henry će se uskoro vratiti. To mu je slamka spasa. Gledaj vatru kako se razgara i misli na to.

Ne, neće. Jer je u Rupi u zidu sve krenulo po zlu. Nešto u vezi s...

“Rickom”, reče on, gledajući kako plamenovi ližu novo drvo. Uskoro će se nahraniti i sunuti uvis.

Zubima skine rukavice i primakne ruke toplini vatre. Posjekotina na jastučiću njegova desnog dlana, gdje gaje dohvatila razbijena boca, bila je duga i duboka. Ostavit će ožiljak pa što? Sto znači ožiljak-dva među prijateljima? A oni jesu prijatelji, zar ne? Da. Nekadašnja Banda iz Kansaške ulice, Grimizni gusari s plastičnim mačevima i laserskim pištoljima iz Zvjezdanih ratova na baterije. Jedanput su učinili nešto herojsko - dvaput, uračuna li se i mala Rinkenhauerica. Tad su im čak i fotografije dospjele u novine, pa što ako ima nekoliko ožiljaka? Pa što ako su jedanput možda - samo možda - ubili čovjeka? Jer ako je postojao čovjek koji je zaslužio da ga se ubije...

Ali on neće ni o tome. Nema šanse, dušo.

Ali je vidio onu crtu. Htio to ili ne htio, vidio je crtu, jasnije nego u posljednjih nekoliko godina. Uglavnom je vidio Beavera... a i čuo ga. Točno posred glave.

Jonesy? Tamo si, čovječe?

“Nemoj ustajati, Beav”, reče Pete, gledajući kako plamen pucketa i penje se. Vatra je sad bila jaka, toplina mu je žegla lice i činila ga pospanim. “Ostani gdje jesi. Tako... znaš već, da nisi mrdnuo.”

O čemu se tu radi? Kakva je to tandara-mandara, kako bi kadšto rekao Beav kad su bili djeca, izraz koji nije značio ništa, ali od kojeg bi svejedno prasnuli u smijeh. Pete je osjetio da bi mogao doznati kad bi želio, crta je bila tako kričava. Ugleda na trenutak plave pločice, tanku plavu tuš- -zavjesu, žarkonarančastu kapu - Rickovu kapu, McCarthyjevu kapu, kapu riste Gospodina Stojim-na-vratima-i-kucam - ali je osjećao da bi mogao vidjeti i ostalo kad bi htio. Nije znao je li posrijedi budućnost ili prošlost i što se događa ovog trenutka, ali bi mogao da želi, da...

“Ne želim”, reče on i odagna sve te misli.

Na zemlji je ostalo nešto grančica. Pete ih baci na vatru pa pogleda u ženu. U njezinu otvorenom oku sad više nije bilo prijetnje. Bilo je zamućeno, onako kako se zamuti jelenovo oko kad ga ustrijeliš. Sva ta krv oko nje... vjerojatno je iskrvarila. Nešto je u njoj prsnulo. Vraški peh. Možda je znala da je to čeka pa je zato i sjela nasred ceste, želeći biti sigurna da će je vidjeti, naiđe li netko. Netko i jest naišao, ali pogledaj kako je završilo. Jadnica. Sirota pehistica.

Pete se pomakne ulijevo, polako, sve dok nije uspio povući ceradu, a zatim ponovno počne puziti. Cerada je bila ženina improvizirana vučnica; sad bi mogla poslužiti kao improvizirani mrtvački pokrov. “Zao mi je”, reče on. “Becky ili kako god da ti je ime, zaista mi je žao. Ali znaš, ne bih ti mogao pomoći ni da sam ostao; nisam doktor, nego usrani prodavač automobila. A ti si bila...

...u kurcu od početka, namjeravao je tako završiti rečenicu, ali mu riječi zamru u grlu kad ju je ugledao straga. Taj dio njezina tijela nije mu bio vidljiv dok se nije primaknuo, jer je umrla okrenuta prema vatri. Stražnji dio njezinih traperica bio je rastrgan, kao da je naposljetku prestala puštati vjetrove i prešla na dinamit. Dronjci trapera lepršali su na povjetarcu. Lepršali su i komadići odjeće koju je nosila ispod, najmanje dva paragega-jedne debele pamučne, a druge ružičaste svilene. A nešto je raslo na objema nogavicama traperica i stražnjem dijelu vjetrovke. Izgledalo je poput plijesni ili nekakvih gljivica. Crvenozlatne boje, ili je to možda bio samo odraz vatre.

Nešto je izašlo iz nje. Nešto...

Da. Nešto. I to me sad promatra.

Pete se zagleda u šumu. Ništa. Bujica životinja je presušila. Bio je sam.

Samo što nisam.

Ne, nije. Nešto je tamo, nešto čemu ne godi hladnoća, nešto što više voli topla, vlažna mjesta. Samo što...

Samo što je postalo preveliko. I ponestalo mu je hrane.

“Jesi li tamo?”

Pete pomisli da će se zbog tog povika osjetiti budalasto, ali nije. Osjetio se još uplašenije.

Pogled mu se prikuje za površinski trag one plijesni. Protezao se od Becky - aha, zvala se Becky, sigurno, Becky i nikako drukčije - do iza ugla nadstrešnice. Trenutak potom Pete začuje ljuskavo grebenje kad je nešto spuznulo po limenom krovu. On izvije vrat prema gore, pogledom isprativši taj zvuk.

“Odlazi”, šapne on. “Odlazi i pusti me na miru. Ja... u kurcu sam.”

Ponovno se začuje kratki skliski zvuk kad je stvor otpuzao po limenom krovu. Da, u kurcu je. Nažalost, ujedno je i hrana. Onaj stvor na krovu ponovno spuzne. Neće dugo čekati, pomisli Pete, možda ne može dugo čekati, ne tamo gore; bilo bi to kao gušter u hladnjaku. Plan mu je obrušiti se na Petea. Pete shvati užasnu činjenicu: tako se usredotočio na prokleto pivo da je zaboravio puške.

Prvi mu je nagon bio da se zavuče dublje pod nadstrešnicu, ali bi to mogla biti pogreška, kao da utrčiš u slijepu ulicu. Umjesto toga, uhvati sršeći kraj jedne od novih grana koje je upravo bacio u vatru. Nije ju izvadio, ne još, samo je labavo uhvatio šakom. Drugi je kraj plamsao. “Dođi”, reče on limenom krovu. “Voliš vruće? Imam nešto vruće za tebe. Dođi i uzmi. Njam, njam, jebote.”

Ništa. Barem ne s krova. Iza njega se začuje tihi flump snijega koji je pao s jednog od borova kad su donje grane zbacile svoj teret. Peteova ruka pojača stisak oko svoje improvizirane baklje, napola je odigavši iz vatre. A potom je ponovno spusti podigavši mali kovitlac iskri. “Dođi, smrade. Topao sam, ukusan i čekam.”

Ništa. Ali je bio gore. Ne može dugo čekati, u to je bio uvjeren. Uskoro će doći.

3

VRIJEME JE PROLAZILO. PETE NIJE BIO SIGURAN KOLIKO; SAT MU JE POSVE STAO. Misli bi mu se katkad izoštrile, kao što se ponekad događalo dok su on i ostali bili s Dudditsom (iako, kako su oni starjeli a Duddits ostajao isti, toga je bilo sve manje - kao da su njihovi mozgovi i tijela u mijeni izgubili dar za primanje Dudditsovih čudnih signala). Ovo je bilo tako, ali ne sasvim. Nešto novo, možda. Možda čak nešto i u vezi s onim svjetlima na nebu. Znao je da je Beaver mrtav i da se nešto užasno možda dogodilo Jonesyju, ali nije znao što.

Sto god da se dogodilo, Pete je pretpostavljao da i Henry zna za to, premda maglovito; Henry je bio duboko u svojim mislima: Banbury Cross, Banbury Cross, odjaši na drvenom konjiću do Banbury Crossa.

Ona grana izgori još malo, bliže njegovoj ruci, i Pete se upita što če učiniti ako izgori neupotrebljivo predaleko, ako ga onaj stvor ipak nadčeka. A onda mu se javi nova misao, jasna kao dan i užarena od panike. Ispuni mu glavu i on je počne naglas izvikivati, prigušivši zvuk stvora na krovu koji je brzo puzao niz nagib limenog krova.

“Nemojte nas ozlijediti! Ne nous blessezpas!”

Ali će oni to učiniti, hoće, jer... što?

Jer, momci, to nisu bespomoćni mali E.T.-ji koji čekaju da im netko da telefonsku karticu New England Tela kako bi mogli nazvati svoje, oni su bolest. Oni su karcinom, hvaljen Isus, a mi im dođemo kao jedna velika radioaktivna doza kemoterapije. Momci, čujete li me?

Pete nije znao jesu li ga čuli, dečki kojima se glas obraćao, ali on jest. Dolaze, dečki stižu, Grimizni gusari pristižu i neće ih zaustaviti nikakva preklinjanja. A svejedno su preklinjali, i Pete zajedno s njima.

“Nemojte nas ozlijediti! Molimo vas! S’il vousplait!Ne nous blessezpas! Ne nous faites pas mal, nous sommes sans defence!” Sad plaču. “Molimo vas! Za Ijubav Božju, bespomoćni smo!”

U mislima ugleda ruku, pasje govno, zaplakanog polugolog dječaka. A sve to vrijeme onaj stvor na krovu je puzao, na izdisaju ali ne i bes- pomoćan, glup ali ne posve glup, zavlačio se Peteu iza leđa dok je Pete vrištao, dok je ležao na boku pokraj mrtve žene i slušao početak nekakvog sudnjedanskog pokolja.

Rak, reče čovjek bijelih trepavica.

“Molimo vas!” vikne on. “Molimo vas, bespomoćni smo!”

Ali, istina ili laž, bilo je prekasno.

4

MOTORNE SANJKE PROĐU POKRAJ HENRYJEVA SKROVIŠTA NE USPORIVŠII NJIHOV je zvuk sad zamirao na zapadu. Moglo se izaći, bilo je sigurno, ali Henry ne izađe. Nije mogao. Inteligentni organizam koji je zamijenio Jonesyja ije ga osjetio, ili zato što mu je nešto odvratilo pozornost ili zato što je Jonesy nekako - možda je na neki način još...

Ali ne. Pomisao da je od Jonesyja išta ostalo u tom strahotnom oblaku bila je tlapnja.

A sad kad je taj stvor otišao - udaljio se, barem - nadođu glasovi. Ispune Henryju glavu, napola siđe s uma zbog njihove graje, onako kako bi se uvijek sludio zbog Dudditsova plača, barem prije puberteta koji je učinio kraj većini tog sranja. Jedan je glas pripadao čovjeku koji reče nešto   nekakvoj gljivici

(lako ugiba ako ne nađe živog domaćina) zatim nešto o telefonskoj kartici New England Tela i... kemoterapiji? Da, jaka doza vruće kemoterapije. Henryju se učini da je to glas luđaka. Dovoljno ih je liječio da bi znao procijeniti.

Ostali su glasovi bili oni zbog kojih je posumnjao u vlastito duševno zdravlje. Nije ih sve prepoznao, ali neke jest: Walter Cronkite, Zekoslav Mrkva, Jack Webb, Jimmy Carter, žena za koju mu se učinilo da je Mar- garet Thatcher . Kadšto bi glasovi govorili na engleskom, a ponekad na francuskom.

“II n’y a pas d’infection ici”, reče Henry pa zaplače. Zaprepasti se i razveseli kad otkrije da u srcu još ima suza, jer je već pomislio da su mu sve suze i smijeh - pravi smijeh - presušili. Suze užasnice, suze sažalnice, suze koje su razgradile kamenjar samožive opsesije i razbile stijenu u njemu. “Ovdje nema zaraze, molim te, o Bože,prestanite, nemojte, nemojte, nous sommes sans defence, NOUS SOMMES SANS...”

A tad krene ljudska grmljavina na zapadu i Henry se uhvati za glavu, pomislivši da će mu puknuti od krikova i bola u njoj. Govnari su...

Govnari su ih ubijali.

Pete je sjedio pokraj vatre, ne mareći za urlike bola iz svog razglavljenog koljena, ne znajući da sad granu iz vatre drži pokraj sljepoočnice. Krikovi u njegovoj glavi nisu mogli sasvim zatomiti zvuk strojnica na zapadu,  elikih strojnica, pedesetica. Krikovi - molimo vas, nemojte nas ozlijediti, bespomoćni smo, nema zaraze - izblijede do panike; ne pomaže, ništa i ne bi moglo pomoći, od dogovora nema ništa.

Pete krajičkom oka uhvati neki pokret i okrene se upravo u trenutku kad je onaj stvor s krova skočio na njega. Maglovito i na trenutak ugleda vitko lasičje tijelo koje kao da se pokretalo mišićavim repom a ne nogama, a tad mu stvor zarine zube u gležanj. Pete vrisne i tako naglo privuče zdravu nogu k tijelu da se zamalo opatrnuo po bradi vlastitim koljenom. Stvor se privuče zajedno s nogom, pripijen poput pijavice. Jesu li to stvorovi koji preklinju za milost? Nek se nose u materinu, ako jesu. U tri pizde materine!

I ne razmišljajući, on desnom rukom - onom po kojoj se porezao na pivsku bocu - posegne za stvorom; baklju je nastavio držati uz glavu neozlijeđenom ljevicom. Ščepa nešto slično hladnom želeu i pokriveno krznom. Stvor mu istog trenutka pusti gležanj i Pete na trenutak ugleda bezizražajne crne oči - oči morskog psa, oči orla - a sad mu stvor zarije jastučić igličastih zubi u njegovu grabeću ruku i razdere je duž perforacije prethodne posjekotine.

Agonija tog bola sličila je smaku svijeta. Stvorova glava - ako ju je imao - bila je uronjena u ruku, trgala je i derala, rovala dublje. Krv poleti u kapljičastim lepezama kako je Pete pokušavao stvora otresti sa sebe, istočka snijeg, snijegom zaprašenu ceradu i pokojničinu vjetrovku. Kapi prhnu u oganj i zacvrče poput masti na vrućoj tavi. Stvor počne sumanuto živžikati. Njegov rep, debeo poput murine, omota se oko Peteove batrgajuće ruke, pokušavajući je umiriti.

Pete se nije svjesno odlučio poslužiti bakljom, jer je zaboravio da je ima; jedina mu je misao bila lijevom rukom zderati tog strahotnog grizućeg stvora s desne. Isprva, kad je stvor buknuo, užaren i plamteći poput smotuljka novina, Pete nije shvatio što se događa. A zatim vrisne, djelomice prožet novim bolom a djelomice pobjedonosno. Skoči na noge - zasad, barem, njegovo otečeno koljeno nije ga uopće boljelo - i silnim krošeom zamahne svojom opterećenom desnom rukom prema jednom od potpornih stupova nadstrešnice. Začuje se hrskav zvuk i ono ćurlikanje bude zamijenjeno prigušenim skvičanjem. Jedan, činilo se, beskrajni trenutak onaj grumen zuba zarinut u njegovu ruku zaruje još dublje. A tad olabavi stisak i gorući stvor spadne s njega na smrznuto tlo. Pete ga zgazi, osjeti kako mu se uvija pod petom i na trenutak ga ispuni osjećaj čistog i barbarskog likovanja prije nego što njegovo izmrcvareno koljeno klecne sasvim, noga mu se iskrene prema van, a tetive popucaju.

On se prevali na bok, licem u lice s Beckynim smrtonosnim autostopis- tom, nesvjestan da se nadstrešnica počinje ljuljati, stup po kojem je udario rukom polako se savijao prema van. Na trenutak se rudiment lica onoga lasičjeg stvora nađe sedam centimetara od Peteova. Njegovo zapaljeno tijelo poskoči po njegovoj jakni. Crne su mu oči ključale. Nije imao ništa sofisticirano kao usta, ali kad mu se kvrga navrh tijela otkinula a zubi se iskesili, Pete vrisne na nj - “Ne! Ne! Ne!” - i bakljom ga odbaci kao palicom u vatru, gdje se uvijao i izbezumljeno, majmunski zvrndao.

Pete u kratkom luku zamahne lijevom nogom i gurne stvora još dublje u vatru. Vrhom čizme udari o nahereni stup, koji je bio odlučio ipak još malo poduprijeti nadstrešnicu. No to je bila kap koja je prelila čašu i stup pukne, a polovica limenog krova propadne. Sekundu-dvije potom, slomi se i drugi stup. Ostatak krova padne u vatru i u nebo prsne vrtlog iskri.

Na trenutak je to bilo sve. A tad se srušena ploča zahrđalog lima počne dizati i spuštati, kao da diše. Trenutak zatim, Pete ispuza ispod nje, staklena pogleda. Koža mu je bila pepeljastosiva od šoka. Lijeva manšeta jakne mu se zapalila. Zagleda se u nju na trenutak, goljenica još ispod srušenog krova, pa podigne ruku ispred lica, duboko udahne i puhanjem ugasi plamen koji mu se dizao iz jakne poput orijaške rođendanske svijeće.

S istoka mu se primicao zuj motora sanjki. Jonesy... ili ono što je od njega ostalo. Onaj oblak. Pete se nije od njega nadao nikakvoj milosti. Danas nije bio dan za milost u Jefferson Tractu. Trebao bi se sakriti. Ali glas koji mu je to savjetovao bio je dalek, nevažan. Jedno je bilo dobro: činilo mu se da je napokon prestao piti.

Podigne svoju izmrcvarenu ruku ispred lica. Jednog prsta nije bilo, vjerojat- no je u stvorovu jednjaku. Dva su ležala mrtvo na pregrizenim tetivama. Vidio je da ona crvenkastozlatna tvar već raste duž najdubljih posjekotina - onih koje mu je čudovište načinilo i one koju si je načinio sam, kad se ponovno zavukao u Scout u potrazi za pivom. Osjećao je nekakvo pjenušanje, jer što god ta mahovina bila, hranila se njegovim mesom i krvi.

Pete odjednom osjeti da jedva čeka da umre.

Onaj zvuk strojnica na zapadu je prestao, ali tamo nije bilo gotovo, ni približno. I kao da ju je ta misao izazvala, silna eksplozija poput malja raspoluti dan i izbriše osinji zuj dolazećih motornih sanjki i sve ostalo. Sve osim revnog gaziranja u njegovoj ruci. U njegovoj ruci, ona se nečist hranila njime onako kako je rak koji je ubio njegova oca objedovao starčev želudac i pluća.

Pete jezikom prijeđe preko zuba i napipa rupe gdje ih je nekoliko ispalo.

Sklopi oči i pričeka.

www.balkandownload.org

DIO DRUGI

SIVCI

Sablast iz nesvjesnog uma izlazi, naslijepo Moj prag tražeć: Jaukom rođenje ponovno iska!

Stvor na mojim leđima prijatelj mi nije; Ruka na mom ramenu u rog se

promeće, tiska.

THEODORE ROETHKE

DESETO POGLAVLJE

Kurtz i Underkiil

1

NA OPERATIVNOM PODRUČJU NALAZIO SE JEDINO DUĆANČIĆ ZA PIVOPIJE I LOVCE, Gosselinov seoski dućan. Kurtzovi čistači počeli su onamo pristizati uskoro nakon što je počelo sniježiti. Kad je i Kurtz stigao, u pola jedanaest, počela je pristizati i potpora. Ovladavali su situacijom.

Trgovinica je proglašena Plavom bazom. Staja, konjušnica do nje (de- rutna ali još stojeća) i ograđeno pasište prozvani su Plavim stacionarom. Prvi štićenici već su bili ondje deponirani.

Archie Perlmutter, Kurtzov novi pobočnik (njegov bivši, Calvert, umro je od srčanog udara prije dva tjedna - vraški loš timing), držao je blok s popisom od desetak imena. Perlmutter je stigao i s laptopom i Palm Pilotom, ali je ustanovio da je elektronička oprema u Jefferson Tractu trenutačno SAM: sjebana ajme meni. Na vrhu tog popisa imena bili su Gosselinovi: starac koji je vodio trgovinu i njegova žena.

“Stiže ih još”, reče Perlmutter.

Kurtz letimično pregleda imena s Pearlyjeva popisa pa mu ga vrati. Velike kamp-prikolice bile su parkirane iza njih; kabine kamiona s prikolicom se podbočavalo i poravnavalo; rasvjetni stupovi se podizali. Kad padne noć, ovo će mjesto biti osvijetljeno kao stadion Yankeesa za vrijeme odieravanja World Series .

“Dvojica su nam za ovoliko umaknula”, reče Perlmutter i podigne desnu ruku, palca i kažiprsta razmaknutih pola centimetra. “Došli su po namirnice. Uglavnom pivo i hrenovke.” Perlmutterovo je lice blijedo, a na svakom obrazu cvjeta mu divlja ružičasta ruža. Morao je glasnije govoriti zbog sve više razine halabuke. Helikopteri su pristizali u parovima i slijetali na asfaltirani puteljak koji je vijugao do autoceste Interstate 95, kojom se moglo otići na sjever prema jednom dosadnom gradiću (Presque Isleu) ili na jug prema tucetu dosadnih gradića (Bangoru i Derryju, za početak). Helikopteri su mogli letjeti ako njihovi piloti nisu morali ovisiti o sofisti- ciranoj navigacijskoj opremi, koja je također bila SAM.

“Jesu li ti tipovi napustili područje ili se vratili u njega?” upita Kurtz.

“Vratili”, reče Perlmutter. Nije se mogao prisiliti da pogleda Kurtzu u oči; gledao je posvuda, samo ne u njih. “Postoji šumska cesta, Gosselin kaže da se zove Deep Cut Road. Nije na standardnim zemljovidima, ali imam geodetsku kartu na kojoj se vidi...”

“U redu je. Ili će pokušati izaći ili će ostati. U redu je i jedno i drugo.” Još helikoptera. Neki su iskipali svoje pedesetice sad kad su bili na sigurnom od nepoželjnih pogleda. Ovo bi se moglo pretvoriti u operaciju razmjera Pustinjske oluje. A možda i nešto veće.

“Pearly, tebi je jasna tvoja ovdašnja misija, je li?”

Perlmutteru je ona bila izvanredno jasna. Bio je nov, želio je ostaviti dojam, gotovo da je skakutao. Poput španijela koji miriše ručak, pomisli Kurtz. A sve to ne gledajući čovjeka u oči. “Zapovjedniče, moja je zadaća trojne prirode.”

Trojne, pomisli Kurtz. Trojne, ma je li?

“Pod a: trebam presresti, pod b: predati presretnute osobe sanitetu i pod c: blokirati i izolirati u očekivanju novih zapovijedi.”

“Točno tako. To j...”

“Zapovjedniče, oprostite, ali ovdje još nemamo liječnika, samo nekoliko bolničara i...”

“Kuš”, reče Kurtz. Nije to rekao glasno, ali nekoliko ljudi u neoznačenim zelenim kombinezonima (svi su nosili neoznačene zelene kombinezone, uključujući Kurtza) na trenutak uspore marševski korak kojim su obavljali svoja razna zaduženja. Krajičkom oka pogledaju u Kurtza i Perlmuttera pa se ponovno pokrenu. Trkom. Što se tiče Perlmuttera, one ruže na njegovim obrazima istog trenutka uvenu. Ustukne korak i za dodatnih pola metra poveća razmak između sebe Kurtza.

“Pearly, upadneš li mi ponovno u riječ, nokautirat ću te. Upadneš li mi u riječ dvaput, smjestit ću te u bolnicu. Je li to jasno?”

Vidno teškom mukom, Perlmutter podigne glavu i pogleda u Kurtzovo lice. U Kurtzove oči. Tako odrješito vojnički pozdravi da je zamalo zapuc- ketao od statičkog elektriciteta. “Da, zapovjedniče!”

“A možeš prestati i s tim, znaš da je nepotrebno.” A kad je Perlmutter počeo spuštati pogled, reče: “Gledaj u mene dok ti govorim, momče.”

Krajnje nevoljko, Perlmutter to učini. Lice mu je sad bilo olovne boje. Iako je buka Helikoptera nanizanih duž ceste bila zaglušna, ovdje je nekako bilo tiho, kao da se Kurtz kretao u nekakvom sablasnom zrakopraznom prostoru. Perlmutter je bio uvjeren da ih svi gledaju i da svi vide koliko se prestrašio. Dijelom su tome uzrok bile oči njegova novog šefa - ka- taklizmična praznina tih očiju, kao da iza njih zapravo i nema mozga. Perlmutter je čuo za Argusove oči, ali Kurtz kao da je imao tisuću očiju, a možda i milijun.

No Perlmutter nekako uspije izdržati Kurtzov pogled. Pogledati u tu prazninu. Nije dobro počeo. Važno je - nužno - zaustaviti odron prije nego što se pretvori u lavinu.

“U redu, dobro. Odnosno bolje.” Kurtz je govorio tiho, ali ga je Perl- mutter sasvim lijepo čuo usprkos preklapajućem brektanju helikoptera. “Reći ću ti ovo samo jedanput, i to samo zato što si nov u mojoj službi pa očigledno ne znaš gdje ti je dupe a gdje glava. Od mene se traži da vodim phooka operaciju. Znaš li što jephooka?”

“Ne”, reče Perlmutter. Osjećao je gotovo fizičku bol jer nije smio reći Ne, zapovjedniče.

“Irci, koji kao rasa nisu nikad sasvim ispuzali iz baruštine praznovjerja u kojima su ih njihove majke začele, vjeruju da je phooka konj-fantom koji otima putnike i odnosi ih na leđima . Ja rabim raj izraz kao oznaku za operaciju koja je istodobno i tajna i javna. Paradoks, Perlmutteru! Dobra vijest je ta da operativne planove upravo za ovakvo masovno sranje osmišljavamo od davne 1947. godine, kad je Ratno zrakoplovstvo prvi put našlo nekakvu izvanzemaljsku rukotvorinu danas poznatu pod nazivom bljeskalica. Loša je vijest da je budućnost sad tu i da se moram suočiti s njom uz pomoć tipova poput tebe. Razumiješ li ti mene, dragoviću?”

“Da, zap... da.”

“Nadam se. Dakle, Perlmutteru, naša je zadaća upasti brzo, žestoko i potpuno fantomski. Uprljat ćemo ruke koliko budemo morali, a izaći čisti koliko budemo mogfi... čisti... da, Bože i sa smiješkom...”

Kurtz nakratko ogoli zube u osmijehu tako okrutno podrugljive usilje- nosti da Perlmutteru dođe da blago vrisne. Visok i zguren, Kurtz je imao građu birokrata. No u njemu je bilo nečeg užasnog. Dio toga mu se vidio u očima, nešto bi se naslutilo u mirnom, uštogljenom načinu na koji je držao ruke ispred sebe... ali nije on zbog toga izgledao jezivo i nisu ga zbog toga njegovi ljudi zvali Stara jeza Kurtz. Perlmutter nije točno znao što ga to čini jezivim, a i nije želio znati. Ono što je sad želio - jedino što je želio

- bilo je izvući se iz ovog razgovora cijele guzice. Tko želi otići trideset ili četrdeset kilometara na zapad ususret nekakvim izvanzemaljcima? Takva je osoba upravo stajala Perlmutteru ispred nosa.

Kurtzove se usnice naglo sklope iznad njegovih zuba. “U istom smo filmu, je li?”

“Da.”

“Pozdravljamo istu zastavu? Pišamo u isti pisoar?”

“Da.”

“Pearly, kakvi ćemo izaći iz ovoga?”

“Čisti?”

“Bingo! I kako još?”

Jedan užasan trenutak nije znao. A onda se sjeti. “Sa smiješkom, za- povjedniće.”

“Još mi jedanput reci zapovjedniče, pa ću te nokautirati.”

“Oprostite, žao mi je”, šapne Perlmutter. A zaista je i bilo tako.

Niz cestu se polako kotrljao školski autobus. Desnim je kotačima zarovao po jarku i nagnuo se gotovo do točke prevrtanja kako bi se provukao pokraj helikoptera. Sa strane je velikim crnim slovima na žutoj podlozi pisalo ŠKOLSKI OKRUG MILLINOCKET. Rekvirirani autobus. U njemu su Owen Underhill i njegovi ljudi. Specijalci. Perlmutter se oraspoložio kad je ugledao autobus. I on i Kurtz radili su s Underhillom, samo u različitim akcijama.

“Imat ćeš doktore prije mraka”, reče Kurtz. “Koliko ti srce želi. U redu?”

“U redu.”

Putem do autobusa, koji se zaustavio ispred Gosselinove samotnjačke benzinske crpke, Kurtz pogleda na svoj džepni sat. Skoro će jedanaest. Bože, kako vrijeme leti kad se zabavljaš. Perlmutter je hodao pokraj njega, ali je iz njegova koraka nestalo one kokeršpanijelovske čilosti.

“Zasad, Archie, poškicaj ih, pošnjofaj, posluhni njihove lovačke priče     pribilježi svaku Ripleyjicu  koju spaziš. Čuo si za Ripleyjice, pretpos- tavljam?”

“Da.”

“Dobro. Ne diraj ih.”

“Bože, nikako!” Perlmutter se zgrozi, a potom zacrveni.

Kurtz se blijedo nasmiješi. Taj smiješak nije bio osjetno stvarniji od nje- gova osmijeha morskog psa. “Izvrsna ideja, Perlmutteru! Imaš maske?”

“Upravo su stigle. Dvanaest kutija, a stiže ih j...”

“Dobro. Želimo polaroid snimke Ripleyjica. Potrebno nam je mučo do- kumentacije. Izložak A, izložak B i tako dalje i tako bliže. Shvatio si?”

Da.”

“I nitko od naših... naših gostiju ne smije umaći, u redu?”

“Ne dolazi u obzir.” Perlmutter je bio zgrožen tom pomisli i tako je i izgledao.

Kurtzove se usnice rastegnu. Onaj se blijedi smiješak istegne i ponovno se prometne u osmijeh morskog psa. One prazne oči pogledaju kroz Perl- muttera - sve do središta Zemlje, koliko je Perlmutter mogao zaključiti. Uhvati se kako razmišlja hoće li iz Plave baze itko izvući živu glavu kad se ovo završi. Osim Kurtza, naravno.

“Slobodni ste, građanine Perlmutteru. U ime vlade, naređujem vam da idete svojim poslom.”

Archie Perlmutter gledao je kako Kurtz odlazi prema autobusu iz kojeg je silazio Underhill - zdepasti demižon od čovjeka. Nikad mu u životu nije bilo tako drago vidjeti nečija leđa.

2

“BOK, ŠEFE”, REČE UNDERHILL. KAO I OSTALI, I ON JE NA SEBI IMAO JEDNOBOJNIeleni kombinezon, ali je, kao i Kurtz, nosio bočno oružje. U autobusu jejedilo otprilike dvadeset pet muškaraca, većinom su bili pri kraju s ranim objedom.

“Što to jedu, vojniće?” upita Kurtz. Sa svojih metar devedeset pet uvelike je nadvisivao Underhilla, ali je Underhill vjerojatno bio trideset pet kilograma teži od njega.

“Burger King. Drive-in. Mislio sam da autobus neće moći proći, ali je Yoder rekao da hoće, i bio je u pravu. Hoćeš jedan Whopper? Vjerojatno su se već ohladili, ali tamo sigurno ima nekakva mikrovalna.” Underhill glavom pokaže prema trgovini.

“Drugi put. Kolesterol mi nije najbolji u posljednje vrijeme.”

“Kako prepone?” Prije šest godina, Kurtz je ozbiljno istegnuo prepone dok je igrao skvoš. To je posredno dovelo do njihove jedine nesuglasice. Prema mišljenju Owena Underhilla, ništa ozbiljno, ali se s Kurtzom nikad ne zna. Iza njegova patentiranog pokeraškog lica misli su promicale brzinom svjetlosti, prioriteti se neprestance prepravljali, a emocije mijenjale poput vjetrokaza. Bilo je ljudi - zapravo priličan broj - koji su Kurtza smatrali ludim. Owen Underhill nije znao je li Kurtz lud ili nije, ali je znao da s Kurtzom valja oprezno. Jako.

“Kao što bi Irci rekli,” reče Kurtz, “prepune su mi fajn”. Maši se među noge, lakrdijaški si potegne kitu i počasti Owena onim svojim cerom.

“Drago mi je.”

“A ti? Dobro si?”

“Prepune su mi fajn”, reče Owen i Kurtz se nasmije.

Kotrljajući se polako i pažljivo, ali i s više manevarskog prostora od autobusa, sad je cestom dolazio novi Lincoln Navigator u kojem su se nalazila tri u narančasto odjevena lovca, sva trojica mrge, koji su blejali u helikoptere i ustrčale vojnike u zelenim kombinezonima. Ponajviše su blejali u strojnice. Vijetnam u sjevernom Maineu, slava budi Bogu. Uskoro će se pridružiti ostalima u stacionaru.

Kad se Navigator zaustavio iza autobusa, okruže ga šestorica. Na Naviga- torovim je naljepnicama pisalo PLAVISAM VRAGITIME SE PONOSIM     OVO VOZILO STAJE NA SVIM ŽEUEZNIČKIM PRIJELAZIMA . Tri odvjetnika ili bankara s vlastitim problemima s kolesterolom i s debelim snopom dionica, odvjetnici ili bankari koji glume da su veliki brijači, koji misle (uskoro će ih se razuvjeriti) da su još u mirnodopskoj Americi. Uskoro će biti u staji (ili na pašnjaku, ako žude za svježim zrakom), gdje njihove Visa kartice ne vrijede. Bit će im dopušteno da zadrže mobitele, koji neće raditi ovako duboko u ovoj vukojebini, ali bi se njihovi vlasnici mogli zabavljati pritiskajući tipku za ponovno biranje.

“Dobro si pripremljen?” upita Kurtz.

“Mislim da jesam.”

“Još brzo učiš?”

Owen slegne ramenima.

“Owene, koliko je ljudi ukupno u Plavoj zoni?”

“Prema našim procjenama, osam stotina. Ne više od stotinu u Zonama Prioriteta A i Prioriteta B.”

To je bilo dobro, pod pretpostavkom da se nitko ne provuče. Glede moguće kontaminacije, nekoliko propusta ne bi bilo problem - vijesti su, barem zasad, povoljne što se toga tiče. No glede upravljanja informaci- jama, to ne bi bilo nimalo dobro. Danas je teško jahati naphooka-konju. Previše ljudi s videokamerama. Previše helikoptera TV postaja. Previše znatiželjnih očiju.

Kurtz reče: “Uđi u trgovinu. Dat će mi Winnebagov kamper, ali još nije stigao.”

“Un momento”, reče Underhill i zaleti se uza stube autobusa. Kad je ponovno sišao, u ruci je držao umašćenu vrećicu Burger Kinga, a preko ramena objesio kasetofon.

Kurtz glavom pokaže prema vrećici. “To će te ubiti.”

“Glavni smo glumci u filmu Rat svjetova, a ti se brineš zbog visokog kolesterola?”

Iza njih, jedan od pridošlih lovaca-moćnika govorio je da želi nazvati svog odvjetnika, što je vjerojatno značilo da je bankar. Kurtz povede Underhilla u trgovinu. Iznad njihovih glava, one su se bljeskalice vratile    svojim žarom premazale dno oblaka. Poskakivale su i poigravale poput animiranih likova u nekom Disneyjevu crtiću.

3

Ured Starine Gosselina mirisao je na salamu, cigare, pivo, Musterole sumpor - ili na prdce ili kuhana jaja, zaključi Kurtz. A možda na jedno drugo. Usto se osjećao slab ali nedvojben miris etilnog alkohola. Njihov miris. Sad se osjećao posvuda. Netko drugi taj bi miris pripisao kombinaciji nervoze i odveć bujne mašte, ali Kurtza nikad nije mučilo nijedno od toga. U svakom slučaju, smatrao je da dvjestotinjak četvornih kilometara šuma koje okružuju Gosselinovu trgovinu nemaju puno izgleda da se održe kao ekosustav. Katkad jednostavno moraš izblanjati komad pokućstva do golog drveta i početi iznova.

Kurtz sjedne za stol i otvori jednu od ladica. U njoj se nalazila kartonska kutija na kojoj su bila otisnuta slova GAS MASKE/U.S./IO KOMPLETA. Svaka čast Perlmutteru. Kurtz je izvadi i otvori. Unutra se nalazilo puno malih plastičnih maski, onih prozirnih koje se stavljaju na usta i nos. Jednu dobaci Underhillu, a zatim i sam stavi jednu, brzo namjestivši elastične remenčiće.

“Je li to potrebno?” upita Ovven.

“Ne znamo. I nemoj misliti da si povlašten; za sat vremena, svi će ih nositi. Osim, naravno, poštenih građana u stacionaru.”

Underhill stavi masku i namjesti remenčiće bez suvišnih komentara. Kurtz je sjedio za stolom glave naslonjene na posljednji dopis OSHA-e  (pošalji ili umri) pričvršćen selotejpom na zid iza njega.

“Koriste li?” Underhillov glas bio je tek mrvicu prigušen. Prozirna plastika nije se maglila od njegova disanja. Cinilo se da na maski nema rupica ni filtra, ali Underhill shvati da diše bez problema.

“Koriste protiv ebole, koriste protiv antraksa, koriste protiv nove superkolere. Koriste li protiv Ripleyjica? Vjerojatno. Ako ne, onda smo nadrapali, vojniče. Zapravo, možda smo već nadrapali. Ali vrijeme otkucava       igra je počela. A da poslušam kasetu koju bez sumnje imaš u toj stvarci koja ti visi na ramenu?”

“Nema potrebe da je poslušaš cijelu, ali mislim da bi trebao poslušati dio da vidiš o čemu se radi.”

Kurtz kimne glavom, kažiprstom zaokruži po zraku (poput suca koji pokazuje home run  u bejzbolu, pomisli Owen) i zavali se još dublje u Gosselinovu stolcu.

Underhill skine kasetofon s ramena, postavi ga na stol ispred Kurtza i pritisne tipku PLAY. Monotoni robotski glas reče: “Poruka koju je uhvatila NSA . Višekanalna. 62914A44. Ovaj je materijal najstrože povjerljiv. Vrijeme poruke 0627, četrnaestog studenoga, godine dva-nula-nula-jedan. Snimka uhvačene poruke počinje nakon zvučnog signala. Ako nemate potreban stupanj odobrenja, molimo pritisnite tipku STOP.”

“Baš lijepo”, reče Kurtz kimajući glavom. “Krasno. Većina neovlaštenog osoblja u ovom bi trenutku prekinula slušati, što kažeš?”

Stanka pa zvučni signal u trajanju od dvije sekunde, a zatim mladi ženski glas reče: “Jedan. Dva. Tri. Molimo vas, nemojte nas ozlijediti. Ne nous blessez pas. ” Dvije sekunde tišine, a potom mladi muški glas reče: “Pet. Sedam. Jedanaest. Bespomoćni smo. Nous sommes sans defence. Molimo vas, nemojte nas ozlijediti, bespomoćni smo. Ne nousfaites...”

“Boga mu, ovo je kao sat stranog jezika u Berlitzu u cmoj rupi”, reče Kurtz.

“Prepoznaješ glasove?” upita Underhill.

Kurtz odmahne glavom i stavi prst na usta.

Sljedeći je bio glas Billa Clintona. “Trinaest. Sedamnaest. Devetnaest.” Clintonovim arkansaškim naglaskom, posljednja je riječ bila izgovorena kao dvetnast. “Ovdje nema zaraze. Iln’yapas d’irifection ici. ” Još jedna stanka od dvije sekunde, a onda s kasete progovori Tom Brokaw . “Dvadeset tri. Dvadeset sedam. Dvadeset devet. Umiremo. On se meurt, on creve. Umiremo.”

Underhill pritisne tipku za zaustavljanje. “U slučaju da ne znaš, prvi je bio glas Sare Jessice Parker, glumice. Drugi je glas Brada Pitta.”

“Tko je on?”

“Glumac.”

“A-ha.”

“Iza svake stanke počne drugi glas. Svi su glasovi prepoznatljivi ili bi to trebali biti velikim dijelovima populacije ovog područja. Tu su još Alfred Hitchcock, Paul Harveyxu, Garth Brooks, Tim Sample - ovdašnji humorist, vrlo popularan - i stotine drugih, a neke nismo identificirali.

“Još stotine? Koliko je trajala ta poruka?”

“Strogo govoreći, nije to prepriječena tajna poruka nego emitiranje na javnoj frekvenciji koje ometamo od 0800. Što znači da nam je nešto od toga pobjeglo, ali sumnjamo da će itko tko je to čuo puno shvatiti. A ako i hoće...” Underhill lagano slegne ramenima kao da poručuje Što se može. “Još emitiraju. Glasovi zvuče stvarno. Nekoliko izvršenih usporedbi spektograma glasa bile su identične. Što god ti tipovi bili, zbog njih bi Rich Little  mogao ostati bez posla.”

Vup-vup-vup helikoptera jasno se čuo kroz zidove. Kurtz je taj zvuk osjetio koliko i čuo: kroz daske, kroz plakat OSHA-e, a odande u sivo meso koje je pretežito bilo voda, govori mu da krene, što prije, da se požuri, majku mu. Krv mu uzavre, ali ostane mirno sjediti i gledati u Owena Underhilla. Razmišlja o Owenu Underhillu. Požuri se polako; korisna izreka. Osobito kad imaš posla s ljudima kao što je Owen. Kako prepone, ma nemoj.

Zajebao si me jedanput, dragoviću, pomisli Kurtz. Možda i nisi prešao moju crtu, ali tako mi Boga, prestupio jesi, zar ne? O da, mislim da jesi. A mislim i da te treba držati na oku.

“Stalno se ponavljaju iste četiri poruke”, reče Underhill i nabroji ih na prste lijeve ruke. “Nemojte nas ozlijediti. Bespomoćni smo. Ovdje nema zaraze. A posljednja...”

“Nema zaraze”, zamišljeno će Kurtz. “Hm. Bezobraštine im ne fali.”

Vidio je fotografije crvenkastozlatnog paperja koje je raslo po svim stablima oko Plavca. I po ljudima. Uglavnom na truplima, barem dosad. La- boranti su to prozvali Ripleyjičinim gljivicama, po onoj opasnoj ženskoj koju je Sigourney Weaver glumila u onim SF filmovima. Većina ih je premlada da bi se sjećala onog drugog Ripleya, koji je objavljivao novinsku kolumnu “Vjerovali ih ne”. “Vjerovali ili ne” je više-manje pala u zaborav; odveć uvrnuta za politički ispravno 21. stoljeće. Ali pristaje ovoj situaciji, pomisli Kurtz. O da, kao salivena. U usporedbi s ovim, sijamski blizanci i dvoglave krave starog dobrog gospodina Ripleya izgledaju sasvim normalno.

“Posljednja je Umiremo”, reče Underhill. “Ta je zanimljiva zbog dvije različite francuske verzije engleske rečenice. Prva je jasna. Druga - on creve

-je pomalo šatrovačka. Mi bismo rekli ‘crkavamo’.” On pogleda Kurtza u oči i Kurtz poželi da je Perlmutter ovdje, da vidi da se to može. “Crkavaju li? Hoću reći, i bez naše pomoći?”

“Zašto francuski, Owen?”

Underhill slegne ramenima. “Ovdje je to još drugi jezik.”

“Ah. A nedjeljivi brojevi? Samo da nam pokažu da imamo posla s inteligentnim bićima? Kao da bi nekakva druga mogla doputovati ovamo iz nekog drugog zviježđa ili dimenzije ili odakle već dolaze?” “Vjerojatno. A što kažete na bljeskalice, šefe?”

“Sad su većinom dolje u šumi. Prilično brzo ispare, nakon što im po- nestane energije. One koje smo uspjeli naći sliče limenkama juhe skinutih naljepnica. S obzirom na veličinu, vatromet im nije loš, ha? Ovdašnji su se ljudi usrali od straha.”

Kad se bljeskalice raspadnu, ostave za sobom trag gljivica, snijeti ili nekog vraga. Činilo se da isto vrijedi i za same izvanzemaljce. Oni koji su ostali, stajali su oko svog svemirskog broda poput ljudi koji ujutro putuju na posao oko pokvarenog gradskog autobusa i tulili da nisu zarazni, il n’y a pas d’infection ici, slava Bogu i podijelite kekse. A nakon što ta tvar dođe na tebe, najvjerojatnije si - kako se ono Owen izrazio? Crkotina. Naravno, ne znaju to pouzdano, još je prerano za zaključke, ali moraju to pretpostaviti.

“Koliko je još E.T.-ja tamo?” upita Owen.

“Možda stotinjak.”

“Koliko toga ne znamo? Ima li itko blagu predodžbu?”

Kurtz odmahne na to rukom. On nije znalac; znati je u nečijoj tuđoj nadležnosti, a nitko od tih nije pozvan na ovu uvodnu proslavu Dana zahvalnosti.

“Preživjeli”, Underhill je bio uporan. “Jesu li oni članovi posade?” “Ne znam, ali vjerojatno nisu. Previše ih je za posadu; nedovoljno za kolonizaciju; a ni približno dovoljno za jurišnike.”

“Šefe, što se još tamo događa? Jer nesto se događa.”

“Prilično si siguran u to, ha?”

“Da.”

“Zašto?”

Underhill slegne ramenima. “Intuicija?”

“Nije to intuicija” reče Kurtz, gotovo blago. “To je telepatija.” “Molim?”

“Rudimentarna, ali nema sumnje da postoji. Ljudi nešto osjećaju, ali nisu još uspjeli to identificirati. Ali za nekoliko sati će im uspjeti. Naši sivi prijatelji su telepati i čini se da šire telepatiju baš kao što šire one gljivice.”

“Sveca mu ljubim”, dahne Owen Underhill.

Kurtz je sjedio mirno i gledao ga kako razmišlja. Volio je promatrati ljude dok razmišljaju, ako bi od toga moglo biti kakve vajde, a sad je tu dodatni aspekt: čuje Owena kako razmišlja, jedva čujni zvuk poput mora u kauri školjci.

“Gljivice nisu otporne na naš okoliš”, reče Owen. “Kao ni oni. A što je s njihovim ESP-om ?”

“Prerano je reći. No ako potraje i ako se proširi izvan granica ove vukojebine u kojoj se nalazimo, sve se mijenja. To shvaćaš, zar ne?”

Underhill je shvaćao. “Ne mogu vjerovati”, reče.

“Mislim na auto”, reče Kurtz. “Koji?”

Owen ga pogleda, očito pokušavajući zaključiti misli li Kurtz ozbiljno. Shvati da Kurtz misli ozbiljno pa odmahne glavom. “Kako bih ja..Pošuti. “Fiat.”

“Zapravo Ferrari. Mislim na jednu vrstu sladoleda. Koji s...”

“Pistacija”, reče Owen.

“Eto.”

Owen ostane sjediti još trenutak, a zatim zamoli Kurtza - neodlučno

- da mu kaže kako mu se zove brat.

“Kellogg”, odgovori Kurtz. “Isuse, Owene, kako su mogli djetetu dati takvo ime?”

“Majčino djevojačko prezime. Isuse. Telepatija. ”

“Da znaš, to će sjebati gledanost Izazova i Tko želi biti milijunaš”, reče Kurtz pa ponovi: “Ako se proširi.”

Ispred zgrade začuje se pucanj i vrisak. “Nisi to morao učiniti!” netko drekne glasom punim gnjeva i straha. “Nisi to morao učiniti!”

Oni pričekaju, ali se to ne ponovi.

“Potvrđeni broj žrtava na strani sivaca je osamdeset jedan”, reče Kurtz. “Vjerojatno ih je više. Nakon što ih se likvidira, prilično se brzo raspadnu. Ne ostane ništa osim sluzi... a zatim te gljivice.”

“Na cijelom području Zone?”

Kurtz odmahne glavom. “Zamisli klin okrenut prema istoku. Deblji kraj je njihov svemirski brod, Plavac. Mi se nalazimo negdje na sredini klina. Istočno odavde lunja još nekoliko ilegalnih doseljenika sivog soja. Bljeskalice su se pretežito zadržavale iznad područja klina. E.T.-jevska prometna policija.”

“Koji peh, zar ne?” upita Owen. “Ne samo sivci, letjelica i bljeskalice

- nego teren.”

“Nisam spreman o tome se izjašnjavati”, reče Kurtz.

Ne, pomisli Owen, naravno da nisi. Istog se trenutka upita je li mu Kurtz uspio pročitati tu misao. Nije mogao to ni po čemu znati, svakako ne po tim blijedim očima.

“Ali ćemo pobiti preostale sivce, toliko ti mogu reći. Tvoji će ljudi biti u helikopterima, i samo tvoji ljudi. Ti si Vođa Plavca. Jasno?”

“Na zapovijed.”

Kurtz ga nije ispravio. U ovim okolostima i s obzirom na Underhillovu očitu nesklonost prema ovoj misiji, na zapovijed je vjerojatno bilo primjereno. “Ja sam Plavac Jedan.”

Owen kimne glavom.

Kurtz ustane i izvadi svoj džepni sat. Prošlo je podne.

“Ovo će se pročuti”, reče Underhill. “U Zoni je puno američkih državljana. Nema načina da se to zataška. Koliko ih ima one... one im- plantate?”

Kurtz se zamalo nasmiješi. Lasice, da. Poprilično ih je ovdje, još pokoja u idućih nekoliko godina. Underhill nije znao, ali Kurtz jest: bila su to opaka stvorenja. Jedno je dobro kad si šef: ne moraš odgovoriti na pitanja na koja ne želiš odgovoriti.

“Što će se događati poslije, prepuštam glasnogovornicima”, reče on. “Naš je posao reagirati na ono za što određeni ljudi - glas jednoga od njih vjerojatno je na tvojoj snimci - zaključe da je jasna i neposredna opasnost za stanovnike Sjedinjenih Država. Jasno, dragoviću?”

Underhill pogleda u te blijede oči i naposljetku skrene pogled.

“Još nešto”, reče Kurtz. “Sjećaš sephooke?”

“Irskog fantomskog konja.”

“Blizu si. Kad je riječ o kljusadi, taj je moj. Oduvijek. Neki ljudi u Bosni vidjeli su te da jašeš na mojem phooki. Ili nisu?”

Owen nije želio riskirati i odgovoriti. Kurtzu to kao da nije zasmetalo, ali ga je fiksirao pogledom.

“Owen, ne želim reprizu. Šutnja je zlato. Kad jašemo naphooki, moramo biti nevidljivi. Shvaćaš?”

“Da.”

“Savršeno shvaćaš?”

“Da”, reče Owen. Ponovno se upita koliko mu je misli Kurtz uspio pročitati. U svakom slučaju, on je uspio pročitati ime koje se trenutačno nalazilo Kurtzu na pameti; vjerojatno je Kurtz to i želio. Bosanski Novi.

4

SPREMALI SU SE KRENUTI, ČETIRI POSADE BOJNIH HELIKOPTERA LJUDI OWENA Underhilla iz autobusa zamijenili su dečke iz ANG-a koji su dovezli CH-47-ice ovamo. Pokrenuli su motore, ispunili zrak grmljavinom elisa, kad stigne Kurtzova zapovijed da se pokret odgađa.

Owen proslijedi zapovijed, pa okrene bradu ulijevo. Sad je bio na Kurtzovu privatnom komunikacijskom kanalu.

“Oprosti, ali koji je sad kurac?” upita Owen. Ako trebaju krenuti u tu akciju, želi to zgotoviti što prije da se toga riješi. Ovo je gore od Bosanskog Novog, kudikamo gore. Opravdati tu operaciju tvrdnjom da sivci nisu ljudska bića ne drži vodu. Barem za njega. Bića koja su uspjela izgraditi nešto poput Plavca - ili u najmanju ruku njime upravljati - nešto su više od ljudskih bića.

“Nije do mene, momče”, reče Kurtz. “Meteorolozi iz Bangora kažu da se ovo sranje brzo premješta. Oni to nazivaju Alberta Clipper. Trideset, najviše četrdeset minuta, i krećemo. S obzirom na to da nam je navigacijska oprema sjebana, bolje je pričekati ako možemo... a možemo. Na kraju ćeš mi biti zahvalan.”

Covječe, čisto sumnjam.

“U redu, prijam.” Okrene glavu udesno. “Conklin”, reče. U ovoj se misiji neće spominjati činovi, osobito ne preko radija.

“Ovdje sam, zap... Ovdje sam.”

“Reci ljudima da smo na počeku trideset do četrdeset pet minuta. Ponavljam, trideset do četrdeset pet.”

“Primljeno. Trideset do četrdeset pet.”

“Nabaci malo mjuze.”

“U redu. Posebne želje?”

“Navij što voliš. Samo pričekaj s himnom.”

“Primljeno, himna ide u zapećak.” U Conkovu glasu nije bilo veselja. Barem još netko kome se ovo ne sviđa koliko ni Owenu. Naravno, i Conklin je bio u onoj misiji u Bosanskom Novom 1995. U Owenovim slušalicama zasvira Pearl Jam. On skine slušalice i objesi ih oko vrata poput konjskog oglavnika. Nije baš obožavatelj Pearl Jama, ali u ovoj škvadri on je u manjini.

Archie Perlmutter i njegovi ljudi jurcali su amo-amo poput bezglavih pilića. Ruke su se podizale na vojnički pozdrav, a onda se brzo spustile, puno je tih neopreznih bijednika, pitaju se je li njihovo salutiranje primijećeno, krajičkom oka pogledavaju u mali zeleni izvidnički helikopter u kojem je sjedio Kurtz, slušalica čvrsto nabijenih na uši i podignutog primjerka derryjevskog Newsa. Kurtz je izgledao zaokupljen čitanjem novina, ali se Owenu činilo da on notira svaki polupozdrav, svakog vojnika koji je zaboravio instrukcije i vratio se starim zvjerinjim navikama. Pokraj Kurtza, na lijevom sjedištu, sjedio je Freddy Johnson. Johnson je s Kurtzom otprilike od vremena kad se Noina arka nasukala na planinu Ararat. I on je bio u Bosanskom i zasigurno je Kurtza iscrpno izvijestio o svemu što se tad dogodilo, budući da Kurtz nije mogao u akciju jer se zbog istegnuća prepona nije mogao popeti u sedlo svog najdražegphooka konja.

U lipnju 1995. američko Ratno zrakoplovstvo izgubilo je izvidničkog pilota u NATO-voj zoni zabrane leta, blizu hrvatske granice. Srbi su napravili veliku predstavu od zrakoplova kapetana Tommyja Callahana, a napravili bi još i veću od Callahana da su ga uhvatili; visoki vojni krugovi, koje su još progonili prizori kako vijetkongovci razdragano paradiraju s pilotima ispranih mozgova pred predstavnicima svjetskog tiska, proglasili su spašavanje Tommyja Callahana prioritetom.

Spasioci su već bili na rubu da odustanu od potrage kad im se Callahan javio na niskofrekventnom radijskom kanalu. Njegova cura iz srednje škole dala im je dobar znak prepoznavanja i kad su provjerili s čovjekom na terenu, on je to potvrdio i rekao da su ga prijatelji prozvali Riganac nakon zaista nezaboravne noćne terevenke u trećem razredu.

Kurtzovi momci zapute se po Callahana s dva helikoptera kudikamo manja od današnjih. Akciju je vodio Owen Underhill, kojega je većina ljudi (uključujući i njega, pretpostavi Owen) proglasila Kurtzovim nasljednikom. Callahanova je zadaća bila ispaliti signalnu raketu kad ugleda heliće i čekati. Underhillova zadaća - njezin fantomski dio - bila je Callahana izvući neprimijećeno. Koliko je Owen mogao vidjeti, to nije bilo nužno, ali je to bio Kurtzov stil: njegovi su ljudi nevidljivi, njegovi ljudi jezde na irskom konju.

Izvlačenje je prošlo besprijekomo glatko. Ispaljeno je nekoliko projektila kopno-zrak, ali ništa nije prošlo ni blizu - Milošević je uglavnom imao sranje od naoružanja. Dok su podizali Callahana u helikopter, Owen ugleda jedine Bosance koje je ikad vidio: petero ili šestero djece - najstarijemu nije bilo više od deset godina - kako ih gledaju ozbiljnih lica. Pomisao da bi se Kurtzova direktiva da se pobrine da ne bude svjedoka mogla odnositi i na grupu musave djece, Owenu nikad nije pala na pamet. A Kurtz nikad ništa nije rekao o tome.

Barem ne do danas.

Owen nije ni sumnjao da Kurtz ima tešku narav. Ali vojska obiluje teškim osobama; u svakom slučaju više je zloduha nego svetaca, a mnogi su zaljubljenici tajnovitosti. Owen nije imao pojma po čemu se Kurtz od njih razlikuje - Kurtz, taj melankolični dugonja bijelih trepavica i mirnih očiju. Pogledati u njih bilo je teško jer u njima nije bilo ničega - ni ljubavi, ni smijeha, a ponajmanje znatiželje. Ta odsutnost znatiželje bila je nekako najužasnija.

Ispred trgovine zaustavi se ulubljeni Subaru i iz njega oprezno izađu dva starca. Jedan je u od hladnoće i sunca ispucanoj ruci stezao crni štap. Obojica su na sebi imali crveno-crne kockaste lovačke košulje. Obojica su na glavi imala izblijedjele kape; jednom je iznad šilta pisalo CASE  a drugome DEERE . S čuđenjem pogledaju u kontingent vojnika koji se obruši na njih. Vojnici u Gosselinovoj trgovini? Koji je to vrag? Izgledali su kao osamdesetogodišnjaci, ali je u njima, za razliku od Kurtza, još bilo znatiželje. Vidjelo im se to u držanju tijela, nagibu glava.

Sva pitanja koja Kurtz nije izrekao. Što žele? Zar nam zaista misle zlo? Hoće li to izazvati zlo? Sade li oni vjetar da požanju buru? Sto je to bilo u svim prethodnim kontaktima - avionska krilca, bljeskalice, kiše vilinske kose i crvene prašine, otmice koje su počele potkraj šezdesetih - a što je tako prestrašilo mogućnike ovoga svijeta? Je li učinjen neki stvami pokušaj komunikacije s tim stvorenjima?

I posljednje pitanje, najvažnije: Jesu li sivci poput nas? Jesu li i oni ljudska bića? Je li ovo čisto ubojstvo?

Po Kurtzovu se pogledu moglo vidjeti da se on to ne pita.

5

SNIJEG JE PRESTAJAO PADATI, VRIJEME SE PROUEPŠALO, I TOČNO TRIDESET TRI minute nakon što je naredio odgodu, Kurtz da znak za pokret. Owen to prenese Conklinu i Chinniji, ponovno glasno zaturiraju, podignu koprene snijega i privremeno se pretvore u sablasti. Zatim se dignu do visine kro- šanja, poslažu iza Underhilla - Vođe Plavca - i polete na zapad u smjeru Kinea. Kurtzova Kiowa 58 letjela je ispod njih i malko udesno, i Owena to nakratko podsjeti na odred vojnika u nekom filmu Johna Waynea, pripadnike američke konjice, i Indijanca izvidnika koji jaše na svom ne- osedlanom poniju malo po strani. Nije mogao vidjeti, ali pretpostavi da Kurtz vjerojatno još čita one novine. Možda svoj horoskop. “Ribe. Danas ćete se obrukati. Ostanite u krevetu.”

Borovi i smreke ispod njih izranjali su u bijele pare i izranjali iz njih. Snijeg bi udario o dva prednja prozora Chinooka, zaplesao pa iščeznuo. Let je bio iznimno nemiran - kao vožnja u perilici za rublje - no Owenu ne bi bilo po volji da je drukčije. On ponovno natakne slušalice na glavu. Neki drugi bend, možda Matchbox Twenty. Nisu genijalci, ali su bolji od Pearl Jam. Owen se samo pribojavao njihove himne. Ali će je odslušati.

O da, odslušat će je itekako.

Ulaze u niske oblake i izlaze iz njih, puca im maglovit panoramski pogled na naizgled beskrajne šume, sve tamo do zapada.

“Vođa Plavca, ovdje Plavac dva.”

“Prijam, dvojka.”

“Uspostavljen vizualni kontakt s Plavcem. Tražim potvrdu.”

Jedan trenutak Owen nije mogao to potvrditi, a tad ga ugleda. Ostane bez daha. Fotografija, slika u okviru, predmet koji možeš držati u ruci je jedno. Ovo je bilo nešto posve drugo.

“Potvrđeno, dvojka. Plava grupa, ovdje Vođa Plavca. Ostanite na svojim položajima. Ponavljam, ostanite na svojim položajima.”

Jedan po jedan ostali helikopteri potvrde prijam. Jedino Kurtz to ne učini, ali i on ostane na mjestu. Chinooki i Kiowa lebdjeli su u zraku kilo- metar od srušene svemirske letjelice. Do nje je vodio golemi otkos stabala potkresanih u obliku nakošene staze, kao golemim škarama za živicu. U dnu te staze nalazila se baruština. Mrtva su stabla granama posezala za bijelim nebom, kao da žele rasporiti oblake. Bilo je cik-cak poteza bijelog snijega, koji je žutio na mjestima gdje se cijedio u vlažno tlo. Drugdje je pak bilo žila i kapilara površinske crne vode.

Svemirski brod, golema siva ploča promjera gotovo pola kilometra, udario je u mrtvo drveće u središtu močvare, raskolio ga, a treščice su se razletjele na sve strane. Plavac se (uopće nije bio plav, nimalo) smirio u dnu močvare gdje se pod oštrim kutom dizao kameni greben. Dugi luk njegova zaobljenog ruba gubio se u vodnjikavom, nestabilnom tlu. Blato i komadići skrhanog drveća zasuli su i zasmetili glatku oplatu broda.

Preživjeli sivci stajali su oko njega, većinom na snijegom pokrivenim izbočinama ispod podignutog dijela broda; da je sjalo sunce, stajali bi u sjeni srušenog broda. Pa... netko je očito smatrao da je posrijedi trojanski konj a ne srušeni brod, ali preživjeli sivci, goli i nenaoružani, nisu izgle- dali naročito prijeteće. Stotinjak, rekao je Kurtz, ali ih je sad bilo manje; šezdesetak prema Owenovoj procjeni. Ugleda najmanje desetak trupala, u više ili manje uznapredovalom stanju crvenkastog raspada, kako leže na snijegom pokrivenim izbočenjima. Neki su ležali potrbuške u plitkoj crnoj vodi. Tu i tamo, zapanjujuće kričave na snijegu, mogle su se vidjeti crvenkastozlatne krpice takozvanih Ripleyjičinih gljivica... samo što nisu sve bile jarke boje, shvati Owen kad je pogledao kroz dalekozor... Nekoliko ih je već počelo sivjeti, žrtve hladnoće ili atmosfere, ili i jednog i drugog. Ne, ovdje im nisu najpovoljniji uvjeti za opstanak - ni za sivce, ni za gljivice koje su donijeli sa sobom.

Mogu li se te gljivice raširiti? Nije mogao u to povjerovati.

“Vođa Plavca?” upita Conk. “Čuješ li me?”

“Tu sam, zašuti malo.”

Owen se nagne naprijed, ispruži ruku ispod pilotova lakta (Tony Edwards, dobar momak) i prebaci radioprekidač na zajednički kanal. Ni na trenutak nije pomislio na Kurtza i njegovo spominjanje Bosanskog Novog; pomisao da čini užasnu pogrešku nije mu pala na pamet; pomisao da je možda ozbiljno podcijenio Kurtzovo ludilo nije mu pala na um. Zapravo, učinio je što je učinio gotovo nesvjesno. Tako mu se činilo poslije, kad se u mislima vratio i preispitao cijeli incident, ne samo jedanput, nego više puta. Puko prebacivanje prekidača. Čini se da je samo to potrebno da se promijeni tok nečijeg života.

I začuje se, glasno i jasno, glas koji nijedan Kurtzov novak neće prepoz- nati. Znali su Eddieja Veddera, no Walter Cronkite je bio nešto drugo. “...ovdje. II n’y a pas d’infection ici.” Dvije sekunde, a potom glas koji je mogao pripadati Barbri Streisand: “Stotinu trinaest. Stotinu sedamnaest. Stotinu devetnaest.”

Owen shvati da su u nekom trenutku sivci počeli iznova brojiti nedjeljive brojeve od jedan jer na putu do Gosselinove trgovine, u autobusu, razni su glasovi već bili stigli do četveroznamenkastih brojeva.

“Umiremo”, reče glas Barbre Streisand. “On se meurt, on creve. ” Stanka pa glas Davida Lettermana: “Stotinu dvadeset sedam. Stotinu...”

“Prekini s tim!” drekne Kurtz. Jedan jedini put svih tih godina koliko ga je Owen poznavao, Kurtz je zvučao zaista uzrujano. Gotovo zgranuto. “Owen, zašto želiš mojim dečkima puniti uši tim gadostima? Javi mi se i odgovori, odmah. ”

“Sefe, samo sam želio čuti je li se što promijenilo”, reče Owen. To je bila laž i Kurtz je to naravno znao i u nekom će mu se trenutku nedvojbeno za to osvetiti. Ponavlja se slučaj one djece koju nije pobio, a možda i nešto gore. Owenu je bilo svejedno. Zajebiphooka konja. Ako to učini, želi da Kurtzovi momci (Nebeska udica u Bosni, ovaj put Plava grupa, idući put neko drugo ime, ali se uvijek sve svodi na ista ogrubjela mlada lica) čuju sivce posljednji put. Putnike iz nekog drugog zviježđa, možda i drugog svemira ili vremena, upućene u stvari koje njihovi domaćini nikad neće znati (doduše, Kurtza baš boli briga za to). Neka posljednji put čuju sivce umjesto Pearl Jama, Jar of Flies ili Rage Against the Machine; sivce koji se u budalastoj nadi obraćaju boljoj strani naše prirode.

“I je li se promijenilo?” Kurtzov glas zakrči. Zelena Kiowa je još bila dolje, malo ispod lebdeće vrste bojnih helikoptera. Njezine su elise svojim vrtlogom lupkale u rascijepljeni vrh visokog bora tik ispod pa se bor kostriješio i savijao. “Je li, Owene?”

“Ne”, reče on. “Nimalo, šefe.”

“Pa onda prekini to trućanje. Dan nam prolazi utaman, hvaljen Isus.”

Owen pošuti pa reče pomnjivo sračunato: “Na zapovijed. ”

6

KURTZ JE SJEDIO USPRAVNO KAO SVIJEĆA NA DESNOM SJEDIŠTU KIOWE - “RAVAN kao svijeća”, tako uvijek kažu u knjigama i filmovima. Stavio je sunčane naočale iako je siva dnevna svjetlost bila blaga, ali Freddy, njegov pilot, svejedno se usuđivao pogledati u njega samo krajičkom oka. Kurtzove su sunčane naočale bile potpuno zatvorene sa strane - hipsterske cvikse - i sad kad ih je stavio, nije se moglo znati kamo gleda. U svakom se slučaju nisi mogao ravnati prema tome na koju mu je stranu okrenuta glava.

Derryjevski Nevvs ležao je u Kurtzovu krilu (MISTERIOZNA NEBES- KA SVJETLA, NESTALI LOVCI IZAZVALI PANIKU U JEFFERSON TRACTU. glasio je naslov). On podigne novine i brižljivo ih preklopi. To mu je išlo od ruke i uskoro će derryjevski TVevvs biti složen u obliku onoga što je karijera Owena Underhilla upravo postala: magareća kapa. Underhill je bez sumnje pomislio da ga čeka nekakav disciplinski postupak - i to Kurtzov, budući da je ovo bila tajna operacija, barem dosad - a nakon toga druga šansa. Čini se da nije shvaćao (a to je vjeroiatno bilo dobro, neupozoren najčešće znači i neoboružan) da je ovo već bila njegova druga šansa. Sto je bila jedna šansa više nego što je Kurtz ikad ikome pružio i zbog čega je već zažalio. Gorko zažalio. Da će Owen izvesti takvu smicalicu nakon njihova razgovora u trgovini... nakon što ga se izrijekom upozorilo...

“Tko izdaje naredbu?” Underhillov glas zakrči na Kurtzovu zasebnom kanalu.

Kurtz se iznenadi i pomalo zapanji dubinom svoga gnjeva. Taj je gnjev uglavnom bio potaknut iznenađenjem, najjednostavnijom emocijom, emocijom koju novorođenčad pokazuje prije svih ostalih. Owen mu je fino smjestio time što je sivce ubacio na vojni kanal; samo je želio čuti je li se što u poruci promijenilo, ma nemoj, možeš si to zamotati i nabiti u dupe. Owen je vjerojatno bio najbolji dozapovjednik kojeg je Kurtz ikad imao u svojoj dugoj i složenoj karijeri koja je počela još u Kambodži početkom sedamdesetih, ali će ga Kurtz svejedno izdresirati. Zbog trika s radijem; zbog toga što Owen nije naučio lekciju. Nisu problem oni klinci u Bosanskom Novom, ni sad ovih nekoliko glasova. Nije riječ o neizvršavanju zapovijedi, pa ni o načelu. Riječ je o crti. Njegovoj crti. Kurtzovoj crti.

A tu je i to na zapovijed.

To prokleto bahato na zapovijed.

“Šefe?” Owen je sad zazvučao mrvicu nervozno, a i treba zvučati nevozno, Isusa mu. “Tko izdaje...”

“Zajednički kanal, Freddy”, reče Kurtz. “Uključi me.”

Helikopter Kiowa, koji je bio puno lakši od jurišnih helikoptera, dohvati nalet vjetra i on vrtoglavo poskoči. Kurtz i Freddy ne obazru se na to. Freddy prebaci Kurtza na zajednički kanal.

“Počujte, dečki”, reče Kurtz, zagledan u četiri bojna helikoptera koja su lebdjela u vrsti - staklene konjske smrti iznad krošanja a ispod oblaka. Malo ispred njih nalazila se močvara i golemi biserasti nakošeni pladanj ispod čijeg su krmenog zaklopca stajali preživjeli članovi njegove posade - ili što su već bili.

“Počujte, dečki, tatica će održati propovijed. Slušate li? Odgovorite.”

Da, da, potvrdno, potvrdno, prijam (uz poneki na zapovijed, ali to je u redu; postoji razlika između zaboravnosti i drskosti).

“Dečki, ja nisam neki govornik, pričanje nije moj posao, ali želim da znate da ovo nije, ponavljam nije, ono što se čini da jest. Čini vam se da vidite sedamdesetak sivih čovaca, naizgled nespolnih humanoida koji stoje goli kako ih je dobri Bog stvorio i kažete, barem će neki među vama reći: ‘Ti jadnici, goli i nenaoružani, nemaju ni pimpeka ni pipice, preklinju za milost pokraj svog intergalaktičkog Trailwaysa , i kakvo bi pseto, kakvo bi čudovište moglo čuti te bugareće glasove i svejedno ih napasti?’ I moram vam reći, dečki, da sam ja to pseto, ja sam ta neman, ja sam ta postindustrijska, postmoderna kripto-fašistička, politički neispravna, muška ratnohuškačka svinja, hvaljen Isus, i svi koji slušaju neka znaju da sam ja Abraham Peter Kurtz, umirovljeni pripadnik američkog Ratnog zrakoplovstva, serijski  roj 241771699, i da ja predvodim ovaj napad, ja sam pukovnik Calley8h zadužen za ovaj pokolj u restoranu Kod Alice .”

On duboko udahne pogleda prikovanog za lebdeće helikoptere.

“Ali, narode, ja vam kažem da nas ti sivci zajebavaju od kraja četrdesetih godina, a da se ja zajebavam s njima od kraja sedamdesetih; kažem vam da samo zato što vam neki čovjek priđe podignutih ruku i kaže predajem se ne znači, hvaljen Isus, da u dupetu nema litru nitroglicerina. E sad, krupne stare sive stanice pametnjakovića u trustovima mozgova većinom kažu da su ti sivci pristigli kad smo mi počeli ispaljivati atomske i hidrogenske bombe, da su došli kao što kukce privlači svjetlo. Ne znam ništa o tome, nisam ja mislilac, razmišljanje prepuštam drugima, prepusti to kelju, kaže se, kelj ima glavu za to, ali momci, s mojim je očima sve u redu i kažem vam da su ti sivonje bezopasni koliko i vuk u kokošinjcu. Svih tih godina uhvatili smo ih podosta, ali nijeđan nije poživio. Kad umru, trupla im se brzo raspadnu i pretvore točno u ono što vidite tamo dolje, ono što vi momci zovete Ripleyjičinim gljivicama. Katkad eksplodiraju. Shvaćate? Eksplodiraju. Gljivice koje nose u sebi - ili su možda gljivice najbitnije, neke sive stanice iz trustova mozgova smatraju da bi to mogao biti slučaj -       brzo uginu ako se ne dočepaju živog domaćina, ponavljam živog domaćina, a domaćin koji im čini se, narode, najbolje godi jest, hvaljen Isus, dobar stari homo sapić. A zavuče li vam se makar ispod nokta malog prsta, piši kući propalo je.”

To nije bila baš istina - zapravo ni blizu istine - ali nitko se ne bori za tebe žestoko kao prestrašeni vojnik. Kurtz je to znao iz iskustva.

“Dečki, naši su sivi frendovi telepati i čini se da uspijevaju tu sposob- nost zrakom prenijeti na nas. Zarazimo se time čak i kad nismo zaraženi gljivicama, pa iako biste mogli pomisliti da bi malo čitanja misli bilo baš fora, nešto što bi vas učinilo glavnim na svakom tulumu, mogu vam reći što vas čeka malo niže na tom putu: shizofrenija, paranoja, fikcije i potpuno - ponavljam POTPUNO POMRAČENJE UMA. Dečki iz trustova mozgova, Bog ih blagoslovio, smatraju da je ta telepatija zasad kratkotrajna, ali vam ne moram reći što bi se moglo dogoditi u tom smislu ako se sivcima dopusti da se udome i udomaće. Narode, želim da vrlo pažljivo poslušate što ću vam sad reći. Želim da slušate kao da vam život o tome ovisi, u redu? Kad oni uhvate nas - ponavljam kad oni uhvate nas - a vi svi znate da je bilo otmica; većina ljudi koja tvrdi da su ih oteli izvanzemaljci laže u tri neurotične pizde materine, ali ne i svi - onima koje puste često budu ugrađeni implantati. Neki su implantati samo instrumenti - predajnici možda ili nekakvi monitori - ali neki su živa bića koja jedu svoje domaćine, utove se, a zatim ih rastrgaju. Te su implantate usadila upravo stvorenja koja vidite tamo dolje kako mile uokolo poput golih nevinašaca. Tvrde da medu njima nema zaraze, iako mi znamo da su zaraženi sve do jinga i janga i do balčaka i svega ostalog. Već dvadeset pet godina, pa i više, gledam ih na djelu, i kažem vam da je ovo ono pravo, ovo je invazija, ovo je Super Bowl svih Super Bowlova, a vi, momci, igrate u obrani. Dečki, oni nisu bespomoćni mali E.T.-ji, koji čekaju da im netko udijeli telefonsku karticu New England Tela da bi mogli nazvati svoje, oni su bolest. Oni su karcinom, hvaljen Isus, a mi im, dečki, dođemo kao jedna velika radioaktivna doza kemoterapije. Dečki, čujete li me?”

Ovaj put nije bilo potvrda. Ni prijama, ni primljeno. Surovo klicanje, nervozno i neurotično, koje podrhtava od želje. Komunikacijski je kanal nabreknuo od njih.

“Rak, dečki. Oni su rak. Ne znam to bolje izraziti jer, kao što znate, ja nisam blagorječiv. Owen, jesi li čuo?”

“Čuo, šefe.” Bezizražajno. Bezizražajno i mirno, proklet bio. Pa, neka bude hladnokrvan. Neka bude hladan dok još može. S Owenom Underhillom je svršeno. Kurtz podigne onu kapu od novina i s divljenjem se zagleda u nju. Owen Underhill je gotov.

“Owen, što je to dolje? Što se to mota oko tog broda? Što je to jutros zaboravilo navući hlače i cipele prije odlaska iz kuće?”

“Rak, šefe.”

“Tako je. A sad izdaj tu zapovijed pa da krenemo. Iz sveg glasa, Owen.” I krajnje sračunatom kretnjom, znajući da ga ljudi iz bojnih helikoptera gledaju (nikad nije održao takvu besjedu, nikad, a nijedne unaprijed smišljene riječi, osim možda u njegovim snovima), on okrene svoju kapu naopako.

7

OWEN JE GLEDAO KAKO TONY EDWARDS OKREĆE SVOJU KAPU METSA TAKO da se šilt sad kosio niz njegov zatiljak, začuje kako su Bryson i Bertinelli ubacili streljivo u ležište svojih pedesetica i shvati da se ovo zaista događa.

Kreću u akciju. Može sjesti u automobil i povesti se ili stajati na cesti i biti pregažen. To su bili jedini izbori koje mu je Kurtz ostavio.

A bilo je tu još nešto, nešto užasno čega se sjećao iz davne prošlosti, kad mu je bio - koliko? Osam? Sedam godina? Možda i manje. Bio je na travnjaku ispred svoje kuće, one u Paducahu, otac je još radio, majka je bila negdje, vjerojatno u baptističkoj crkvi, pripremala se za neku od svojih beskrajnih prodaja kolača (za razliku od Kurtza, kad bi Randi Underhill rekla hvaljen Isus, ona je to zaista i mislila), kad se pred vratima susjedne kuće, Rapeloewih, zaustavi vozilo Hitne. Sirena nije bila uključena, ali je bilo puno rotirajućih svjetala. Dva muškarca u trenirkama jako sličnima kombinezonu kakav Owen sad ima na sebi potrče niz pješački prilaz Rapeloewih rasklapajući ljeskava nosila. U trku. Kao mađioničari.

Za manje od deset minuta ponovno su izašli s gospođom Rapeloew na nosilima. Oči su joj bile zatvorene. Gospodin Rapeloew hodao je iza nje, ne potrudivši se ni zatvoriti vrata. Gospodin Rapeloew, vršnjak Owenova tate, odjedanput je izgledao staro kao djedica. Još jedan mađioničarski trik. Gospodin Rapeloew pogleda udesno dok su mu oni ljudi ukrcavali njegovu ženu u vozilo Hitne pomoći i ugleda Owena kako kleči na travnjaku u kratkim hlačicama i igra se loptom. Kažu da je moždani, dijete! vikne gospodin Rapeloew. Bolnica St. Mary’s Memorial! Reci mami, Owene! A zatim se popne u vozilo Hitne i odveze. Idućih pet minuta Owen se nastavio loptati. Bacao je loptu u zrak i hvatao, ali između bacanja i hva- tanja pogledavao je u vrata koja je gospodin Rapeloew ostavio otvorena i razmišljao da bi ih trebao zatvoriti. Da bi to bilo ono što njegova majka naziva činom kršćanskog milosrđa.

Naposljetku on ustane i zakorači na travnjak Rapeloewih. Rapeloewi su bili dobri prema njemu. Ništa posebno (“Ništa zbog čega bi se čovjek probudio usred noći i pisao svojima”, rekla bi njegova majka), ali gospođa Rapeloew je često pekla kekse i uvijek bi mu ostavila nekoliko; koliko je samo zdjelica ledene kreme i tijesta polizao u druželjubivoj, veseloj kuhinji gospođe Rapeloew. A gospodin Rapeloew mu je pokazao kako da načini papirnate avione koji će zaista letjeti. Tri različita modela. Stoga su Rapeloewi zasluživali kršćansko milosrđe, ali kad je zakoračio kroz otvorena vrata kuće Rapeloewih, bilo mu je savršeno jasno da kršćansko milosrđe nije razlog zbog kojeg je on tamo. Od kršćanskog milosrđa ti se ne diže lulek.

Pet minuta - ili možda petnaest ili pola sata, vrijeme je prolazilo kao u snu - Owen je hodao po kući Rapeloewih, ne čineći ništa, ali mu je cijelo vrijeme lulek bio tvrd kao kamen, tako tvrd kao da mu je u njemu kuckalo drugo bilo i pomislio bi da će takvo što boljeti, ali nije, godilo je, i nakon toliko godina on shvati što je to nijemo bazanje zapravo bilo: predigra. To što nije imao ništa protiv Rapeloewih, što su mu zapravo bili simpatični, na neki je način činilo to još ugodnijim. Uhvate li ga (nisu) i upitaju zašto je to učinio, može odgovoriti ne znam i ne biti lažac u Božjim očima.

A nije ni učinio bogzna što. U kupaonici u prizemlju našao je četkicu na kojoj je pisalo DICK. Tako se zvao gospodin Rapeloevv. Ovven se pokušao popiškiti na dlačice četkice gospodina Rapeloevva, to je želio učiniti, ali mu je lulek bio pretvrd i mokraća nije mogla izići, ni kap. Pa je umjesto toga hraknuo na četkicu, utrljao pljuvačku u nju i vratio je na stalak. U kuhinji je izlio čašu vode na električni štednjak. Zatim je iz vitrine uzeo veliki porculanski pladanj. “Rekli su da je možda dijete”, reče Owen držeći pladanj iznad glave. “Sigurno je bila beba, jer je rekao dijete.” A tad baci pladanj u kut, gdje se pladanj smrska u tisuću komadića. Nakon toga pobjegne iz kuće. Sto god da je ušlo u njega - to od čega mu se ukrutio lulek, a oči nabrekle u dupljama - zvuk smrskanog pladnja razbio je tu začaranost, istisnuo je poput prištića, i da njegovi roditelji nisu bili toliko zabrinuti za gospođu Rapeloew, jamačno bi bili primijetili da nešto s njim nije u redu. Ovako su vjerojatno pretpostavili da je i on zabrinut za gospođu Rapeloew. Idućih tjedan dana malo je spavao, a i kad bi uspio zaspati, mučile su ga noćne more. U jednoj od njih, gospođa Rapeloew vratila se iz bolnice s bebom, samo što je beba bila crna i mrtva. Owena su gotovo izjeli krivnja i stid (ali nikad toliko da bi priznao; što bi za Boga miloga rekao kad bi ga njegova majka, baptistica, upitala što ga je spopalo), no nikad nije zaboravio slijepi užitak koji je osjećao dok je stajao u toj kupaonici spuštenih hlačica i pokušavao se popiškiti na četkicu gospodina Rapeloewa ili vrtlog naslade koji se uskovitlao u njemu kad se smrskao onaj pladanj. Da je bio stariji, vjerojatno bi svršio u gaće. Čistoća je bila u nesvjesnosti; užitak u zvuku razbijanja; rumen ugode polagano i ugodno valjanje u grizodušju zbog tog čina i straha da će biti uhvaćen. Gospodin Rapeloew je rekao možda je dijete, ali kad je te večeri Owenov tata došao kući, rekao mu je da je posrijedi moždani udar. Da je krvna žilica u mozgu gospođe Rapeloew procurila i da je to moždani udar.

A sad mu se sve to ponavlja.

Možda ću ovajput doista svršiti, pomisli on. Usvakom će slučaju biti puno grandioznije od pokušaja da se popišam na četkicu gospodina Rapeloewa. A tad, dok je okretao svoju kapu, pomisli: Ali je koncepcija u osnovi ista.

“Owen?” Kurtzov glas. “Čuješ li me, sinko? Ako mi odmah ne potvrdiš prijam, pretpostavit ću da ili ne možeš ili ne želiš...”

“Šefe, tu sam.” Mirnim glasom. U glavi ugleda oznojenog dječačića kako drži porculanski pladanj iznad glave. “Dečki, spremni za malo me- đuzvjezdane pucačine?”

Urlici odobravanja među kojima i jedan nego što te jedan rasturimo ih.

“Dečki, što biste najprije?”

Njihovu himnu i himnu i Stonese, jebote, i to odmah!

“Ako netko želi odustati, neka se javi.”

Muk na radiju. Na nekoj drugoj frekvenciji u koju se Owen neće ponovno uključiti, sivci preklinju glasovima poznatih osoba. Desno i ispod nalazi se mala Kiowa OH-58. Owenu ne treba dalekozor da bi vidio Kurtza koji je također okrenuo kapu i koji ga promatra. Novine su mu još u krilu, iz nekog razloga sad složene u trokut. Šest godina Owenu Unđerhillu nije zatrebala druga prilika, što je bilo dobro jer ih Kurtz nije pružao - u duši je Owen pretpostavljao da je to oduvijek znao. No o tome će razmišljati poslije. Bude li morao. Jedna posljednja suvisla misao proleti mu glavom - ti si karcinom, Kurtz, ti - a potom zamre. Umjesto nje zavlada ugodna i potpuna tama.

“Plava grupa, ovdje Vođa Plavca. Grupirajte se oko mene. Počnite pucati na dvije stotine metara. Ako je moguće, izbjegavajte gađati Plavca, ali žgadiju ćemo zrokati. Conk, zasviraj himnu.”

Gene Conklin pritisne tipku i ubaci CD u discman koji je ležao na podu Plavca Dva. Owen, koji više nije bio svoj, nagne se u Vođi Plavca i pojača zvuk do daske.

Mick Jagger, glas Rolling Stonesa, ispuni slušalice. Owen podigne ruku, ugleda kako mu Kurtz salutira - podrugljivo ili iskreno, Owen nije znao niti mario - a tad Owen spusti ruku. Dok je Jagger pjevao, pjevao njihovu himnu, onu koju bi uvijek navili kad bi krenuli u napad, helikopteri se naglo spuste, zbiju, pa polete prema cilju.

8

PREOSTALI SIVCI STAJALI su U SJENI SVOG BRODA KOJI JE LEŽAO U DNU PRO- LAZA rascijepljenog drveća koje je uništio u svom posljednjem prizemljenju. U početku nisu pokušavali bježati ili se sakriti; zapravo, polovica ih je iskoračila na golim besprstim nogama, šljapkajući po otopljenom snijegu, bljuzgavici i raštrkanom paperju crvenkastozlatne mahovine. Dočekali su prilazeći helikopterski stroj podignutih dugoprstih ruku, pokazujući da su prazne. Njihove krupne cme oči ljeskale su se na zagasitoj dnevnoj svjetlosti.

Helikopteri ne uspore, iako su svi oni u glavama nakratko začuli po- sljednje poruke: Nemojte nas ozlijediti, bespomoćni smo, umiremo. Kroz to, ispreplećući se poput perčina, čuo se glas Micka Jaggera: “Please allow me to introduce myself I’m a man ofwealth and taste; I’ve been aroundfor a long longyear, stolen many man’s soul andfaith...""

KK Dopustite mi, molim vas, da se predstavim, svjetski sam čovjek/ Svevremen sam i mnogima ukradoh dušu i vjeru...

Helikopteri se okrenu oko repa žustro poput orkestra limene glazbe koji izvodi okret na sredini igrališta Rose Bowla  i pedesetice otvore paljbu. Meci zaoru po snijegu, pogode mrtve grane ionako ranjenog drveća, izazovu blijedo iskrenje na rubovima silne letjelice. Zaderu po zbijenim grozdovima sivaca koji su stajali podignutih ruku i raskomadaju ih. Ruke se otkinu od rudimentarnih tijela i šikne nekakav ružičasti sok. Glave se rasprsnu poput bundeva i iz njih se po brodu i njihovim suputnicima izlije kiša crvenkaste tekućine - ne krv, već ona mahovinasta tvar, kao da su im glave bile pune toga, kao da zapravo to uopće i nisu bile glave, već košarice pune gnusnih plodina. Nekoliko ih bude presječeno napola pa padnu ruku još podignutih u znak predaje. Kad bi pali, njihova bi siva tijela postala prljavo bijela i proključala.

Mick Jagger reče u povjerenju: “I was around when Jesus Christ had His moment ofdoubt and pain... ""

Nekoliko sivaca, koji su još stajali ispod zaklopca broda, okrene se da potrče, ali nije se imalo kamo. Većina je odmah bila pokošena. Posljednja šačica preživjelih - možda ukupno njih četiri - povuče se u oskudne sjene. Činilo se da nešto rade, oko nečeg petljaju, i Owena obuzme užasan predosjećaj.

“Imam ih!” zakrči na radiju. To je bio Deforest u Plavcu Četiri, gotovo je dahtao od nestrpljivosti. U očekivanju Owenove zapovijedi da otvori vatru, Chinook se spustio gotovo do zemlje, elisama razgrtao snijeg i zamutio ga u blatnu mećavu; mlatio je po šumskom grmlju.

“Ne, zahtjev odbijen, prekini akciju, uzmak, natrag prema zbornom mjestu plus pedeset metara!” vikne Owen i odalami Tonyja po ramenu. Tony, koji je izgledao tek malko neobično s onom prozirnom maskom na ustima i nosu, naglo povuče kormilo prema natrag i Vođa Plavca podigne se u nestabilnom zraku. Usprkos glazbi - poludjelim bongo-bubnjevima, hu-huu pratećih vokala, “Sympathy for the Devil” nije odsvirala do kraja ni jedan jedini put, barem ne još - Owen začuje gunđanje svoje posade. Primijeti da je Kiowa već mala mrlja u daljini. Bez obzira na svoje čudaštvo, Kurtz nije vesla sisao. A instinkti su mu bili besprijekorni.

“Ah, šefe...” Deforest nije zvučao samo razočarano, nego i bijesno.

“Ponavljam, ponavljam, povratak na zborno mjesto Plava grupa, po- vratak...”

Detonacija ga zabije u sjedalo i odbaci Chinooka u zrak poput igračke. U pozadini rike začuje kako Tony Edwards psuje i hrve se s kormilom. Iza sebe začuju krikove, ali premda je većina posade bila ranjena, izgubili su samo Pinkyja Brysona, koji se bio nagnuo iz helikoptera da bi bolje vidio pa je pao kad ga je dohvatio udarni val.

“Imam ga, imam ga, imam ga”, Tony zakokodače, ali se Ovvenu činilo daje prošlo najmanje trideset sekundi prije nego što je Tony zaista uhvatio kormilo, činilo se da sekunde traju satima. Na razglasu je himna prestala svirati, činjenica koja nije slutila na dobro što se tiče Conka i momaka u Plavcu Dva.

Tony naglo okrene Vođu Plavca i Owen primijeti da je Perspex  vjetro- brana napukao na dva mjesta. Iza njih je netko i dalje vrištao - ispostavilo se da je Mac Cavanaugh nekako uspio ostati bez dva prsta.

“U kurac sve”, promumlja Tony, a onda reče: “Šefe, spasili ste nam dupe. Hvala.”

Owen jedva da ga je čuo. Gledao je u ostatke svemirskog broda, koji je sad ležao razbijen u najmanje tri komađa. Bilo je teško reći točno, jer je po zraku letjelo ono sranje i zrak se pretvorio u crvenkastonarančastu izmaglicu. Bilo je nešto lakše vidjeti ostatke Deforestova helikoptera. Ležao je nagnut na bok u kaljuži, a oko njega su na sve strane izbijali mjehurići. Na lijevoj je strani dugačak komad slomljene elise plutao po vodi poput kanu-vesla nekog diva. Pedesetak metara dalje stršilo je još elisa, crnih i iskrivljenih, iz plamteće kugle žutobijelog ognja. To su bili Conklin i Plavac Dva.

Krčanje i pištanje iz radija. Blakey u Plavcu Tri. “Šefe, hej šefe, vi- dim...” '

“Trojka, ovdje Vođa. Želim da...”

“Vođa, ovdje Trojka, vidim preživjele, ponavljam, vidim preživjele iz Plavca Četiri, najmanje trojicu... ne, četvoricu... spuštam se i...”

“Odbijen zahtjev, Plavac Tri, ne dolazi u obzir. Vrati se na zborno mjesto plus pedeset metara-ispravak, zborno mjesto plus jedan pedeset, jedan-pet-nula, i to odmah!”

“Ali, zapovjedniče... hoću reći, šefe... vidim Friedmana, gori, je- bote...”

“Joe Blakey, slušaj me.”

Nema sumnje - Kurtzova turpija od glasa, Kurtz koji se na vrijeme maknuo izvan dosega tog crvenog sranja. Gotovo kao da je, pomisli Owen, znao što će se dogoditi.

“Miči dupe odande ili ti jamčim da ćeš već idućeg tjedna lopatom grabiti devino govno negdje gdje je jako vruće, a točenje alkohola zabranjeno. Odjava. ”

Ni riječi više od Plavca Tri. Dva preživjela bojna helikoptera vrate se na zborno mjesto plus stotinu pedeset metara. Owen je sjedio i gledao bjesomučnu spiralu Ripleyjičinih gljivica i pitao se je li Kurtz zaista znao ili samo naslutio, pitao se jesu li se on i Blakey maknuli na vrijeme. Jer sivci su, naravno, bili zarazni; što god oni rekli, bili su zarazni. Owen nije znao opravdava li to to što su upravo učinili, ali je smatrao da su preživjeli članovi posade Plavca Četiri Raya Deforesta najvjerojatnije živi mrtvaci. Ili još i gore: živi ljudi u procesu preobrazbe. Preobražavaju se u Bog bi ga znao što.

“Owen.” Radio.

Tony ga pogleda, podignutih obrva.

“Owen.”

Uzdahnuvši, Owen bradom prebaci prekidač na Kurtzov sigurni kanal. “Ovdje sam, šefe.”

9

KURTZ JE SJEDIO U KIOWI JOŠ DRŽEĆI U KRILU ONU KAPU OD NOVINSKOG PAPIRA. On i Freddy nosili su maske, kao i ostali pripadnici jurišne grupe. Vjerojatno ih još nose i oni nesretnici na zemlji. Maske su vjerojatno nepotrebne, ali Kurtz, koji nije imao namjeru zaraditi Ripleyjicu ako to ikako može izbjeći, bio je krupna zvjerka i između ostalog, trebao je i pružati primjer. Osim toga, bolje smanjiti postotak vjerojatnosti. A glede Freddyja Johnsona... e pa ima planove s Freddyjem.

“Ovdje sam, šefe”, Underhill reče kroz njegove slušalice.

“Dobro pucanje, još bolje manevriranje i izvanredno razmišljanje. Spasio si nekoliko života. Ti i ja smo tamo gdje smo bili. Na početku. Jasno?”

“Jasno, šefe. Jasno i zahvaljujem.”

A ako to vjemješ, pomisli Kurtz, onda si gluplji nego što izgledaš.

10

IZA Owena, Cavanaugh je još halabučio, ali sad ne toliko glasno. Ni riječi od Joea Blakeyja, koji je možda počeo shvaćati implikacije onog prozirnog crvenozlatnog kovitlaca, koji možda jesu a možda i nisu uspjeli izbjeći.

“Sve u redu, dragoviću?” upita Kurtz.

“Imamo ranjenih,” odgovori Owen, “no sve u svemu je u redu. Ali ima posla za čistače; tamo je pravi svinjac.”

Kroz Owenove se slušalice, glasno, vrati Kurtzov graktavi smijeh.

11

“FREDDY?”

“Da, šefe.”

“Trebamo držati na oku Owena Underhilla.”

“U redu.”

“Ako budemo morali naglo otići - mi Carskodolinaši - Underhill ostaje ovdje.”

Freddy Johnson ne reče ništa, samo kimne glavom i nastavi pilotirati. Do- bar momak. Za razliku od nekih, zna na kojoj mu je strani crte mjesto.

Kurtz se ponovno okrene k njemu.

“Freddy, vrati nas u onaj pišljivi dućančić i ne štedi konje. Želim biti tamo najmanje petnaest minuta prije Owena i Joea Blakeyja. A i dvadeset, ako je moguće.”

“Da, šefe.”

“I želim sigurnu satelitsku vezu s Cheyenne Mountain.”

“Nema problema. Potrajat će pet minuta.”

“Neka bude tri, dragoviću. Neka bude tri.”

Kurtz se zavali u sjedištu i zagleda kako borove šume promiču ispod njih. Toliko šuma, toliko faune, a i nešto ljudi - većinom u ovo doba godine odjevenih u narančasto. A za tjedan dana - možda i za sedamdeset dva sata

- sve će to biti mrtvo poput gorja na Mjesecu. Sramota, ali ako u Maineu nečega ne manjka, onda su to šume.

Kurtz je oko prsta vrtio onu magareću kapu od papira. Bude li moguće, namjeravao se pobrinuti za to da je Owen Underhill ima na glavi kad prestane disati.

“Samo je želio čuti je li se u poruci što promijenilo”, reče on tiho.

Freddy Johnson, koji je znao koja ruka njegovu mije, ne reče ništa.

12

NA pola puta do Gosselinova marketa, kad je Kurtzova brza mala Kiowa već bila jedva vidljiva a možda i nevidljiva točkica, Owenu pogled padne na desnu ruku Tonyja Edwardsa koja je čvrsto stezala jedan krak Chinookova upravljača u obliku rašlji. U dnu desnog palca, fina poput hrpice pijeska, vidjela se zavojita crta crvenkastozlatne boje. Owen pogleda u svoje ruke, pregledavajući ih pozorno kao što je to činila higijeničarka, gospođa Jankowski, onih davnih dana dok su im Rapeloewi još bili susjedi. Ništa ne ugleda, ne još, ne na svojima, ali je Tony nosio biljeg i Owen pretpostavi da će se i njegov s vremenom pojaviti.

Underhillovi su bili baptisti i Owenu je bila poznata priča o Kainu i Abelu. Glas krvi tvoga brata zaziva me iz zemlje, rekao je Bog i poslao bra- toubojicu Kaina da živi u Nodovoj zemlji, istočno od Raja. S prizemnicima, prema riječima njegove majke. Ali prije nego što su Kaina protjerali da luta svijetom, Bog mu utisne biljeg, tako da su čak i prizemnici u Nodu znali što je on. A sad, ugledavši tu crvenkastozlatnu nit na noktu Eddiejeva palca i tražeći je na vlastitim rukama i zapešćima, Owen shvati da zna koje je boje bio Kainov znak.

JEDANAESTO POGLAVLJE

Jajonošino putovanje

1

SAMOUBOJSTVO, SPOZNAO JE HENRY, IMA SVOJ GLAS. ZELI SE OBJASNITI. Problem je u tome što engleski ne govori tečno; uglavnom natuca neki vlastiti unakaženi nemušti engleski. Ali to nije važno; samo govorenje kao da je dovoljno. Nakon što je Henry samoubojstvu dopustio da ima glas, život mu se naglo poboljšao. Čak je nekih noći ponovno i spavao (ne često, ali dovoljno) i nikad nije imao zaista loš dan.

Do danas.

Na Arktičkoj mački nalazilo se Jonesyjevo tijelo, ali stvor koji je sad stolovao u njegovu starom prijatelju bio je pun tuđinskih slika i tuđinske namjere. Možda se u tom tijelu još nalazi Jonesy - Henryju se zapravo činilo da je tako - ali i da jest, sad je preduboko, premalen i preslab da bi bio i od kakve koristi. Uskoro će Jonesyja sasvim nestati, vjerojatno na svu sreću.

Henry se bio pobojao da će ga stvor koji sad upravlja Jonesyjem osjetiti, ali je prošao ne usporivši. Prema Peteu. A zatim što? Kamo? Henry nije želio o tome misliti, nije želio mariti.

Naposljetku ponovno krene natrag prema lovačkoj kući, ne zato što je u Rupi u zidu išta ostalo, nego zato što nije imao kamo. Kad je stigao do dvorišnih vrata i jednorječnog natpisa - CLARENDON - on ispljune još jedan zub u rukavicu, pogleda u nj pa ga baci. Snijeg je prestao padati, ali je nebo i dalje bilo tamno i učini mu se da vjetar ponovno jača. Jesu li na radiju spomenuli nekakvu mećavu olujne jačine? Nije se mogao sjetiti, a nije bio ni siguran da je važno.

Negdje zapadno od njega, silna eksplozija kao maljem kresne po danu. Henry tupo pogleda u tom smjeru, ali ne ugleda ništa. Nešto se ili srušilo ili eksplodiralo, a barem je ušutkalo neke grintave glasove u njegovoj glavi. Nije imao pojma je li to dvoje povezano ili nije, ni bi li trebao pridati tome pozornost. Prođe kroz otvorena dvorišna vrata pa krene niz utabani snijeg žigosan tragom Arktičke mačke u odlasku i priđe Rupi u zidu.

Generator je postojano revao, a iznad granitne ploče koja je služila kao njihov otirač dobrodošlice, vrata su stajala otvorena. Henry na trenutak zastane ispred vrata, zagledan u granitnu ploču. Isprva je pomislio da na njoj ima krvi, ali krv - svježa ili osušena - nema taj jedinstveni crvenozlatni preljev. Ne, gleda u nekakvu organsku izraslinu. Mahovinu ili možda gljivice. A tu je još nešto...

Henry zabaci glavu, raširi nosnice i lagano onjuši - sjeti se, i jasno i besmisleno, kako je prije mjesec dana bio u restoranu Maurice’s s bivšom ženom, kako je pomirisao vino koje je sommelier upravo natočio, kako je gledao u Rhondu na drugoj strani stola i mislio Mi mirišemo vino, psi si mirišu stražnjicu, a sve se to svodi otprilike na isto. A zatim mu u glavi bljesne slika kako se niz očevu bradu cijedi mlijeko. Bio se nasmiješio Rhondi, ona mu je uzvratila smiješak, a on je pomislio kakvo će olakšanje svršetak donijeti, i ako se već učiniti mora, neka se učini brzo .

No miris koji je sad osjetio nije bilo vino već močvarni, sumporni vonj. Na trenutak ga nije mogao prepoznati, a zatim se sjeti: žena koja ih je upropastila. Osjećao se miris njezine napaćene utrobe.

Henry stupi na granitnu ploču, svjestan da je u ovu kuću došao posljednji put, i osjeti težinu svih tih godina - smijeha, razgovora, piva, povremenog džointa, gađanja hranom 1996. (ili je to možda bilo 1997.), pucnjave, gorke mješavine mirisa baruta i krvi koja znači sezonu lova na jelene, miris smrti, prijateljstva i divote djetinjstva.

Dok je tamo stajao, ponovno omiriše. Osjetno jači miris, sad više kemijski nego organski, vjerojatno zato što ga toliko ima. Pogleda unutra. Na podu je bilo te maljave plijesni, ali su se još vidjele podne daske. No na indijanskom je sagu narastao već tako debeo sloj da je bilo teško razaznati uzorak. Sto god to bilo, bez sumnje uspijeva bolje na toplome, ali je svejedno brzina rasta bila zastrašujuća.

Henry krene da uđe, ali se predomisli. Odmakne se dva-tri koraka i ostane stajati ispred vrata na snijegu, svjestan da mu krvari iz nosa i da u desnima ima rupe u kojima su se jutros kad je ustao još nalazili zubi. Ako ta mahovinasta tvar proizvodi nekakav virus koji se prenosi zrakom kao što su ebola ili hanta virusi, onda je ionako gotov, i sve što učini bit će kao da zatvori vrata staje nakon što je konj ukraden. Ali nema smisla izlagati se nepotrebnim rizicima, zar ne?

On se okrene i zaobiđe Rupu u zidu na stranu Vododerine, i dalje hodajući po ugaženom tragu Arktičke mačke da ne bi propadao u novi snijeg.

2

I VRATA ŠUPE BILA SU OTVORENA. HENRY UGLEDA JONESYJA, DA, JASNO KAO dan, Jonesyja koji je zastao na vratima prije nego što je ušao po motorne sanjke, Jonesyja koji se ovlaš drži za dovratak i osluškuje... što?

Ništa. Vrane ne grakću, šojke ne krešte, djetlići ne kuckaju, vjeverice ne tapkaju. Čuje se samo vjetar i povremeni jastučastiplop kad bi ugrušak snijega skliznuo s bora ili smreke i udario o novi snijeg. Ovdašnje faune nema, odselila se poput luckastih životinja iz neke karikature Garyja Larsona .

Trenutak ostane stajati na mjestu, prizivajući u sjećanje unutrašnjost šupe. Peteu bi to bolje pošlo za rukom - Pete bi stajao zatvorenih očiju i kažiprstom palucao lijevo-desno, a zatim rekao gdje se što nalazi, do naj- manje kutijice s vijcima - ali Henry zaključi da će se u ovom slučaju morati snaći bez Peteove specijalne vještine. Jučer je bio ovdje, kad je tražio nešto uz pomoć čega će otvoriti vrata kuhinjskog ormarića koja su nabubrila od vlage i nisu se dala otvoriti. Tad je vidio ono što mu sad treba.

Henry nekoliko puta brzo udahne i izdahne, hiperventiliranjem si pročisti pluća, pa čvrsto pritisne ruku u rukavici na usta i nos i uđe. Na trenutak ostane nepomično stajati, čekajući da mu se oči priviknu na polutamu. Nije želio da ga nešto iznenadi ako je ikako moguće.

Kad je ponovno dobro vidio, Henry prijeđe preko praznog prostora gdje su prije stajale motorne sanjke. Sad na podu nije bilo ničega osim premaza uzorka naftnih mrlja, ali na zelenoj ceradi kojom je bila pokrivena Arktička mačka i koja je sad ležala odbačena u kutu bilo je onih mrlja crvenkastozlatne nečisti.

Na radnom je stolu bio nered: staklenka s čavlima i jedna s vijcima prevrnute tako da je ono što se nekad tako brižljivo držalo odvojeno sad bilo izmiješano, stari stalak za lulu koji je pripadao Lamaru Clarendonu srušen na pod i razbijen, sve ladice ugrađene dubinom stola izvučene i tako ostavljene. Jedan od njih, Beaver ili Jonesy, prošli su kroz šupu poput orkana, tražeći nešto.

Bio je to Jonesy.

Aha. Henry možda nikad neće znati što je on tražio, ali je to bio Jonesy, to je znao, a očito je bilo vraški važno njemu ili obojici. Henry se pitao je li Jonesy našao što je tražio. Vjerojatno ni to nikad neće doznati. U međuvremenu, ono što je on želio jasno se vidjelo u kutu prostorije, obješeno o čavao iznad hrpe limenki s bojom i prskalica.

I dalje držeći ruku na ustima i nosu, zadržavajući dah, Henry prijeđe preko šupe. Na čavlu su visjele najmanje četiri male ličilačke maske za usta i nos na gumilastikama koje su uglavnom izgubile elastičnost. On ih sve uzme i okrene se na vrijeme da spazi kako se nešto pomaknulo iza vrata. Suzdržao se da naglo ne udahne, ali mu srce poskoči i ubrza, a dvostruka rezerva zraka u njegovim plućima koja mu je dosad dostajala, naglo se učini prevruća i preteška. Ničeg tamo nema, to je samo njegova mašta. No tad shvati da ipak nečeg ima. Svjetlost je ulazila kroz otvorena vrata, a još nešto svjetlosti dopiralo je kroz jedan jedini prljavi prozor iznad stola: Henry se doslovno prepao vlastite sjene.

Izađe iz šupe u četiri krupna koraka. One ličilačke maske klatile su mu se u desnoj ruci. Zadrži onaj pokvareni zrak u plućima sve dok nije načinio još četiri koraka niz utabani trag motornih sanjki, pa ga s praskom ispusti. Sagne se, rukama se uhvati za bedra iznad koljena, crne točkice zaroje mu se pred očima, a zatim se raziđu.

S istoka dopre udaljeno pucketanje pucnjave. Ne puščane, jer je bila preglasna i prebrza za to. To je automatsko oružje. Henryju se u glavi ukaže prizor jasan poput onoga kako se niz očevu bradu cijedi mlijeko ili kako Barry Newman bježi iz njegova ureda glavom bez obzira kao da ima rakete u potpeticama. Ugleda jelene, rakune, svisce, divlje pse i zečeve kako ih kose na desetke i na stotine u pokušaju bijega s područja koje je sad sasvim očigledno kužna zona; ugleda snijeg kako poprima crvenu boju od njihove nedužne (ali vjerojatno kontaminirane) krvi. Ta ga vizija pogodi na način na koji to nije očekivao i prodre do mjesta koje nije bilo mrtvo već samo umrtvljeno. Bilo je to mjesto koje je onomad tako snažno suzvučalo s Dudditsovim plačem, stopilo se u harmoniju od koje vam se činilo da će vam glava puknuti.

Henry se uspravi, ugleda svježu krv na dlanu rukavice lijeve ruke i drekne na nebo: “Ah, sranje!”, glasom koji je bio i bijesan i podsmješljiv. Bio je pokrio usta i nos, dočepao se maski i namjeravao navući najmanje dvije kad bude ušao u Rupu u zidu, ali je sasvim zaboravio ranu na bedru, onu koju je zaradio kad se Scout prevrnuo. Ako je u šupi bilo nečeg zaraznog, nečega što one gljivice ispuštaju, po svoj je prilici to već u njemu. Premda mjere opreza koje je on poduzeo nisu bile nešto naročito. Henry zamisli natpis ispisan velikim crvenim slovima: PODRUČJE BIOHAZARDA! MOLIMO ZADRŽITE DAH I RUKOM POKRIJTE OGREBOTINE AKO IH IMATE!

On se roktavo nasmije i krene natrag prema drvenjari. Ta zaboga, Maude , ionako nije namjeravao živjeti dovijeka.

A na istoku, ona je pucnjava uporno štektala.

3

PONOVNO ISPRED OTVORENIH VRATA RUPE U ZIDU, HENRY POPIPA PO STRAŽNJEM džepu da vidi ima li u njemu rupčić, ne nadajući se puno da će ga naći... i ne nađe ga. Dvije neizreklamirane atrakcije boravka u šumi su da možeš mokriti gdje stigneš, a kad ti nos osjeti potrebu za useknjivanjem, samo se nagneš i zatrubiš. Ima nečeg iskonski ugodnog u tome kad pustiš da ti pišaka i šmrklji lete naokolo... barem za muškarce. Kad bolje razmisliš, pravo je čudo nad čudima da žene mogu zavoljeti čak i najbolje primjerke muškog roda, a kamoli ostale.

Skine jaknu pa majicu ispod nje pa termo-potkošulju ispod nje. Završni je sloj bio izblijedjeli dres bostonskih Red Soxa na čijim je leđima pisalo GARCIAPARRA S . Henry skine dres, zarola ga u zavoj i omota oko krvlju slijepljene poderotine na lijevoj nogavici traperica, ponovno pomislivši kako je zaključao vrata staje nakon što je konj ukraden. Svejedno, popuniš prazna mjesta, zar ne? Da, popuniš prazna mjesta i to velikim urednim i čitkim slovima. To su koncepcije na kojima se život temelji. Cak i kad je život na izmaku.

Vrati ostatak vanjskih slojeva odjeće na svoj naježeni torzo pa navuče dvije ličilačke maske u obliku suze. Na trenutak pomisli da bi mogao preo- stale dvije nataknuti na uši, zamisli kako se te uske gumilastike ukrštaju na njegovu zatiljku poput remenja ramene futrole za pištolj i prasne u smijeh. Što mu još neće pasti na um? Posljednjom maskom pokriti oko?

“Ako me dohvati, dohvatit će me”, reče on, istodobno se podsjetivši da ne bi bilo zgorega pripaziti se; mala doza opreza čovjeku nikad neće naškoditi, govorio je stari Lamar.

U Rupi u zidu, one gljivice (ili plijesan ili što god bilo) prilično su se namnožile čak i u ovo malo vremena koje je Henry proveo u šupi. Indijanski je sag sad bio prekriven od jedne do druge strane, i nije se providio ni najmanji komadić uzorka. Bilo je mrlja na kauču, na radnoj plohi između kuhinje i blagovaonice te na sjedištima dvije od tri visoke stolice na strani radne plohe okrenutoj preraa dnevnom boravku. Grbava kapilara crvenozlatnih maljica penjala se uz nogu stola u blagovaonici, kao da prati liniju nečeg prolivenog, i Henryja to podsjeti na to kako mravi nagrnu na najmanji trag rasipanog šećera. Vjerojatno najmučnije od svega bili su crvenozlatni mašci paučine koja je visjela visoko iznad indijanskog saga. Henry se zagleda u nju nekoliko trenutaka prije nego što shvati što je zapravo posrijedi: snovolovka Lamara Clarendona. Henry je smatrao da nikad neće doznati što se točno ovdje dogodilo, ali je jedno bilo sigurno: snovolovka je ovaj put namamila i uhvatila pravu noćnu moru.

Ta ne misliš valjda dublje zaći unutra, ha? Sad kadsi vidio kojom brzinom raste? Jonesy je izgledao u redu kad jeprošao, ali nije bio u redu, i ti to znaš. Osjetio si. Dakle... ne ideš valjda dalje, je li?

“Mislim da idem”, reče Henry. Onaj dvostruki sloj maski poskoči mu na licu kad je progovorio. “Ako me dohvati... pa što, morat ću se samo ubiti.”

Smijući se poput Stubba  u Moby Dicku, Henry zađe dublje u kuću.

4

Uz JEDNU iznimku, gljivice su rasle u tankim rogozinama I NAKUPINAMA. Iznimka je bila ispred kupaoničkih vrata, gdje se nalazio humak smršenih gljivica koje su rasle uz dovratak i zabradile oba dovratka do visine od najmanje metar dvadeset. Taj humkoliki busen kao da je počivao na neka- kvom sivkastom, spužvastom mediju. Na strani okrenutoj prema dnevnom boravku, ta se siva tvar rascijepila u obliku slova V koje Henryja neugodno podsjeti na raširene noge. Kao da je netko umro na vratima, a gljivice su ošugavile truplo. Henry se prisjeti separata na medicini, nekakvog članka koji je pregledao na brzinu u potrazi za nečim drugim. Sadržavao je i fotografije, a jedna je od njih bila ogavna fotografija s uviđaja koju nikad nije sasvim zaboravio. Na njoj se vidjela žrtva ubojstva bačena u šumi, čije je golo tijelo pronađeno nakon otprilike četiri dana. Iz zatiljka, u naborima sa stražnje strane koljena i iz čmarne udubine rasle su mu gljive.

Četiri dana, to je u redu. Ali ova je kuća jutros bila čista, samo...

Henry pogleda na sat i shvati da je stao u dvadeset do dvanaest: sad je bilo ništa sati po istočnoameričkom vremenu.

On se okrene i zaviri iza vrata, odjednom uvjeren da tamo nešto vreba.

Ma ne. Ništa osim Jonesyjeve garandice, naslonjene na zid.

Henry pođe, ali se tad ponovno okrene. Garandica je izgledala nezah- vaćena onom sluzi i Henry je uzme. Nabijena, zakočena, jedan metak u ležištu. Dobro. Henry je prebaci preko ramena i ponovno se okrene prema onog neugodnoj crvenoj hrgi koja je rasla ispred kupaoničkih vrata. Ovdje se osjećao jak miris etera, pomiješan s nečim sumpornim i još neugodnijim. On polako prijeđe preko sobe prema kupaonici, sileći se na svaki korak, strepeći (i sve sigurniji) da je ona crvena grba s produžecima u obliku nogu sve što je ostalo od njegova prijatelja Beavera. Još trenutak i ugledat će raščupane ostatke Beavove duge kose ili njegove Doc Martensice, koje je Beaver nazivao svojim “izrazom lezbijske solidarnosti”. Beav si je utuvio u glavu da su Doc Martensice tajni lezbijski znak prepoznavanja i nitko mu to nije mogao izbiti iz glave. Također je bio uvjeren da ljudi s prezimenom Rotschild i Goldfarb upravljaju svijetom, vjerojatno iz bunkera duboko u stijenama Colorada. Beaver, čiji je najdraži usklik iznenađenja bio: Jebo te Pero Ždero.

Ali nije bilo načina da kaže je li taj humak kod vrata nekoć bio Beav ili itko. Postojalo je samo sugestivno obličje. Nešto zabjelasa u spužvastoj masi i Henry se prigne, pitajući se pritom rastu li mikroskopske čestice gljivica na vlažnim, nezaštićenim površinama njegovih očiju. Ispostavi se da je ugledao okruglu kvaku kupaonice. Malo po strani, razmećući se vlastitim dlakavim naslagama, ležala je rola izolirbanda. Sjeti se uneređene i razba- cane površine radnog stola u šupi, izvučenih ladica. Je li to Jonesy otišao tamo potražiti? Usranu rolu izolirbanda? Nešto u njegovoj glavi - možda onaj škljocaj, a možda i ne - reče da jest. Ali zašto? Zašto zaboga?

U posljednjih otprilike pet mjeseci, kako su mu samoubilačke misli sve češće navirale i zadržavale se sve dulje, pijučući na svom nemuštom engleskom, Henryja je više-manje napustila radoznalost. No sad je bjesnjela, kao da se probudila gladna. Nije ju imao čime nahraniti. Je li Jonesy htio zalijepiti vrata? Aha? Da spriječi izlazak čega? On i Beav su jamačno znali da ljepljiva traka ne bi bila djelotvorna protiv gljivica koje bi jednostavno provukle svoje pipke ispod vrata.

Henry pogleda u kupaonicu i tiho zastenje. Kakvo god besramno ludilo da se ovdje odigralo, počelo je i završilo ovdje - u to nije nimalo sumnjao. Prostorija je bila crvena špilja, plave keramičke pločice gotovo potpuno skrivene ispod dina te tvari. Obrasla je postolje umivaonika i zahodske školjke. Poklopac daske bio je podignut i naslonjen na kotlić, pa premda nije mogao biti sasvim siguran - bio je previše zarastao da bi mogao biti siguran - učinilo mu se i da je okrugli dio školjke razbijen i urušen. Plastična zavjesa sad je bila neprozirne crvenozlatne boje umjesto prozirne plave; većinom se otrgnula s kolutova (kojima je narasla vlastita biljna brada) i ležala u kadi.

Preko ruba kade, također zaraslo u gljivice, stršilo je stopalo u čizmi. Čizma je bila Doc Martensica, Henry je u to bio uvjeren. Činilo se da je ipak pronašao Beavera. Navru mu sjećanja na dan kad su izbavili Dudditsa, tako jasna i živopisna kao da je bilo jučer. Beaver u svojoj otkačenoj staroj kožnoj jakni, Beaver koji je podigao Dudditsovu kutiju za užinu i rekao Sviđa ti se ta emisija? Ali nikad ne mijenjaju odjeću! A zatim je rekao...

“Jebo te Pero Zdero”, reče Henry zarasloj lovačkoj kući. “Eto što je rekao, to bi uvijek rekao.” Suze mu se preliju iz očiju i poteku niz obraze. Ako je gljivicama potrebna samo vlaga - a sudeći po džungli koja buja u zahodskoj školjci, vlaga im je po volji - mogle bi pasti na njega i pogostiti se.

Henryju je bilo svejedno. Ima Jonesyjevu pušku. Možda bi gljivicama mogao poslužiti za predjelo, ali se može pobrinuti da ga odavno ne bude prije nego što stignu do deserta. Ako dođe do toga.

A vjerojatno hoće.

5

BIO JE UVJEREN DA JE U JEDNOM KUTU ŠUPE VIDIO NEKOLIKO OSTATAKA TEPIHA.

Henry je razmišljao bi li otišao po njih. Mogao bi ih položiti na pod kupao- nice, prijeći preko njih i bolje pogledati u kadu. Ali čemu? Znao je da je ono bio Beaver, a nije imao preveliku želju vidjeti svog starog prijatelja, autora duhovitosti poput Pišmevrit, obraslog u crvene gljivice poput prozirno bijelog trupla iz onog davnog stručnog separata koji je uzgajao koloniju gljiva. Kad bi to moglo odgovoriti na neka njegova pitanja o tome što se dogodilo, u tom slučaju da, možda. Ali Henry to nije smatrao vjerojatnim.

Uglavnom se želio maknuti odavde. Gljivice su jezive, ali ima tu još nečeg. Nekog još jezivijeg osjećaja da nije sam.

Henry se odmakne od kupaoničkih vrata. Na stolu u blagovaonici nalazila se džepna knjiga, a na naslovnici prizor razigranih vražićaka s vilama. Neka Jonesyjeva, nema sumnje, na kojoj već raste mala kolonija nečisti.

Postane svjestan nekakvog ržućeg zvuka sa zapada koji se brzo prometne u grmljavinu. Helikopteri, no ovaj put ne samo jedan. Puno njih. Velikih. Zvučali su kao da lete u visini krošanja i Henry se nesvjesno prigne. Slike iz desetak filmova o Vijetnamskom ratu ispune mu glavu i na trenutak je bio uvjeren da će raspaliti iz svojih strojnica i izrešetati kuću. Ili je možda zasuti napalmom.

Oni prođu iznad kuće ne učinivši ništa od toga, ali su letjeli dovoljno nisko da šalice i posuđe začegrtaju na kuhinjskim policama. Henry se uspravi kad je grmljavina počela jenjavati, pa se najprije pretvorila u štektanje, a zatim i u bezopasno brundanje. Vjerojatno su se otišli pridružiti pokolju životinja na istočnom kraju Jefferson Tracta. Neka. On će otići odavde i...

I što? Što točno?

Dok je on mozgao o tom pitanju, začuje zvuk iz jedne od dviju prizem- nih spavaćih soba. Šušanj. Uslijedi trenutak tišine, tek toliko da Henry zaključi da je posrijedi bila njegova mašta koja radi prekovremeno. Zatim se začuje niz tihih coktaja i pijuka, gotovo poput zvuka neke igračke na navijanje - limeni majmun ili papiga, možda - na rubu izdisaja. Henry se naježi po cijelom tijelu. Usta mu se osuše. Dlačice na zatiljku počnu se dizati u čupercima.

Miči se odavde, bježi!

Prije nego što je uspio poslušati taj glas i pružiti mu priliku da ovlada njime, zagrabi prema vratima spavaće sobe krupnim koracima i u hodu skine garandicu s ramena. Adrenalin mu se slije u krv, a svijet poprimi izrazitu jasnoću. Selektivne percepcije, tog nepriznatog dara onima koji su na sigurnom u toplini doma svog, nestane i on ugleda svaku pojedinost: trag krvi koji vodi od spavaće sobe do kupaonice, odbačenu papuču, tu čudnovatu crvenu plijesan koja raste na zidu u obliku otiska ruke. A zatim uđe kroz vrata.

Bilo je na krevetu, što god to bilo; Henryja je podsjetilo na lasicu ili svisca amputiranih nogu, dugog, krvavog repa ispruženog iza sebe poput posteljice. Samo što nijedna životinja koju je vidio - uz moguću iznimku jegulje u bostonskom Akvariju - nije imala tako nerazmjerno velike crne oči. I još jedna sličnost: kad je u zijevu otvorila rudimentarnu crtu koja joj je služila umjesto usta, pokaže se gnijezdo stravičnih zuba koljača, dugih i tankih poput igala za šešire.

Iza stvora, pulsirajući na krvlju natopljenoj plahti, nalazilo se stotinjak ili više narančastosmeđih jaja. Bila su veličine velikih pikula i obložena mutnom, balavom sluzi. U svakom Henry ugleda trzavu, dlakavu sjenu.

Onaj se lasičji stvor podigne poput zmije koja se pomalja iz košare krotitelja zmija i začegrta na njega. Sune prema naprijed na krevetu

-Jonesyjevu krevetu - ali se činilo da ne može daleko. Piljio je svojim jarosnim caklećim očima. Njegov rep (samo što je Henry zaključio da bi to zapravo mogao biti nekakav pipak) šibao je lijevo-desno pa se opruži preko jaja najdalje što je mogao dosegnuti, kao da ih štiti.

Henry shvati da uporno izgovara istu riječ, ne, monotono, poput bes- pomoćnog neurotika našopanog thorazinom . Namjesti pušku na rame i nanišani. Pratio je stvorovu ogavnu hrgu od glave koja se trzala i izmicala. Zna što je to, toliko zna, hladno pomisli Henry pa pritisne obarač.

Pucao je iz velike blizine, a nesilica nije imala puno snage za eskiviranje; ili ju je iscrpilo polaganje jaja ili joj nije godila hladnoća - zbog otvorenih ulaznih vrata, Rupa u zidu silno se rashladila. Prasak odjekne glasno u četiri zida, a stvorova se podignuta glava žitko rasprsne; vlakna i grudice zalijepe se za zid iza kreveta. Krv mu je bila iste crvenozlatne boje kao i gljivice. Obezglavljeno tijelo prevali se s kreveta na smet odjeće koju Henry ne prepozna: smeđa jakna, narančasti prsluk, traperice s posuvracima (nijedan od njih nikad nije nosio traperice s posuvracima; u školi su one koji su ih nosili nazivali štemerima). Nekoliko se jaja prevali zajedno sa strvinom. Uglavnom padnu ili na odjeću ili na hrpu Jonesyjevih knjiga i ostanu čitava, no dva udare o pod i razbiju se. Iz njih se iscijedi nešto zamućeno slično pokvarenom bjelanjku, otprilike velika žlica toga iz svakog jaja. U jajima su bile one dlake, koje su se uvijale i sukale i kao da su zurile u Henryja crnim očima veličine vrha pribadače. Od pogleda na njih došlo mu je da vrišti.

On se okrene i nesigurno izađe iz sobe na nogama koje nije osjećao, kao da su noge stola. Osjećao se poput marionete koju pomiče netko dobronamjeran, ali koji se tek nedavno počeo upućivati u tajne tog zanata. Nije zapravo znao kamo ide sve dok nije ušao u kuhinju i sagnuo se nad ormarić ispod sudopera.

“Ja sam jajonoša, ja sam jajonoša, ja sam morž! Gu-gu-đu!”

Nije ovo otpjevao nego odrecitirao glasnim, bodrećim glasom za koji nije znao da njegov repertoar uključuje. Bio je to glas trećerazrednog glumca iz 19. stoljeća. To ga podsjeti - Bog zna zašto - na Edwina Bootha" odjevenog kao d’Artagnan, u šeširu s perjanicom, kako citira stihove Johna Lennona, i Henry izgovori dva glasna sloga slična smijehu - Ha! Ha!

Gubim razum, pomisli on... ali to je u redu. Bolje da d’Artagnan recitira “I am the walrus” nego da mu se ukazuje slika kako krv onog stvora prska zid ili kako plijesni pokrivena Doc Martensica viri iz kade ili, najgore od svega, kako se ona jaja razbijaju i iz njih izlaze pregršti trzavih dlaka s očima. I sve ga te oči gledaju.

Odmakne deterdžent za pranje posuđa i kantu za pranje poda i ugleda žutu limenku Sparxa, tekućeg goriva za roštilje. Onaj nevješti lutkar koji ga je doveo ovamo ispruži Henryjevu ruku u nizu trzaja, a zatim mu čvrsto stisne desnu ruku oko limenke Sparxa. On je odnese natrag preko dnevnog boravka, zastavši samo da uzme kutiju šibica s okvira kamina.

“Ja sam on i ti si ja i mi smo svi zajedno! ” izdeklamira on i žustra koraka kroči u Jonesyjevu sobu prije nego što ona prestravljena osoba u njegovoj glavi uspije preuzeti uzde, okrenuti ga i natjerati u bijeg. Ta osoba želi da on podbrusi pete i trči dok se ne onesvijesti. Ili ne umre.

I jaja na krevetu su pucala. Nešto više od dvadesetak onih dlaka puzalo je po krvlju natopljenoj posteljini ili migoljilo po Jonesyjevu jastuku. Jedna podigne svoj zametak glave i zapijuče na Henryja, zvukom gotovo pretankim i prepiskutavim da bi ga se čulo.

I dalje si ne dopuštajući da zastane, kao da se u tom slučaju više ne bi pokrenuo (ni u kojem drugom smjeru osim, naravno, prema vratima), Henry načini dva koraka prema podnožju kreveta. Jedna dlaka spuzne preko poda prema njemu, odgurujući se repom poput spermatozoida ispod mikroskopa.

Henry je zgnječi nogom i pritom odvrne crveni plastični čep s grlića limenke. Nanišani otvor prema krevetu pa pritisne limenku, vrteći zapeš- će amo-tamo, pazeći da dobro zalije i pod. Kad bi tekućina za paljenje poprskala ona dlakasta stvorenja, piskutavo bi mijauknula poput netom okoćenih mačića.

“Jajonoša... jajonoša... morž!”

Stane na još jednu dlaku i primijeti da mu se treća zalijepila za nogavicu traperica, pokušavajući se držati svojim percem od repa i progristi kroz materijal svojim još mliječnim zubima.

“Jajonoša”, promumlja Henry i zguli dlaku drugom čizmom. Kad je pokušala odmigoljiti, on je zgnječi. Odjednom postane svjestan da se kupa u znoju, da je obliven znojem od glave do pete; izađe li takav na hladnoću (a morat će, ne može ovdje ostati), vjerojatno će zaraditi upalu pluća.

“Ne mogu ostati ovdje, ne mogu počinuti!" Henry vikne svojim novim srčanim glasom.

Otvori kutiju sa šibicama, ali su mu ruke tako jako drhtale da ih je polovicu rasipao po podu. Još je nekoliko onih crva u obliku dlaka puzalo prema njemu. Možda ne znaju puno, ali znaju da im je neprijatelj, to znaju.

Henry dohvati jednu šibicu, podigne je, položi palac na glavicu. Trik koji ga je Pete nekad davno naučio. Uvijek te prijatelji nauče najkorisnijim stvarima, nije li tako? Primjerice, kako svom starom frendu Beaveru prirediti vikinški pogreb  a istodobno se otarasiti ovih bučnih zmijica.

“Jajonoša!”

Zagrebe po glavici šibice i ona plane. Miris gorućeg sumpora bio je poput mirisa koji ga je dočekao kad je stupio u ovu kuću, poput mirisa prdaca one krupne žene.

“Morž!”

Baci šibicu u podnožje kreveta gdje se nalazio zgužvani pokrivač sad natopljen tekućinom za paljenje. Jedan trenutak plamen je plavkasto gorio oko štapića šibice i Henry pomisli da će se ugasiti. A zatim se začuje tihi fum i pokrivaču nikne skromna kruna žutih plamenova.

“Gu-gu-đu!”

Plamenovi spuznu uz plahtu pa mjesta natopljena krvlju poprime crnu boju. Vatra stigne do one pljeve želatinom presvučenih jaja, lizne ih i zamljaska. Začuje se niz oporih prasaka kako su se jaja počela rasprska- vati. Još onih mijauka kad su crvi počeli gorjeti. Cvrljenje kad bi tekućina procurila iz rasprsnutih jaja.

Henry izađe iz sobe hodajući natraške, usput prskajući posvuda tekući- nom za paljenje. Stigao je do polovice indijanskog tepiha kad se limenka ispraznila. On je baci, pripali drugu šibicu i baci je na pod. Ovaj put je onaj vum! uslijedio istog trenutka i suknu narančasti plamenovi. Njihova jara zapeče mu se za od znoja sjajno lice i on osjeti iznenadan nagon - i snažan i ushićen - da baci one ličilačke maske i zakorači u oganj. Pozdrav toplini, pozdrav ljetu, pozdravljena da si mi tamo, stara prijateljice.

Što ga je u tome spriječilo bilo je jednostavno koliko i logično. Odluči li se sad koknuti, morao bi otrpjeti neugodno i besmisleno buđenje svih svojih potisnutih emocija. Nikad mu nece biti jasne pojedinosti toga što se ovdje dogodilo, ali bi barem neke odgovore mogao doznati od tih koji lete helikopterima i ubijaju životinje. Naravno, ako ga ne ucmekaju.

Na vratima, Henry se prisjeti nečega tako jasno da mu srce prokrvari: Beaver kleči ispred Dudditsa koji pokušava tenisicu obuti naopako. Daj da ti ja to namjestim, čovječe, kaže Beaver, a Duddits, koji ga gleda bezazlenom zbunjenošću koju moraš voljeti, odgovara: Amjei eniiu?

Henry se ponovno rasplače. “Zbogom, Beav”, reče on. “Volim te, čovječe - i to iskreno od srca.”

A zatim iskorači u hladnoću.

6

ODE DO KRAJA RUPE U ZIDU GDJE SU STAJALA DRVA ZA POTPALU. POKRAJ NJIH se nalazilo još jedno šatorsko krilo, prastaro, čija je crna boja blijedjela u sivu. Od mraza se zalijepilo za zemlju i Henry ga je morao snažno objeručke potegnuti da ga odlijepi. Ispod se nalazio koloplet buca, klizaljki i skija. Bio je tu i jedan pretpotopni cepin.

Dok je gledao u tu odbojnu hrpu uspavane zimske opreme, Henry iznenada shvati koliko je umoran... samo što je umoran bila preblaga riječ. Upravo je propješačio petnaest kilometara, pretežno žustrim korakom. Prije toga je doživio i prometnu nesreću i našao truplo prijatelja iz djetinjstva. Bio je uvjeren da su i ostala dvojica njegovih prijatelja iz djetinjstva također izgubljeni za njega.

Da nisam suicidalan, dosad bih već sasvim pošandrcao, pomisli on pa se nasmije. Godilo je smijati se, ali ga to nije učinilo ništa manje umornim. Svejedno, mora odavde. Mora naći neku službenu osobu i ispričati što se dogodilo. Možda već znaju - sudeći po zvukovima, uvjeren je da nešto znaju, jebote, iako je zbog metoda kojima se služe Henryja obuzela nelagoda - ali možda ne znaju za lasice. I jaja. On, Henry Devlin, će im ispričati - tko bi bio bolji za to? Ta on je jajonoša.

Kožnu podstavu buca izgrizlo je toliko miševa da su te cipele bile tek prazni okviri. No nakon malo prebiranja nađe zdepasti par kros-kantri skija koje su izgledale kao da su bile najnovija riječ tehnike negdje 1954. Vezovi su bili zahrđali, ali kad ih je gurnuo s oba palca, uspio ih je pomaknuti toliko da nevoljko prikliješte njegove čizme.

Iz drvenjare se sad čulo postojano pucketanje. Henry položi ruku na drvo i osjeti vrućinu. Ispod strehe se naslanjala lepeza skijaških štapova čiji su držači za ruke utonuli u prljavu paučinastu posteljicu. Henry nije želio u to dirati - sjećanje na ona jaja i migoljeći okot onog stvora nalik na lasicu bilo je odveć svježe - ali barem ima rukavice. On odmakne paučinu i brzo prebere po štapovima. Sad je vidio iskre kako poigravaju s druge strane prozora pokraj njegove glave.

Nađe par štapova koji su bili samo malo prekratki za njegovu štrkljastu visinu pa nespretno odskija do ugla kuće. Osjećao se kao nacistički vojnik iz nekog filma snimljenog po romanu Alistaira Macleana , sa starim skijama na nogama i s Jonesyjevom puškom prebačenom preko ramena. Kad se okrenuo, prozor pokraj kojeg je bio stajao rasprsne se s iznenađujuće glasnim praskom - kao da je netko bacio veliku staklenu zdjelu s prozora na katu. Henry se zguri i osjeti romon krhotina po jakni. Nekoliko mu padne u kosu. Da je još dvadeset ili trideset sekundi petljao po skijama i štapovima, rasprsnuto bi mu staklo ogulilo veći dio lica, shvati on.

Pogleda u nebo, raširi okrenute dlanove pokraj obraza na način Ala Jolsona  i reče: “Nekome gore sam simpatičan! Jupi!”

Sad su plamenovi posezali kroz prozor, lizali pod strehu i on začuje kako u kući eksplodiraju stvari kad se gradijent vrućine vinuo nebu pod oblake. Lovačka kuća oca Lamara Clarendona, sagrađena neposredno poslije Drugoga svjetskog rata, pretvorila se u krijes. Ta to je jamačno san.

Henry se odskija oko kuće, zaobilazeći je u širokom luku, gledajući kako iz dimnjaka šikljaju iskre i vrtlože se prema oblacima nabreklih trbuha. S istoka je još dopiralo neprekidno pucketanje pucnjave. Netko skuplja lovačke trofeje, i te kako. Do dopuštene kvote, i više nego dopuštene. A tu je bila i ona eksplozija na zapadu - koji je to vrag bio? Nije mogao znati. Stigne li do drugih ljudi u komadu, vjerojatno će mu oni reći.

“Ako ne odluče i mene ukokati”, reče on. Glas mu je bio suhi graktaj i on shvati da umire od žeđi. Pažljivo se sagne (desetak i više godina nije bio ni na kakvim skijama), zagrabi pregršt snijega i proguta veliki dio. Pusti da se snijeg otopi i ocijedi niz grlo. Božanstven osjećaj. Henry Devlin, psihijatar i autor seminarskog rada o hemingwayskom rješenju, čovjek koji je nekoć bio balavac, a sad je visoki i intelektualni tip kojemu naočale uvijek spuznu na vrh nosa, koji sijedi, čiji su prijatelji umrli, pobjegli ili se preobrazili, taj čovjek stoji na otvorenim dvorišnim vratima kuće u koju više nikad neće stupiti nogom, stoji na skijama i jede snijeg poput djeteta koje jede sladoled Sno-Cone u Shrine Circusu . stoji i gleda kako gori posljednji zaista vrijedan prostor njegova života. Plamenovi se probiju kroz šindru od cedrovine. Otopljeni se snijeg pretvori u kipuću vodu i sikćući slije niz zahrđale žljebove. Plamene ruke izvirivale su pa se povlačile kroz otvorena vrata poput srdačnih domaćina koji požuruju pristigle goste da

- dovraga - dovuku dupe unutra prije nego što cijela kuća izgori. Otirač crvenozlatnog paperja koji je rastao na granitnoj ploči ispred vrata postane hrskav, izgubi boju pa posivi. “Fino”, promrmlja Henry u bradu. Nesvjesno je ritmički stiskao šake na rukohvatima svojih skijaških štapova. “Fino, baš fino.”

Stajao je tako još petnaest minuta, a kad više to nije mogao podnijeti, okrene leđa ognju i krene putem kojim je došao.

7

OSJEĆAO SE iscijeđen, Treba prevaliti tridesetak kilometara (TOČNO 35,5, reče si on) i ako si dobro ne rasporedi snagu, neće mu to uspjeti. Držao se utabanog traga motornih sanjki i odmarao češće nego kad je išao u suprotnom smjeru.

Da, ali tad sam bio mlađi, pomisli on samo blago ironično.

Dvaput pogleda na sat, zaboravivši da je u Jefferson Tractu sad ništa sati. S obzirom na neprobojni otirač oblaka iznad njegove glave, jedino je bio siguran da je dan. Naravno, popodne je, ali nije mogao odrediti je li rano ili kasno popodne. Nekog drugog popodneva mogao bi se ravnati prema osjećaju gladi, ali ne i danas. Ne poslije onoga stvora na Jonesyjevu krevetu, jaja, dlaka i njihovih buljavih crnih očica. Ne nakon noge koja viri iz kade. Činilo mu se da više nikad neće jesti... a ako i bude, više nikad u usta neće staviti ništa s najmanjom nijansom crvenog. A gljive? Ne, hvala.

Skijanje, shvati on, barem na ovakvim kros-kantri batrljcima, sliči vožnji biciklom: nikad ne zaboraviš kako se to radi. Jedanput je pao na prvoj uzbrdici kad su mu se skije izmaknule ispod njega, ali se vrtoglavo glatko spustio niz drugu stranu: samo je dvaput zaglavinjao, ali se nije nijedanput opružio po snijegu. Pretpostavljao je da skije nisu bile namazane voskom još od vremena kad je uzgajivač kikirikija bio predsjednik , ali bude li se držao skučenog i utabanog traga motornih sanjki, ne bi trebao imati pro- blema. Zapanji se brojem točkica životinjskih tragova na Deep Cut Roadu - nikad nije vidio ni desetinu tog broja. Nekoliko je životinja krenulo niz cestu, ali su tragovi uglavnom samo prelazili preko nje, sa zapada prema istoku. Deep Cut se lijeno pružala prema sjeverozapadu, a zapad je očito bio strana svijeta koju je ovdašnja životinjska populacija željela izbjeći.

Ja putujem, reče si Henry. Možda će netko jednoga dana napisati o tome ep, “Henryjevo putovanje”.

“Aha”, reče on. “Vrijeme usporeno, stvarnost iskrivljena, a jajonoša uporno hoda.’ ” On se nasmije na to, ali se u njegovu suhu grlu taj smijeh pretvori u razdirući kašalj. Odskija u stranu, pokraj traga motornih sanjki, pa opet pojede dvostruku pregršt snijega.

“Ukusno... i zdravo!” objavi on. “Snijeg! Više se ne jede samo za doručak!”

Pogleda u nebo. To je bila pogreška. Na trenutak ga obuzme vrtoglavica i učini mu se da bi se mogao prevaliti na leđa. Potom se vrtoglavica povuče. Oblaci iznad njegove glave izgledali su malo tamnije. Stiže snijeg? Stiže noć? Oboje istodobno? Koljena i gležnjevi boljeli su ga od ravnomjernog šušljanja skija, a ruke su ga boljele još i jače od vitlanja skijaškim štapovima. U najgorem su stanju bili jastučići mišića na njegovim prsima. Već je uzeo zdravo za gotovo da do Gosselinove trgovine neće stići prije mraka: a sad, dok je stajao ovdje i jeo snijeg, pomisli da možda uopće neće tamo stići.

Olabavi dres Red Soxa koji je svezao oko noge; spopadne ga užas kad ugleda grimiznocrvenu nit na plavom traperu. Srce mu zalupa tako jako da su mu pred očima pukle bijele točke koje su se rojile i pulsirale. Drhtavim prstima posegne za tom crvenom bojom.

Sto to namjeravaš? naruga se samom sebi. Skinuti je kao da je konac ili mrvica?

A to je i učinio, jer je zaista bila riječ o niti: crvena nit s otisnutih slova na dresu. On je baci i zagleda se kako ona lebdeći pada na snijeg. Zatim ponovno sveže dres oko one poderotine na trapericama. Za čovjeka koji je do prije samo četiri sata razmatrao svakojake finalne opcije - uže i omču, kadu i plastičnu vrećicu, izbojak mosta i uvijek popularno hemingwaysko rješenje, poznato i pod nazivom policajčev oproštaj - trenutak-dva se vraški uplašio.

Jer ne želim tako skončati, reče si. Ne da me živog požderu...

“Gljive s Planeta X”, reče on.

Jajonoša ponovno krene.

8

SVIJET SE SMANJIO, KAO ŠTO SE UVIJEK DOGODI KAD SE NAĐEMO NA RUBU iscrpljenosti a nismo obavili posao, ni približno. Henryjev se život sveo na nekoliko jednostavnih, opetovanih kretnji: podizanje i spuštanje ruku sa štapovima i odgurivanje skija po snijegu. Njegove boljke i bolovi su popustili, barem zasad, kad je ušao u neku drugu zonu. Sjećao se da mu se nešto donekle slično ovome dosad dogodilo samo jedanput, u srednjoj školi, kad je bio početni centar košarkaške momčadi Derry Tigers. U silno važnoj utakmici prije doigravanja, trojica od četvorice njihovih najboljih igrača skupila su pet prekršaja prije isteka treće minute četvrte četvrtine i morala su izaći iz igre. Trener je ostavio Henryja u igri ostatak utakmice - sudac mu nije zazviždao osim za time oute i kad je trebao bacati slobod- na bacanja. Izdržao je, a kad se sirena oglasila posljednji put i označila svršetak utakmice (Tigersi su izgubili s bezobraznom razlikom), lebdio je u nekakvom sretnom snu. No dok je hodao kroz hodnik prema muškoj svlačionici, noge su ga izdale i on se skljokao, još s glupavim smiješkom na usnicama, a njegovi suigrači, odjeveni u crvene putne trenirke, smijali su se, klicali, pljeskali i zviždali.

Ovdje nema nikoga da plješće i zviždi; samo uporno pucketavo zamuc- kivanje pucnjave na istoku. Možda više ne tako žestoke, ali i dalje teške.

No zlokobniji su bili povremeni pucnji ispred njega. Možda kod Go- sselinove trgovine? Bilo je nemoguće odrediti.

Začuje se kako pjeva najmanje mu dragu pjesmu Rolling Stonesa, “Sympathy for the Devil” (Made damn sure that Pilate washed his hands and sealed His fate , hvala najljepša, bili ste divna publika, laku noć) no prestane pjevati kad je shvatio da se pjesma pomiješala s uspomenama na Jonesyja u bolnici, Jonesyja kako je izgledao prošlog ožujka, ne samo ispijen nego nekako skvrčen, kao da mu se srž isisala i oblikovala štit oko njegova iznenađenog i izmrcvarenog tijela. Jonesy je Henryju izgledao kao netko tko će vjerojatno umrijeti, pa iako nije umro, Henry sad shvati da je otprilike u to vrijeme on zaista ozbiljno počeo razmišljati o samoubojstvu. Policijskoj fototeci prizora koji su ga salijetali u gluho doba noći - plavobijelo mlijeko cijedi se niz očevu bradu, orijaški veleprodajni guzovi Barryja Newmana poskakuju dok on glavom bez obzira bježi iz Henryjeve ordinacije, Richie Grenadeau nudi pasje govno zaplakanom i obnaženom Dudditsu Cavellu, nuka ga da ga pojede, da ga mora pojesti - sad se pridružila slika Jonesyjeva premršavog lica i ošamućenih očiju, Jonesyja kojeg je bezrazložno pokupilo na cesti, Jonesyja koji izgleda spreman staviti put pod noge i zaputiti se na onaj svijet. Rekli su da mu je stanje stabilno, ali je Henry u očima svog starog prijatelja pročitao da je stanje kritično. Suosjećanje za vraga? Ta molim vas. Nema Boga, nema vraga, nema suosjećanja. A nakon što to shvatite, u gabuli ste. Vaši dani vjernog, solventnog posjetitelja turbolunaparka koji se naziva Amerikanijada odbrojeni su.

Ponovno se začuje kako je pjeva - But what’spuzzlingyou is the nature ofmygamem - pa se prisili da prestane. Pa što onda da pjeva? Nešto zaista bez pameti. Glupo, besmisleno i ukusno, nešto što smrdi po Amerikanijadi. Može onu od Pointer Sisters ? Ta je dobra.

Zagledan u svoje šušljave skije i vodoravne utore koje su ostavile šine motornih sanjki, on je zapjeva. Uskoro ju je uporno mumljao šaptavim, nemelodičnim monotonom dok mu je znoj natapao majice, a prozirna mu sluz curila iz nosa i smrzavala se na gornjoj usnici: “I know we can make it, I know we can, we can work it out, yes we can-can yes we can yes we can... ”IW

Bolje. Kudikamo bolje. Svi ti da možemo bili su američki koliko i Fordov kamionet na parkiralištu kuglane, rasprodaja ženskog donjeg rublja u JCPenneyjuul ili mrtva rocfc-zvijezda u kadi.

9

Naposljetku se vrati do skloništa gdje je ostavio Petea I ONU ženu. Pete nije bio tamo. Ni traga ni glasa od njega.

Zahrdali limeni krov nadstrešnice se srušio i Henry ga podigne pa zaviri ispod njega kao ispod metalne plahte da provjeri je li Pete tamo. Nije bio, ali ona žena jest. Otpuzaia je, ili je pomaknuta, s mjesta na kojem se nalazila kad je Henry krenuo u Rupu u zidu; negdje putem zaradila je smrtonosnu boleštinu - smrt. Odjeća i lice bili su joj pokriveni plijesni boje hrđe koja je obrasla Rupu u zidu do zagušenja, ali Henry primijeti nešto zanimljivo: dok je plijesan po njoj sasvim lijepo uspijevala (osobito u nosnicama i onom njezinu vidljivom oku, iz kojeg je niknula prašuma), plijesan koja se raširila iz nje i iscrtala joj obrise tijela neravnim zrakama bila je u gadnom sosu. Gljivice iza nje, na strani okrenutoj od vatre, posivjele su i prestale se širiti. Gljivice ispred nje malo su bolje uspijevale - imale su toplinu i tlo za rast s kojeg je vatra otopila snijeg - ali vrhovi vitica poprimali su prašnjavo sivu boju vulkanskog pepela.

Henry je bio prilično siguran da plijesan ugiba.

Baš kao i dnevna svjetlost - sad više nije bilo sumnje. Henry ponovno spusti zahrđali komad valovitog lima na tijelo Becky Shue i jantame ostatke vatre. Zatim ponovno pogleda u trag Arktičke mačke, poželjevši kao što je poželio u lovačkoj kući da mu je pri ruci Natty Bumppo  da mu objasni što to vidi. Ili možda Jonesyjev dobar prijatelj Hercule Poirot , onaj s malim sivim stanicama.

Trag sanjki naglo je skrenuo prema srušenom krovu nadstrešnice pa nastavio put na sjeverozapad prema Gosselinovu marketu. Vidio se utabani komad snijega gotovo čovječjeg oblika. S obje strane, u snijegu su se vidjele okrugle udubine.

“Što kažeš, Hercule?” upita Henry. “Što to znači, mon ami?” Ali Hercule ne reče ništa.

Henry ponovno počne pjevušiti. Sagne se da izbliza pogleda jednu od tih okruglih udubina, nesvjestan da se ostavio Pointer Sisters i ponovno prebacio na Rolling Stonese.

Bilo je dovoljno svjetla da uoči uzorak s tri udubine s lijeve strane onog ljudskog obličja i sjeti se zakrpe na desnom laktu Peteove jakne. Pete mu je neobično ponosno bio rekao da mu je to zašila cura, koja je izjavila da Pete ne može u lov s potrganom jaknom. Henry se sjeti kako mu se to učinilo istodobno tužno i smiješno, to kako je Pete razvio čeznutljivu tlapnju o sretnoj budućnosti iz tog jednog jedinog ljubaznog čina... čina koji je vjerojatno imao više veze s kućnim odgojem dotične dame nego s osjećajima koje je možda gajila za svog pivom nasaftanog dečka.

Premda to nije bilo važno. Važno je bilo to da Henry naposljetku može izvući neki bona fide zaključak. Pete je ispuzao ispod urušenog krova. Jonesy - odnosno ono što je sad upravljalo Jonesyjem, onaj oblak - naišao je, naglo skrenuo do ostataka nadstrešnice i pokupio Petea.

Zašto?

Henry nne znao.

Nisu sve mrlje u sploštenom obličju njegova bacakajućeg prijatelja koji je ispuzao ispod tog komada lima, odgurujući se laktovima, bile od one plijesni. Bilo je tu i osušene krvi. Pete se ozlijedio. Porezao se kad se krov srušio? Samo to?

Henry ugleda vijugavi trag koji je vodio od ulegnuća Peteova tijela. Na njegovu kraju nalazilo se nešto za što je isprva pogrešno pomislio da je nagorjeli štap. No nakon pomnjivijeg pregleda se predomisli. Bila je to još jedna od onih lasica, ovaj put izgorjela i mrtva, a koja je sad sivjela na mjestima gdje nije bila oprljena. Henry je vrhom čizme gurne u stranu. Ispod se nalazila nekakva hladetina. Još onih jaja. Jamačno ih je stvor nesao i umirući.

Henry zadrhti pa nogom nabaca snijeg i na jaja i na strvinu male nemani. Odmota improvizirani zavoj da ponovno pogleda ranu na nozi i u tom trenutku shvati koja mu to pjesma izlazi na usta. Prestane pjevati. Novi snijeg, zasad samo poneka laka pahuljica, počne lelujati.

“Zašto to uporno pjevam?” upita on. “Zašto mi se ta usrana pjesma uporno vraća?”

Nije očekivao odgovor; to su bila pitanja izgovorena naglas uglavnom radi utjehe vlastitoga glasa (ovo je zona smrti, možda i ukleto mjesto), ali mu odgovor svejednako stigne.

“Jer je to naša pjesma. To je himna našeg odreda, ona koju puštamo kad zagusti. Mi smo Cruiseovi momci.” Cruise? Je li to točno? Kao u Tom Cruise? Možda ne baš.

Ono puškaranje na istoku sad se uvelike stišalo. Pokolju životinja uskoro će kraj. Ali je tamo bilo ljudi, duga jurišna linija lovaca odjevenih u zeleno ili crno urajesto u narančasto, koji neprestance slušaju tu pjesmu dok rade svoj posao, dodaju iznose nevjerojatno visokom mesarskom računu: Irode a tank, held a general’s rank, when the blitzkrieg raged and the bodies stank... Pleased to meet you, hope you guess my name.

Što se zapravo događa? Ne u sumanutom, predivnom, suludom vanj- skom svijetu, nego u njegovoj glavi? Cijeli mu se život događaju epifanije - odnosno cijeli život nakon Dudditsa - ali ništa slično ovome. Što je ovo? Je li vrijeme da istraži taj novi i silni način na koji vidi crtu?

Ne i ne.

A u njegovoj glavi, kao da mu se ruga, ona pjesma: čin generala, zadah trupala.

“Duddits!” vikne on u siveće, umiruće popodne; lijene pahulje padale su poput perja iz razrezanog jastuka. Neka se misao pokušavala probiti na površinu, ali je bila prevelika.

“Duddits!” vikne on ponovno svojim bodrećim jajonošinim glasom i jedno mu postane jasno: luksuz samoubojstva mu je dosad bio uskraćen. A to je bilo najužasnije od svega, jer su ga te čudnovate misli -I shouted out who killed the Kennedys  - razdirale. Ponovno se rasplače, zbunjen i prestrašen, sam u šumi. Svi njegovi prijatelji osim Jonesyja su mrtvi, a Jonesy je u bolnici. Filmska zvijezda u bolnici s gospodinom Sivcem.

“Što to znači?” jekne Henry. Pritisne ruke na sljepoočnice (glava mu je kao bundeva), a zahrđali stari skijaški štapovi zaklate se besciljno na krajevima petlji na njegovim zapešćima poput slomljenih elisa. “Kriste, što to ZNAČI?”

Odgovori mu jedino pjesma: Pleased to meet you! Hope you guess my name!

Samo snijeg: crven od krvi pobijenih životinja koje leže posvuda, Dachau jelena, rakuna, zečeva, lasica, medvjeda, svizaca i...

Henry krikne, uhvati se za glavu i vrisne tako glasno i jako da je na trenutak bio uvjeren da će se onesvijestiti. Zatim ga ta vrtoglavica mine i misli kao da su mu se razbistrile, barem zasad. U mislima mu se zadrži blistava Dudditsova slika kakav je bio kad su ga upoznali, Duddits ne na svjetlosti blitzkriegovske zime poput one iz pjesme Stonesa, nego na zdravoj svjetlosti oblačnog listopadskog popodneva, Duddits koji ih gleda svojim kosim, nekako mudrim kineskim očima. Duddits je bio naš najsvjetliji trenutak, bio je rekao Peteu.

“Amjei to?” reče sad Henry. “Amjei eniiu?”

Aha, amjei eniiu. Okreni je, obuj kako spada, amjei eniiu.

Smiješeći se lagano (premda su mu obrazi još bili vlažni od suza koje su se počele lediti), Henry se ponovno zaputi na skijama niz utabani trag motornih sanjki.

10

DESET MINUTA POTOM STIGNE DO PREVRNUTE SCOUTOVE OLUPINE. IZNENADA shvati dvije stvari: da je ipak bjesomučno gladan i da u Scoutu ima hrane. Vidio je tragove koji su vodili do automobila i natrag, i nije mu bio potreban Natty Bumppo da shvati da je Pete ostavio onu ženu i vratio se do Scouta. A nije mu potreban ni Hercule Poirot da mu kaže da će hrana koju su kupili u marketu - barem većim dijelom - još biti u autu. Znao je po što se Pete vratio.

Odskija na suvozačku stranu slijedeći Peteove tragove, no dok je ot- puštao vezove skameni se. Ta je strana bila u zavjetrini i ono što je Pete napisao u snijegu dok je sjedio i trusio svoja dva piva uglavnom je još bilo tamo: DUDDITS, puno puta. Gledajući u to ime na snijegu, Henry zadrhti. Kao da je došao obići grob voljene osobe, a neki je glas progovorio iz zemlje.

11

U SCOUTU JE BILO RAZBIJENOG STAKLA. I KRVI. BUDUĆI DA JE KRV VEĆINOM BILAa stražnjem sjedištu, Henry je bio uvjeren da nije prolivena u prometnoj nesreći: Pete se porezao pri povratku. Henryju je bilo zanimljivo to što u automobilu nije bilo one crvenozlatne mahovine. Brzo raste, pa je logičan zaključak bio da Pete nije bio zaražen kad je došao po pivo. Možda poslije, ali ne i tad.

On dohvati kruh, maslac od kikirikija, mlijeko i sok od naranče. Zatim se natraške izvuče iz Scouta i sjedne ramena naslonjenih na prevrnuti stražnji kraj, zagledan u svježi snijeg koji se prosijava prema zemlji. Potrpa u sebe kruh i maslac od kikirikija najbrže što je mogao, služeći se kažiprstom kao nožem i oblizujući ga između namaza. Maslac od kikirikija bio je slastan, a sok popijen u dva duga gutljaja, ali mu to nije bilo dovoljno.

“To što ti je na pameti”, objavi on tamnećem popodnevu, “jest ogavno. A da ne spominjem crveno. Crvena hrana.”

Crvena ili ne, svejedno mu je bila na pameti, a nije ni baš toliko ogavna; ta on je ćovjek koji je mnoge noći probdio razmišljajući o pištoljima, užadi i plastičnim vrećicama. Ovog mu se trenutka sve to činilo pomalo djetinjasto, ali je on to zaista donedavno činio. I zato...

“I zato, dame i gospodo, članovi Američkog udruženja psihijatara, dopustite mi da svoje izlaganje završim citatom pokojnog Josepha ‘Beavera’ Clarendona: ‘Rekoh u kurac sve i u škrabicu Caritasa ubacim kune dvje. Ako ti po volji nije, popuši mi kurac nek iz njega lije.’ Hvala najljepša.” Obrativši se tako Američkom udruženju psihijatara, Henry se ponovno zavuče u Scout, ponovno uspješno izbjegne razbijeno staklo pa dohvati smotuljak umotan u mesarski papir ($2,79 napisano na njemu drhtavim rukopisom Starine Gosselina). Ponovno se izvuče natraške iz vozila sa smotuljkom u džepu pa ga izvadi i prekine uzicu. Unutra je bilo devet bucmastih hrenovki. Crvenih.

Na trenutak mu mozak pokuša prikazati onog beznogog gušterskog stvora koji se uvijao na Jonesyjevu krevetu i gledao ga svojim praznim crnim očima, ali on odagna taj prizor brzinom i lakoćom osobe čiji se instinkti za preživljavanje ni trenutka nisu pokolebali.

Hrenovke su bile kuhane, ali ih je on svejedno zagrijao, prolazeći pla- menom svog plinskog upaljača ispod njih sve dok se ne bi barem smlačile, pa bi ih umotao u kruh i halapljivo pojeo. Smješkao se pritom, znajući kako bi smiješno izgledao nekom promatraču. Zar se ne kaže da psihijatri na kraju pošašave kao njihovi pacijenti, ako ne i više?

Najvažnije je bilo da je napokon sit. Još je bilo važnije da su mu se one nepovezane misli i ulomljeni prizori iscijedili iz glave. Kao i ona pjesma. Na- dao se da mu se ništa od tog sranja neće vratiti. Nikad, molim te, Bože.

Popije još mlijeka, podrigne se pa nasloni glavu na bočnu stranu Scouta i zatvori oči. Ali neće zaspati; ove su šume lijepe, crne i duboke, a on mora prijeći dvadeset kilometara prije nego što će moći odspavati.

Sjeti se što je Pete rekao o glasinama koje je načuo u Gosselinovu marketu - nestali lovci, svjetla na nebu - i kako je “istaknuti američki psihijatar” to olako otpisao, trkeljao o sotonističkoj histeriji u državi Washington, pedofilskoj histeriji u Delavvareu. Ustima i prednjim dijelom mozga izigravao gospodina Psihića-Pametnjakovića, a u malom se mozgu nastavio poigravati samoubojstvom poput malog djeteta koje je u kadi upravo otkrilo svoje nožne prstiće. Zvučao je potpuno uvjerljivo, spreman za neki televizijski okrugli stol koji želi posvetiti šezdeset minuta dodirnoj točki nesvjesnog i nepoznatog, ali se situacija promijenila. Sad je on postao edan od tih nestalih lovaca. Usto je vidio i stvari koje se ne mogu naći na Internetu bez obzira na snagu pretraživača.

Sjedio je tamo, zabačene glave, zatvorenih očiju, puna trbuha. Jonesyjeva garandica bila je podbočena o jednu od Scoutovih guma. Snijeg je padao na njegove obraze i čelo poput laganog dodira mačjih šapica. “To je to, ono što su svi fahidioti čekali”, reče on. “Bliski susreti treće vrste. Dovraga, a možda četvrte ili pete . Pete, oprosti mi što sam ti se narugao. Ti si imao pravo, a ne ja. Ma što, još i gore od toga. Starina Gosselin bio je u pravu, a ja nisam. Toliko o diplomi Harvarda.”

Nakon što je to izrekao naglas, stvari počnu dobivati smisao. Nešto je ili sletjelo ili se srušilo. Vlada Sjedinjenih Država odgovorila je uporabom vojne sile. Govore li međunarodnoj zajednici što se događa? Vjerojatno ne, to nije njihov način, ah se Henryju činilo da će uskoro morati. Ne možeš cijeli Jefferson Tract strpati u Hangar 57.

Zna li još što? Možda, a možda je to malo više nego što znaju ljudi u onim helikopterima i streljačkim odredima. Oni su očigledno uvjereni da imaju posla s nekom zarazom, ah Henryju se nije činila toliko opasnom koliko njima. Taj se nakot uhvati, proširi... pa ugine. Čak je i parazit koji se nalazio u onoj ženi uginuo. Ovo nije najbolje doba godine ni najbolje mjesto za uzgoj međuzvjezdane gljivične infekcije, ako je to posrijedi. Sve je to govorilo u prilog teoriji prinudnog slijetanja... ali što je s onim svjetlima na nebu? Što je s implantatima? Ljudi koji kažu da su ih oteli izvanzemaljci godinama tvrde da su ih skinuli dogola... pregledavali... silom ugradili implantate... ideje listom tako frojdovske da su bile gotovo komične...

Henry shvati da su mu misli odlutale i trgne se iz tog snatrenja tako naglo da mu je neodmotani paket hrenovki ispao iz krila na snijeg. Nije se samo zamislio, nego i zakunjao. Iz dana se ocijedilo prilično puno svjetlosti, a svijet je poprimio mutnu boju škriljevca. Hlače su mu bile poprskane svježim snijegom. Da je malo dublje utonuo u san, zahrkao bi.

Otare snijeg sa sebe pa ustane. Žmirne kad su mu mišići vrisnuli u znak prosvjeda. S nečim sličnim gađenju, zagleda se u hrenovke koje su ležale u snijegu,pa se sagne, ponovno ih zamota i tutne u jedan od džepova jakne. Poslije bi mu se mogle učiniti primamljivije. Iskreno se nadao da neće, ali nikad se ne zna.

“Jonesy je u bolnici”, reče odjednom. Nije imao pojma što time želi reći. “Jonesy je u bolnici s gospodinom Sivcem. Mora u njoj ostati. Na intenzivnoj.”

Ludilo. Ludilo govorenja u vjetar. Ponovno pričvrsti skije za čizme, moleći se Bogu da mu se leđa ne ukoče dok je sagnut, a zatim se ponovno odgurne niz trag sanjki. Snijeg je gusnuo oko njega i počelo se smračivati.

Kad se sjetio da je ponio hrenovke, ali je zaboravio Jonesyjevu pušku (da ne spominje vlastitu), već je odmaknuo predaleko da bi se vraćao.

12

ZAUSTAVI SE OTPRILIKE TRIČETVRT SATA KASNIJE, ŠKILJEĆI GLUPAVO U TRAG Arktičke mačke. Sad se dnevna svjetlost svela na svjetlucanje, ali je bilo dovoljno svjetla da vidi da trag - ono što je od njega ostalo - naglo skreće udesno i u šumu.

U šumu, jebote. Zašto su Jonesy i Pete (ako je Pete bio s njim) zašli u šumu? Kakvog to smisla ima s obzirom na to da se Deep Cut nastavlja ravna i vidljiva, bijela staza između tamnećeg drveća?

“Deep Cut ide na sjeverozapad”, reče on, stojeći vrhova skija okrenutih prema unutra. Labavo umotan smotuljak hrenovki virio mu je iz džepa jakne. “Cesta za Gosselinov market - asfaltirana - ne može biti više od pet kilometara odavde. Jonesy to zna. Pete to zna. Pa ipak su... motorne sanjke skrenule...” Podigne ruke poput kazaljki sata, procjenjujući odoka. “Motorne sanjke skrenule su gotovo ravno na sjever. Zašto?”

Možda zna. Nebo je svjetlije u smjeru Gosselinova marketa, kao da je tamo postavljena baterija reflektora. Cuo je cvokot helikoptera, jača i slabi, ali uvijek iz tog smjera. Kako se bude primicao, očekivao je da će začuti i ostalu tešku mašineriju: opskrbna vozila, možda i generatore. S istoka se još čulo izolirano pucketanje, ali je očito središte zbivanja bilo u smjeru u kojem je on išao.

“U Gosselinovoj su trgovini načinili bazu”, reče Henry. “A Jonesy nije želio s njima imati posla.”

Henry kao da je dobio glavni zgoditak na lutriji. Samo što... samo što Jonesyja više nema, zar ne? Samo onaj crvenocrni oblak.

“Nije istina”, reče. “Jonesy je još tamo. Jonesy je u bolnici s gospodinom Sivcem. A to onaj oblak i jest - gospodin Sivac.” A zatim, a propos ničega (barem koliko je on mogao reći): “Amjei to? Amjei eniiu?”

Henry pogleda u prosijani snijeg (bio je osjetno neuporniji od prethodnog snijega, barem dosad, ali se počeo taložiti) kao da vjeruje da negdje gore postoji Bog koji ga proučava s iskrenim, premda suzđržanim, zanimanjem znanstvenika koji gleda u migoljeći paramecij . “O čemu ja to govorim? Ima li itko pojma?”

Nije bilo odgovora, ali mu nadođe neobična uspomena. On, Pete, Beaver i Jonesyjeva žena su prošlog ožujka podijelili tajnu. Carla je smatrala da Jonesy ne bi trebao znati da mu je srce dvaput stalo, jedanput odmah nakon što su ga bolničari ubacili u vozilo Hitne i ponovno uskoro nakon dolaska u bolnicu Mass General. Jonesy je znao da je bio korak od smrti, ali nije znao (barem koliko Henry zna) koliko mali korak. A ako je Jonesy doživio neko od onih Kubler-Rossinih  doživljaja ulaska u svjetlost, ili je to zadržao za sebe ili je zaboravio zahvaljujući višestrukim dozama anestetika i mnoštvu sredstava protiv bolova.

S juga se užasavajućom brzinom podigne grmljavina. Henry se sagne i rukama poklopi uši kad je nešto što je zazvučalo poput eskadrona borbenih zrakoplova prošlo kroz oblake iznad njegove glave. Ništa nije vidio, ali kad je rika zrakoplova jenjala jednako brzo kao što je nabujala, on se uspravi. Srce mu je lupalo snažno i brzo. Isusa mu! Tako je jamačno zvučalo u zrakoplovnim bazama oko Iraka uoči operacije Pustinjska oluja, pomisli on.

Ona snažna eksplozija. Znači li to da su Sjedinjene Američke Države upravo zaratile s bićima iz nekog drugog svijeta? Živi li on sad u romanu H. G. VVellsa ? Henry ispod prsne kosti osjeti snažan nemir i stezanje. Ako je tako, ovaj bi neprijatelj mogao imati nešto više od nekoliko stotina zahrđalih sovjetskih Scudova da baci na Ujaka Sammyja.

Pusti to. Tu ništa ne možeš učiniti. Pitanje je: što tebe čeka? Sto tebe čeka?

Rika zrakoplova već se stišala do mrmora. No pretpostavljao je da će se vratiti. Možda s prijateljima.

“Račvaju dva se puta u snijegom zametenoj šumi , je li tako glasi? Otprilike tako.”

Ali nastaviti slijediti trag motornih sanjki nije bio opcija. Izgubio bi ga u tami za pola sata, a ovaj bi novi snijeg ionako izbrisao svaki trag. Izgubio bi se i zalutao... kao što se Jonesyju vjerojatno već dogodilo.

Uzdahnuvši, Henry skrene s traga motornih sanjki i produži cestom.

13

KAD SE PRIBLIŽIO MJESTU GDJE SE DEEP CUT SPAJA S ASFALTIRANOM dvosmjernom cestom zvanom Swanny Pond Road, Henry je bio odveć umoran da bi stajao, a kamoli skijao. Imao je osjećaj da su mu bedreni mišići poput iskorištenih mokrih vrećica čaja. Ni svjetla na sjeverozapadnom obzoru, sad kudikamo jača, ni zvuk motora i helikoptera, nisu mu mogli pružiti puno utjehe. Pred njim je bio posljednji, dugi, strmi uspon. Na drugoj strani završava Deep Cut i počinje Swanny Pond. Tamo bi mogao naići na vozila, osobito ako vojska dovozi ljudstvo.

“Hajde.”, reče on. “Još malo.” Ali ostane neko vrijeme stajati na mjestu. Nije želio prijeći preko tog brda. “Bolje ispod brda nego preko brda” reče on. To kao da je nešto značilo, ali je posrijedi vjerojatno samo još jedan idiotski non sequitur. Osim toga, nema kamo.

Sagne se, zagrabi još snijega - u tami su dvostruke hrpice snijega sličile maloj jastučnici. Gricne malo, ne zato što je imao potrebu, nego zato što zapravo nije želio ponovno krenuti. Svjetla koja su dopirala iz smjera Gosselinove trgovine bila su razumljivija od svjetala koja su on i Pete vidjeli da poigravaju na nebu (Vratili su se! vrisnula je Becky, poput djevojčice ispred televizora u onom starom filmu Stevena Spielberga ), ali su se Henryju na neki način ona još manje sviđala. Svi ti motori i generatori zvuče nekako... gladno.

“Imaš pvvavo, zes ”, reče on. A tad, budući da zapravo nije bilo druge opcije, on krene uz posljednju uzbrdicu između njega i prave ceste.

14

ZASTANE NA VRHU, BOREĆI SE ZA DAH, SAGNUT NAD ŠTAPOVIMA. VJETAR JE ovdje bio jači, i činilo se da mu prolazi kroz odjeću. U lijevoj mu je nozi kuckalo na mjestu gdje ga je probo prekidač žmigavca i on se ponovno upita uzgaja li ispod improviziranog zavoja malu crvenozlatnu koloniju. Bilo je pretamno da bi vidio, a možda je tako i bolje, u trenutku kad je jedina dobra vijest nikakva vijest.

“Vrijeme usporeno, stvarnost iskrivljena, a jajonoša uporno hoda.” U njegovoj rani nije bilo nečisti, pa on krene nizbrdo prema raskrižju u obliku slova T gdje završava Deep Cut Road.

Ta je strana brda bila strmija i uskoro je skijao a ne hodao. Ubrza, ne znajući je li to što osjeća prepast, ushit ili nekakva nezdrava mješavina jednog i drugog. U svakom slučaju ide prebrzo s obzirom na vidljivost - koja je bila gotovo nepostojeća - kao i na svoje skijaške sposobnosti, zahrđale koliko i vezovi koji su mu držali skije za čizme. Drveće je mutno promicalo pokraj njega s obiju strana pa mu padne na um da bi se svi njegovi problemi mogli riješiti jednim udarcem. Ipak ne hemigwayskim rješenjem. Nazovimo taj izlaz Bonovim rješenjem .

Vjetar mu otpuše kapu s glave. On automatski posegne za njom; jednim štapom - napola vidljivim u tami - zalomi ispred sebe i odjednom izgubi ravnotežu. Tresnut će. A možda je to i dobro, ako ne slnmi ranjenu nogu. Pad bi ga barem zaustavio. Podigao bi se i...

Svjetla - veliki reflektori postavljeni na kamione - bljesnu; prije nego što su ga zaslijepili, Henry opazi nešto slično plato-kamionu za prijevoz trupaca kako se prepriječio na kraju Deep Cut Roada. Reflektori su bez sumnje imali senzore za kretanje, a ispred njih je stajao stroj vojnika.

“STOJ!” zastrašujući glas zapovijedi preko razglasa. Mogao je baš biti i glas Boga. “STOJ ILI PUCAMO!”

Henry nespretno tresne na zemlju. Skije mu odlete s nogu. Jedan mu se gležanj iskrene dovoljno bolno da zavapi. Izgubi jedan štap; drugi se slomi popola. Zrak mu bude izbijen iz pluća u velikom, mraznom hripcu. Otkliže se, poput ralice grabeći svojim raširenim preponama, pa se zaustavi. Svinuti udovi oblikovali su nešto slično kukastom križu.

Počne mu se vraćati vid; začuje hrskave korake na snijegu. Zamlatara rukama i uspije se podići u sjedeći položaj. Nije znao je li nešto slomio ili nije.

Šestorica su stajala približno tri metra niže od njega, nemoguće izduženih i prhkih sjena na novom snijegu kao posutom dijamantnom prašinom. Svi su imali na sebi vjetrovke punjene peijem, a na ustima i nosu prozirne plastične maske - izgledale su djelotvornije od ličilačkih maski koje je Henry našao u šupi, ali je Henry zaključio da im je temeljna namjena ista.

Imali su i automatsko oružje, odreda upereno u njega. Henryju se sad činilo da je prava sreća što je Jonesyjevu garandicu i svoju vinčesterku ostavio u Scoutu. Da je imao pušku, možda bi dosad imao već desetak rupa po tijelu.

“Mislim da nemam”, zagrakće on. “To čega se bojite, mislim da...”

“USTAJ!” Ponovno glas Boga. Iz kamiona. Muškarci koji su stajali ispred njega zaklonili su barem dio bljeska pa Henry ugleda još ljudi u podnožju brda na spojištu cesta. I oni su svi bili naoružani, osim onoga koji je držao megafon.

“Ne znam mogu li...”

“USTAJ ODMAH!” zapovjedi Bog, i jedan od ljudi koji su stajali ispred Henryja izražajno mahne cijevi svoje puške.

Henry se nesigurno osovi na noge. Noge su mu drhtale, a gležanj koji je iščašio silno je patio, ali je sve bilo na svome mjestu, barem zasad. Tako završava jajonošino putovanje, pomisli on i počne se smijati. Ljudi koji su stajali ispred njega pogledaju se tjeskobno. Premda su ponovno uperili puške u njega, utješi ga taj jedva primjetni navještaj ljudskih emocija.

U blještavilu reflektora postavljenih na prikolicu kamiona, Henry ugleda nešto u snijegu - ispalo mu je iz džepa kad je pao koliko je dug i širok. Polako, znajući da bi ga svejedno mogli ustrijeliti, on se sagne.

“NE DIRAJ!” vikne Bog kroz megafon s krova kabine kamiona, a vojnici ispod njega također podignu oružje; iz cijevi svake puške virila je mala smrt.

“Jedi govna i crkni”, reče Henry - jedan od Beavovih uspješnijih pokušaja

- i podigne smotuljak. Smiješeći se, pruži ga naoružanim i zamaskiranim ljudima ispred sebe. “Dolazim u miru u ime cijelog ljudskog roda”, reče on. “Tko želi hot-dog?”

DVANAESTO POGLAVLJE

Jonesy u bolnici

1

OVO JE BIO SAN.

Nije tako izgledao, ali jamačno jest. Prvo, već je jedanput preživio petnaesti ožujka i činilo mu se čudovišno nepravedno da ga ponovno proživljava. A drugo, sjećao se svakojakih stvari koje su se dogodile u osam mjeseci između sredine ožujka i sredine studenoga - uči s djecom, Carla telefonom razgovara s prijateljicama (mnoge su bile iz programa za liječenje od ovisnosti Narcotics Anonymous), drži predavanje na Harvardu... i naravno svih onih mjeseci rehabilitacije: beskrajnih savijanja zglobova, zamornog urlanja kad su mu se zglobovi ponovno opružili, ah tako nevoljko. Pa kako je rekao Jeannie Morin, svojoj fizioterapeutkinji, da ne može. A ona njemu da može. Suze na njegovu licu, široki smiješak na njezinu (taj mrski neuništivi smiješak srednjoškolske misice); na kraju se pokazalo da je bila u pravu. Mogao je, on je bio mala lokomotiva koja je mogla, ali kakvu je cijenu ta mala lokomotiva platila .

Sjećao se svega toga i još više: kad je prvi put ustao iz kreveta, kad si je prvi put obrisao dupe, noći početkom svibnja kad je otišao na spavanje prvi put pomislivši Izvući ću se ja iz ovoga, noći potkraj svibnja kad su on i Carla vodili ljubav prvi put nakon nesreće, a poslije joj je on ispričao jedan stari vic: Kako se dikobrazi ševe? Jako pažljivo. Sjećao se kako je na Memorial Day gledao vatromet, dok su ga kuk i gornji dio bedra paklenski boljeli; sjećao se da je 4. srpnja jeo lubenicu, pljuckao sjemenke u travu i gledao kako Carla i njezine sestre igraju badminton; kuk i bedro su ga još boljeli, ali više ne tako jako; sjećao se kako je u rujnu nazvao Henryja - “Samo da vidim kako si”, bio je rekao - i kako su razgovarafi o koječemu, uključujući i razgovor o njihovu godišnjem odlasku u Rupu u zidu u studenome. “Naravno da dolazim”, rekao je Jonesy, ne znajući tada koliko će mu malo zadovoljstva pružiti osjećaj garandice u rukama. Razgovarali su o poslu (Jonesy je održao predavanja posljednja tri tjedna ljetnog semestra, tad već prilično živahno skakućući na jednoj štaki), o svojim obiteljima, o knjigama koje su pročitali i filmovima koje su vidjeli; Henry je ponovno spomenuo, kao i u siječnju, da Pete previše pije. Jonesy, koji je već prošao jedan rat protiv ovisništva sa svojom ženom, nije želio  tome govoriti, ali kad mu je Henry proslijedio Beaverov prijedlog da svrate u Derry i posjete Dudditsa Cavella nakon njihova lovačkog tjedna, Jonesy je oduševljeno pristao. Odavno ga nisu vidjeli, a čovjeka ništa ne može oraspoložiti kao doza Dudditsa. Osim toga...

“Henry?” upitao je. “Planirali smo posjetiti Dudditsa, zar ne? Na dan Svetog Patricka. Ne sjećam se toga, ali mi je zapisano u uredskom rokovniku.”

“Aha”, odgovorio je Henry. “Zapravo i jesmo.”

“Toliko što se tiče onoga da Irci nose sreću, ha?”

Zbog tih sjećanja, Jonesy je bio uvjeren da je 15. ožujka već prošao. Bilo je raznih dokaza u prilog toj postavci, a njegov uredski rokovnik bio je krunski dokaz. No svejedno su ponovno tu, te problematične martovske ide ... no prokletstvo, pa je li to fer, sad kao da su još martovskije nego prije.

Prije bi sjećanja na taj dan izblijedjela približno oko deset prije podne. Bio je u svom kabinetu, pio kavu i slagao hrpu knjiga koje će odnijeti dolje u tajništvo Odsjeka za povijest, gdje se nalazio stol BESPLATNO UZ INDEKS. Nije bio sretan, ali se ni za živu glavu nije mogao sjetiti zašto. Prema istom rokovniku u kojem je vidio da je odredio posjet Dudditsu za 17. ožujka, zaduženje koje nije ispunio, imao je sastanak 15. ožujka sa studentom po imenu David Defuniak. Jonesy se nije sjećao o čemu je u tom razgovoru bilo riječi, ali je poslije našao bilješku jednog od svojih novaka o prepisanom Defuniakovu eseju o temi kratkoročnih posljedica normanskog osvajanja pa je pretpostavio da su razgovarali o tome. Svejedno, što je u prepisanom pismenom uratku moglo oneraspoložiti izvanrednog profesora Garyja Jonesa?

Neraspoložen ili ne, pjevušio je nešto, pjevušio pa improvizirao riječi, koje su bile na rubu besmisla: Da, možemo, da mož-možemo, Bože koji jesi da mož-možemo. Nakon toga se sjećao ponekih ulomaka - poželio je Colleeni, tajnici Odsjeka, sretan dan Svetog Patricka, uzeo bostonski Phoenbc iz automata za novine ispred zgrade, ubacio kovanicu od četvrt dolara u kovčeg od saksofona nekog skinheda onkraj mosta na strani Cambridgea, sažalivši se na dečka jer je imao na sebi laganu vestu, a s rijeke Charles puhao je oštar vjetar - ali nakon što je složio tu hrpu knjiga za trajnu posudbu, uglavnom se sjeća tame. Svijest mu se vratila u bolnici, uz taj uporni glas iz susjedne sobe: Molim vas, prestanite, ne mogu to podnijeti, dajte mi injekciju, gdje je Marcy, hoću Marcy. Ili je glas možda govorio gdje je Jonesy, hoću Jonesyja. Stara prikradajuća smrt. Smrt koja se pretvara da je pacijent. Smrt mu je izgubila trag - naravno, to je bilo moguće, to je bila velika bolnica puna bola, oblijevali su je grašci znoja smrtnog bola -     a sad ga stara šuljajuća smrt ponovno pokušava pronaći. Pokušava ga nasanjkati. Da se oda.

No ovaj put one milostive tame u sredini nema. Ovaj put ne samo što je Colleen poželio sretan dan Svetog Patricka, nego joj je ispričao i vic: Kako se zove proktolog s Jamajke? Pokemon . A zatim izlazi, budući on - novembarski on - vozi se u svojoj ožujskoj glavi kao slijepi putnik. Kad je krenuo ususret sudbini u Cambridgeu, budući on čuje svoje ožujsko ja kako misli Kako je danas sve u svemu lijep dan. Pokušava reći svom ožujskom ja da je ovo loša ideja, nakaradno loša ideja, da si može uštedjeti mjesece paklenih muka samo tako da podigne ruku i zaustavi Red-Top taksi ili pođe javnim prijevozom, ali se ne može probiti do njih. Možda su sve one SF priče o putovanju kroz vrijeme, koje je pročitao kao tinejdžer, bile u pravu: ne možeš preinačiti prošlost, koliko god pokušavao.

Zaputi se preko mosta, pa premda puše svjež vjetar, svejedno uživa u suncu na svom licu i u načinu na koje se ono razbija u blistavu param- parčad na površini rijeke Charles. Otpjeva ulomak pjesme “Here Comes the Sun” , pa se vrati Pointer Sistersicama: Da mož-možemo, Bože koji jesi. Maše aktovkom u ritmu. U njoj je sendvič. Salata od jaja. Mljac, reče Henry. SSDD, reče Henry.

Evo saksofonista, ali gle iznenađenja: ne stoji odmah kod mosta u Aveniji Massachusetts nego niže dolje, kod studentskog naselja MIT-a , ispred jednog od onih otkačenih indijskih restorančića. Drhturi na hladnoći, tako ćelav, a na glavi ima posjekotine po kojima se da zaključiti da nije stvoren za brijača. Po tome kako svira “These Foolish Things”  da se zaključiti da nije stvoren ni za saksofon i Jonesy mu želi reći da bude stolar, glumac, terorist, sve samo ne glazbenik. No umjesto toga, Jonesy ga zapravo podupre u nastojanjima i u kovčežić (iskrzane ljubičaste podstave) ne ubaci kovanicu od četvrt dolara kako se prethodno sjećao, već pregršt sitnog - koještarije, zaista. Okrivi za to prve tople zrake sunca nakon duge i hladne zime; okrivi za to sretan ishod svojega razgovora s Defuniakom.

Saksofonist zahvali Jonesyju kolutanjem očima, ali nastavi puhati. Jonesy se sjeti još jednog vica: Kako se zove saksofonist s kreditnom karticom? Optimist.

Jonesy produži, mašući aktovkom, ne slušajući unutarnjeg Jonesyja, onoga koji je doplivao uzvodno iz mjeseca studenoga poput nekakva lososa koji putuje kroz vrijeme. “Hej Jonesy, stani. Bit će dovoljno nekoliko sekundi. Zaveži si cipelu ili nešto. (Slaba taktika, ima mokasine. A uskoro će nositi i gips.) To će se dogoditi na onom tamo raskrižju, onomegdje stoji autobus Red Linea, na uglu Avenije Massachusetts i Prospecta. Stiže neki starac, senilni profesor povijesti u tamnoplavom Lincolnu i pomest će te kao kuću. ”

Ali uzalud. Koliko god da urla, uzalud je. Telefonske su linije u kvaru. Ne možeš se vratiti, ne možeš ubiti vlastitog djeda, ne možeš upucati Leeja Harveyja Oswalda dok kleči na prozoru na petom katu zgrade Texas School Book Depository i nišani iz svoje poštom naručene puške, a pokraj njega stoji papirnati tanjur pečene piletine u zgrušanoj masti, ne možeš se spriječiti da prijeđeš preko raskrižja Avenije Massachusetts i Prospecta s aktovkom u ruci i primjerkom bostonskog Phoenbca - koji nikad nećeš pročitati - pod rukom. Zao mi je, gospodine, telefonske su linije u kvaru negdje u Jefferson Tractu, gore je sve otišlo u materinu, ne možemo vas spojiti...

A tada, o Bože, ovo je nešto novo - poruka ipak stigne do njega! Kad je stigao do ugla i dok stoji na rubu pločnika, upravo namjeravajući zakoračiti na pješački prijelaz, poruka ipak stigne do njega!

“Sto?” kaže on i čovjek koji je stao pokraj njega, prvi koji se nagnuo nad njega u prošlosti koja je sad možda milostivo izbrisana, pogleda ga sumnjičavo i kaže: “Ja nisam ništa rekao”, kao da je netko treći s njima. Jonesy jedva da ga čuje jer je netko treći zaista s njima, u njemu je nekakav glas, glas koji sumnjivo podsjeća na njegov, a koji vrišti na njega da ostane na pločniku, da se kloni kolnika...

Uto začuje kako netko plače. Pogleda na drugu stranu Prospecta i - o Bože - tamo stoji Duddits, Duddits Cavell, gol, samo u svojim Underoo- sicama, a oko usta mu je razmazano nešto smeđe. Izgleda kao čokolada, ali Jonesy zna da nije tako. To je pasje govno, onaj smrad Richie ipak ga je uspio natjerati da ga pojede, a prolaznici na toj strani sveudilj mile amo-tamo, ne obazirući se na nj, kao da Dudditsa nema.

“Duddits!” vikne Jonesy. “Duddits, drži se, čovječe, stižem!”

I on srne na kolnik ne gledajući; onaj putnik u njegovoj glavi bio je bespomoćan i mogao je samo poći za njim, naposljetku shvativši da se nesreće upravo tako i zato događaju - starac, da starac s početnim stadijem Alzheimerove bolesti koji nije ni smio sjesti za volan, ali je to bio tek dio toga. Drugi dio, sakriven u crnoj tmini koja je okruživala nesreću sve do sada, bio je sljedeći: vidio je Dudditsa i jurnuo, zaboravio pogledati lijevo i desno.

A vidi i još nešto: nekakav golemi uzorak, nešto slično snovolovci, koji povezuje sve one godine nakon što su 1978. upoznali Dudditsa Cavella, nešto što povezuje i budućnost.

Sunce svjetluca na vjetrobranu; vidi to kutom lijevog oka. Nailazi automobil, i to brzo. Čovjek koji je stajao pokraj njega na pločniku, stari dobri gospodinJa-nisam-ništa-rekao, vikne: “Pazite se, čovječe, pripazite!” ali Jonesy jedva da ga čuje. Jer na pločniku pokraj Dudditsa stoji jelen, krupan mužjak, gotovo veličine čovjeka. A tad, trenutak prije nego što će ga Lincoln udariti, Jonesy shvati da je onaj jelen čovjek, muškarac u narančastoj kapi i narančastom prsluku. Na ramenu, poput gnusne maskote, drži beznogog stvora sličnog lasici golemih crnih očiju. Rep tog stvora - ili možda pipak - obavijen je oko čovjekova vrata. Kako sam, za Boga miloga, mogaopomisliti da je to jelen? pomisli Jonesy i tad ga Lincoln udari i sruši na kolnik. Začuje nemio, prigušeni prasak kad mu se slomio kuk.

2

OVAJ PUT NEMA TAMEJ NA SVU SREĆU ILI NA NESREĆU, U ULICI SJEĆANJA postavili su lučnu uličnu rasvjetu. No film je zbrkan, kao da je montažer za objed odveć popio pa zaboravio redoslijed radnje. Djelomice je to zbog neobičnog načina na koji se vrijeme izvitoperilo: kao da istodobno živi u prošlosti, sadašnjosti i budućnosti.

Tako miputujemo, kaže glas i Jonesy shvaća da je to glas koji je čuo da vapi za Marcy, za injekcijom. Nakon što ubrzanje prijeđe određenu točku, svako putovanje postaje putovanje kroz vrijeme. Sjećanje je temelj svakog putovanja.

Onaj čovjek s ugla, stari dobri gospodin /a-nisam-ništa-rekao, sagne se nad njega, upita ga je li dobro, shvati da nije pa podigne pogled i kaže: “Tko ima mobitel? Čovjeku je potrebna Hitna.” Kad je podigao glavu, Jonesy ugleda malu posjekotinu ispod čovjekove brade, stari dobri gospodin /a-nisam-ništa-rekao vjerojatno se jutros porezao a da nije ni primijetio. Baš Ijupko, pomisli Jonesy, a tad film preskoči i evo nekog starkelje u pohabanom crnom kaputu i šeširu - nazovimo tog ishlapjelog ristu dobri stari gospodin Što-sam-to-učinio. Hoda uokolo i postavlja ljudima to pitanje. Kaže da je na trenutak svrnuo pogled i osjetio tupi udarac - što je učinio?

Kaže da nikad nije volio velike automobile - što sam učinio? Kaže da se ne može sjetiti naziva osiguravajućeg društva, ali za sebe tvrde da ste kod njih dobrim rukama - što sam učinio? U preponskom dijelu hlača ima vlažnu mrlju i dok Jonesy leži na ulici, ne može ne osjetiti ogorčeno sažaljenje prema starkeljama; da mu barem može reći: Zelite li znati što ste učinili, pogledajte si hlače. Učinili ste pi-pi, što se vidi iz priloženog.

Film ponovno preskoči. Sad se oko njega skupilo još više ljudi. Izgledaju visoki, kao da iz lijesa gleda pogreb, pomisli Jonesy. To ga podsjeti na jednu priču Raya Bradburyja, misli da se zvala “Znatiželjnici”, u kojoj ljudi koji se okupljaju na mjestima nesreća - uvijek isti - određuju tvoju sudbinu time što kažu. Ako stoje oko tebe i mrmljaju da nije tako strašno, imao je sreće da je vozilo u posljednji trenutak naglo skrenulo, sve će biti u redu. No ako okupljeno mnoštvo počne govoriti stvari kao što su Loše izgleda ili Mislim da se neče izvuči, umrijet ćete. Uvijek isti ljudi. Uvijek ista prazna, željna lica. Radoznalci koji moraju vidjeti krv i čuti jauke ranjenika.

U grozdu ljudi koji ga okružuju, odmah iza starog dobrog gospodina /a-nisam-ništa-rekao, Jonesy ugleda Dudditsa Cavella, sad pristojno odje- venog i nedirnutog - drugim riječima, nema brkova od psećih govana. I McCarthy je tamo. Nazovimo ga dobrim starim gospodinom Stojim-na- -vratima-i-kucam, pomisli Jonesy. A tu je još netko. Neki sivi čovjek. Samo što on uopće nije čovjek, nimalo; on je izvanzemaljac koji je stajao iza Jonesyja dok je Jonesy stajao na vratima kupaonice. Goleme crne oči dominiraju inače gotovo bezličnim licem. Zadebljala koža ovješena poput pureće rese sad je zategnutija; dobri stari gospodin E.T.-telefonira-kući još nije podlegao okolini. Ali hoće. Naposljetku će ga ovaj svijet rastočiti poput kiseline.

Glava ti se rasprsnula, Jonesy pokušava reći sivcu, ali nikakve riječi ne izađu mu iz usta; usta mu se odbijaju uopće i otvoriti. Pa ipak dobri stari gospodin E.T.-telefonira-kući kao da ga je čuo, jer se ta siva glava lagano nagnula u stranu.

Gubi svijest, kaže netko, i prije nego što je film ponovno preskočio, čuje kako dobri stari gospodin Sto-sam-učinio, čovac koji ga je udario i smrskao mu kuk poput porculanskog tanjura u streljani, nekome govori: Ljudi su mi govorili da sličim Lawrencu Welku .

3

LEŽI ONESVIJEŠTEN U VOZILU HITNE, ALI VIDI SAMOGA SEBE, IZAŠAO JE IZ SVOG tijela i evo nečega novog, nečega što mu se poslije nitko nije potrudio reći: dobio je V-tahikardiju  dok mu režu hlače da bi došli do kuka koji izgleda kao da mu je netko u nj ušio dvije loše dizajnirane velike okrugle kvake. V-tahikardija, on točno zna što to znači, jer on i Carla ne propuštaju nijednu epizodu “Hitne službe”. Gledaju čak i reprize na TNT-u, i evo elektroda, evo i gela, a jedan bolničar oko vrata nosi križ koji okrzne Jonesyja po nosu kad se dobri stari gospodin Bolničar sagnuo nad više-manje mrtvo tijelo i jebote, umro je u vozilu Hitne! Zašto mu nikad nitko nije rekao da je umro u vozilu Hitne? Zar su smatrali da ga to neće zanimati, da će možda reći hm, bio sam tamo, proživio sam to, imam reklamnu majicu?

“Odmakni se!” vikne drugi bolničar i trenutak prije nego što su ga drmnuli strujom, vozač se okrene i on shvati da je to Dudditsova mama. Zatim ga opatrnu strujom i tijelo mu poskoči, bijelo meso zatrese se na kostima, kako bi rekao Pete, pa iako Jonesy koji sve to promatra nema tijela, svejedno osjeća struju, snažan kres koji osvijetli jelku njegovih živaca poput svemirske rakete. Hvaljen Isus i Djevica Jebica Marija.

Onaj njegov dio na nosilima poskoči poput ribe na suhom pa se smiri. Bolničar koji je čučao iza Roberte Cavell pogleda na svoju konzolu i kaže: “Ah, čovječe, ne, ravna crta, ponovno ga zdrmaj.” A kad je to onaj drugi učinio, film preskoči i Jonesy je u dvorani za operacije.

Ne, stanite, nije to baš sasvim tako. Djelomice je u dvorani, ali ostatak stoji iza staklene pregrade i gleda u dvoranu. Tu su još dva liječnika, ali ne pokazuju zanimanje za nastojanja kirurškog tima da skrpaju Jonesyja- -Dumptyja . Kartaju se. Iznad njihovih glava, na struji zraka iz otvora za grijanje, treperi snovolovka iz Rupe u zidu.

Jonesy nema želje gledati što se događa iza stakla - ne sviđa mu se krvavi krater na mjestu njegova kuka, kao ni zagasito bjelasanje smrskane kosd koja proviruje iz njega. Premda u svom bestjelesnom stanju nema želuca u kojem bi ga uhvatila mučnina, svejedno mu je mučno.

Iza njega, jedan od one dvojice liječnika-kartaša kaže: Duddits nam je davao osjećaj identiteta. Duddits je bio naš najsvjetliji trenutak. Na što onaj drugi odgovori: Misliš? I Jonesy shvati da su ti liječnici Henry i Pete.

Okrene se k njima i čini se da zapravo i nije bestjelesan, jer uhvati obris svog odraza u prozoru koji gleda u dvoranu za operacije. Više nije Jonesy. Više nije Ijudsko biće. Koža mu je siva, a oči crne lukovice koje pilje s njegova lica na kojem nema nosa. Postao je jedan od njih, jedan od...

Jedan od sivaca, pomisli on. Tako nas zovu, sivci. Neki nas zovu svemirskim cmčugama.

Otvori usta da kaže nešto od toga ili da možda zamoli svoje stare prijatelje za pomoć - odvajkada su si pomagali ako su ikako mogli - ali tad film ponovno preskoči (prokleti montažer, pije na poslu) i on je u krevetu, bolničkom krevetu u bolničkoj sobi i netko zaziva Gdje jeJonesy, hoću Jonesyja.

Eto, misli on s kukavnim zadovoljstvom, oduvijek sam znao da je bila riječ      Jonesyju, aneo Marcy. To me zaziva smrt, ili možda Smrt, moram biti jako tiho ako je želim izbjeći, nije me dohvatila medu okupljenim znatiželjnicima, posegnula je za mnom u vozilu Hitne i ponovno promašila, a sad je ovdje u bolnici, prerušena u pacijenticu.

Molim vas, prestanite, jauče lukava stara gospođa Smrt tim ogavnim laskavim monotonom, ne mogu to podnijeti, dajte mi injekciju, gdje je Jonesy, hoću Jonesyja.

Ležat ću ovdje dok neprestane, razmišlja Jonesy, ionako ne mogu ustati, upravo su mi ugradili kilogram metala u kuk i proći će dani prije nego što uzmognem ustati, a možda i tjedan dana.

Ali na svoj užas, on shvaća da ipak ustaje, miče pokrivače u stranu i ustaje iz kreveta, pa premda osjeća kako mu se šavovi u kuku i po trbuhu napinju i pucaju, a nedvojbeno transfuzijska krv slijeva se niz nogu u stidne dlačice i natapa ih, on ne šepajući prijeđe preko sobe kroz kvadrat svjetlosti koji nakratko baci vrlo ljudsku sjenu na pod (sad nije sivac, barem na tome može biti zahvalan, jer su sivci nagrabusili), do vrata. Neprimijećen polako ode niz hodnik, pokraj parkiranog bolničkog kreveta s kotačima na kojem se nalazi guska, pokraj para medicinskih sestara koje se smiju i razgovaraju, gledaju i pružaju si nekakve fotografije, i prema tom jednoličnom glasu. Ne može se zaustaviti i shvaća da je u oblaku. Ali ne u crvenocrnom oblaku, kao što su naslutili Pete i Henry; ovaj je oblak siv i on lebdi u njemu, kao jedinstvena čestica koju oblak ne mijenja, i Jonesy misli: Mene su tražili. Ne znam kako to može biti, ali ja sam baš ono što su tražili. Jer... oblak me ne mijenja?

Pa, tako nekako.

Prođe pokraj trojih otvorenih vrata. Četvrta su zatvorena. Na njima stoji natpis na kojem piše UĐITE, NEMA ZARAZE, IL N’Y A PAS D’INFECTION ICI.

Lažete, razmišlja Jonesy. Cmise ili Curtis, ili kako se već zove, možda je luđak, ali u jednome je u pravu: zaraze ima

Krv mu se slijeva niz noge, donji dio njegovih dugih gaća sad je grimiz- nocrven (rujna je krvca sad svojski potekla, običavali su govoriti nekadašnji boksački komentatori), ali ne osjeća bol. A i ne boji se zaraze. On je jedinstven oblak ga jedino može nositi, ali ne i mijenjati. Otvori vrata i uđe.

4

JE LI IZNENAĐEN TIME ŠTO JE UGLEDAO KAKO NA BOLNIČKOM KREVETU LEŽI SIVI čovjek krupnih cmih očiju? Ni najmanje. Kad se Jonesy okrenuo i ugledao tog čovca kako stoji iza njega u Rupi u zidu, seronjina je glava eksplodirala. Kad se sve uzme u obzir, bila je to vraška excedrinska glavobolja . Svatko bi na njegovu mjestu završio u bolnici. No čovjekova glava sad izgleda sasvim dobro: moderna medicina čini čuda.

Soba šuška od gljivica, vrvi drečavo crvenozlatnim raslinjem koje gmiže po podu, prozorskoj dasci, letvicama venecijanera; prevuklo se to poput mrene preko površine stropnog svjetla i boce s glukozom (Jonesy pretpo- stavlja da je posrijedi glukoza) na stalku pokraj kreveta; crvenkastozlatne brade klate se na okrugloj kvaki kupaonice i poluzi u podnožju kreveta.

Kad je Jonesy prišao sivome stvoru kojemu je pokrivač povučen do uskog bezdlakog grudnog koša, na stoliću pokraj kreveta ugleda jednu jedinu čestitku sa željama za brzo ozdravljenje. BRZO OZDRAVI! piše velikim slovima iznad karikirane crtarije kornjače tužnoga lika s flasterom na oklopu. A ispod slike: OD STEVENA SPIELBERGAI SVIH TVOJIH FRENDOVA U HOLLYWOODU.

Ovo je san, pun stilskih figura i samo uskom krugu Ijudi razumljivih šala kao što priliči snu, pomisli Jonesy, ali zna da nije tako. U glavi on miješa stvari, pasira ih, da budu lakše probavljive, i tako se to događa u snovima; od prošlosti, sadašnjosti i budućnosti načinio je bućkuriš, što se također događa u snovima, ali on zna da je pogriješio kad je to proglasio pukom ulomljenom bajkom svoje podsvijesti. Barem dio ovoga se zaista događa.

One ga buljave crne oči motre. Plahta se pomakne i zgrbi pokraj stvora u krevetu. Ispod nje izroni onaj crvenkasti stvor sličan lasici koji je sredio

Beava. Pilji u njega onim istim crnim staklastim očima i repom se odgurava uz jastuk, gdje se smota pokraj one uske sive glave. Nije ni čudo da se McCarthy osjećao pomalo indisponiran, pomisli Jonesy.

Krv i dalje curi niz Jonesyjeve noge, ljepljiva poput meda i vruća poput groznice. Kaplje po podu i čovjek bi pomislio da će uskoro iz nje niknuti nova kolonija te crvenkaste plijesni ili gljivica, ili što već bilo, prava prašuma, ali Jonesy zna da nije tako. On je jedinstven. Oblak ga može nositi, ali ne         promijeniti.

Nema nabijanja, nema igranja, pomisli on, a potom: Pst, zadrži to za sebe.

Sivo stvorenje podigne ruku u slabašnom pozdravu. Na njoj ima tri duga prsta koja završavaju s trima ružičastim noktima. Ispod njih se cijedi gusti žuti gnoj. Isti taj gnoj ljeska se rahlo u naborima njegove kože i u kutovima njegovih - njezinih? - očiju.

Upravu si, zaista ti jepotrebna injekcija, kaže Jonesy. Možda malo Dranoa ili Lysola , nešto takvo. Da se prestaneš muči...

Tad mu padne na um strašna misao; na trenutak je tako snažna da se ne može othrvati sili koja ga tjera prema krevetu i naposljetku mu se noge ponovno pokrenu. Ostavljao je za sobom velike crvene otiske.

Nećeš mipopiti krv, ha? Kao vampir?

Stvor u krevetu se nasmiješi ne nasmiješivši se. Mi smo, koliko to mogu izraziti vašim rječnikom, vegetarijanci.

Da, ali što je s Rexom? Jonesy pokaže u beznogu lasicu, a ona iskesi puna usta igličastih zuba u nakaznom osmijehu. Je li Rex vegetarijanac?

Znaš da nije, kaže sivi stvor a da mu se onaj prorez od usta pritom nije pomaknuo - tip je izvanredan trbuhozborac, to mu se mora priznati; obožavali bi ga u Catskillsu . Ali ti znaš da ga se ne trebaš bojati.

Zašto? Po čemu sam ja drukčiji?

Onaj umirući sivi stvor (naravno da umire, tijelo mu se raspada, trune iznutra prema van) ne odgovori pa Jonesy ponovno pomisli Nema nabijanja, nema igranja. Čini mu se da je to misao koju bi sivac jako rado pročitao, ali neće mu se pružiti prilika: sposobnost skrivanja misli dodatno je obilježje po kojem se Jonesy razlikuje i po kojem je jedinstven, i Jonesyjedino može reći (premda nije rekao) vive la difference.

Po čemu sam ja drukčiji?

Tko je Duddits? pita sivi stvor, a kad Jonesy ne odgovori, stvor se ponovno nasmije ne mičući usnicama. Eto, reče sivi stvor. Obojica imamo pitanja na koja onaj drugi ne želi odgovoriti. Odložimo ih u stranu. Licem prema dolje. Ona su... kako ih vi ono nazivate?Kako ih nazivate u Cribbageu?

Talon, kaže Jonesy. Sad osjeća miris stvorove truleži. To je miris koji je McCarthy donio sa sobom u lovačku kuću, miris etera u spreju. Ponovno pomisli kako je trebao upucati “o Bože moj Bože moj” prdonju, ustrijeliti ga prije nego što je uspio doći na toplo. Ostaviti da kolonija koja je rasla u njemu ugine ispod čeke na starom javoru kad se McCarthyjevo tijelo ohladi.

Da, talon, kaže sivi stvor. I snovolovka je sad ovdje, visi sa stropa i polako se okreće iznad glave sivog stvora. Te stvari, za koje ne želimo da onaj drugi zna, stavit čemo na stranu i prebrojiti poslije. Stavit čemo ih u talon.

Što želite od mene?

Sivi stvor zuri u Jonesyja ne trepćući. Koliko Jonesy zna, on i ne može treptati; nema ni vjeđa ni trepavica.

Ništa od toga dvoga, kaže stvor, ali Jonesy začuje Peteov glas. Uvijek toga dvoga a ne toga. Tko je Duddits?

I Jonesy se toliko iznenadi začuvši Peteov glas da mu je zamalo od- govorio... što je, dakako, i bila namjera: iznenađenjem to izvući iz njega. Premda na izdisaju, stvor je lukav. Trebao bi biti oprezan. Jonesy sivcu pošalje sliku velike smeđe krave s natpisom oko vrata na kojem piše: KRAVA DUDDITS.

Ponovno se sivac nasmiješi ne nasmiješivši se, nasmiješi se Jonesyju u glavi. Krava Duddits, kaže. Mislim da nije.

Odakle ste? upita Jonesy.

S planeta X. Došli smo s umiručeg planeta jesti pizzu, uzeti povoljne kredite    naučiti talijanski bez muke Berlitzovom metodom. Ovaj put Henryjevim glasom. Zatim se gospodin E.T.-telefonira-kući vrati vlastitom glasu... samo što Jonesy umorno neiznenađeno shvati da je stvorov glas zapravo njegov, Jonesyjev glas. A i zna što bi Henry rekao: da halucinira sve u šesnaest u šoku zbog Beaverove smrti.

Više ne, ne bi to rekao, pomisli Jonesy. Više ne bi. Sad je on jajonoša i kao jajonoša zna da nije tako.

Henry? Uskoro će biti mrtav, ravnodušno će sivi čovjek. Ruka mu spuzne preko pokrivača; tri duga siva prsta omotaju se oko Jonesyjeve ruke. Koža mu je topla i suha.

Kako to mislite? upita Jonesy, uplašen za Henryja... ali umirući stvor u krevetu ne odgovori. Još jedna karta za talon pa Jonesy odigra jednu svoju: Zašto ste me pozvali ovamo?

Sivo stvorenje pokaže iznenađenje, iako mu se lice ne pomakne. Nitko ne želi umrijeti sam, kaže. Samo želim biti s nekim. Znam, gledat ćemo televiziju.

Ne želim...

Jako bih rado pogledao jedan film. I ti ćeš uživati. Zove se Suosjećanje za sivce. Rex! Daljinski!

Rex ošine Jonesyja osobito pakosnim pogledom pa spuzne s jastuka i pritom repom proizvede suhi hripac poput zmije koja puzi po stijeni. Na stolu je daljinski upravljač, također obrastao gljivicama. Rex ga zgrabi, okrene se i otpuzi natrag sivoj spodobi držeći daljinac u zubima. Sivi stvor pusti Jonesyjevu ruku (njegov dodir nije gadljiv, ali mu je svejedno malo laknulo kad ga je pustio), uzme daljinski upravljač, uperi ga u televizor i pritisne tipku ON. Na slici koja se pojavila - malo zamućena ali ne i skrivena laganim premazom mahovine koja raste na ekranu - vidi se šupa iza njihove lovačke kuće. U središtu ekrana je obličje skriveno zelenom ceradom. Prije nego što se vrata otvore i on ugleda sebe kako ulazi, Jonesy shvaća da se to već dogodilo. Zvijezda filma Suosjećanje za sivce je Gary Jones.

Propustili smo špicu, kaže umiruće stvorenje na krevetu iz udobne točke u središtu Jonesyjeva mozga, ali jefilm tek počeo.

Baš ono čega se Jonesy boji.

5

VRATA ŠUPE SE OTVARAJU I ULAZI JONESY. ODJEVEN JE POPRILIČNO ZBRDA-ZDOLA: ima na sebi svoju jaknu, Beaverove rukavice i jednu od Lamarovih starih narančastih kapa. Na trenutak Jonesy - koji to gleda u bolničkoj sobi (privukao je stolicu za posjetitelje i sjedi pokraj kreveta gospodina Sivca) - misli da se Jonesy iz šupe iza Rupe u zidu ipak zarazio i da posvuda po njemu raste ona crvena mahovina. A zatim se sjeti da se gospodin Sivac rasprsnuo njemu pred očima - barem njegova glava - i da Jonesy nosi na sebi njegove posmrtne ostatke.

Samo što niste eksplodirali, kaže on. Nego ste... što? Pretvorili se u sjeme?

Pst! kaže gospodin Sivac, a Rex iskesi punu glavu impresivnih zuba, kao da želi reći Jonesyju da prestane biti tako neuljudan. Obožavam ovu pjesmu, a ti?

Glazba u filmu je pjesma Rolling Stonesa “Sympathy for the Devil”, primjerena naslova, budući da joj je naslov gotovo istovjetan naslovu filma (mog filmskog debija, pomisli Jonesy, pričekaj samo da ga vide Carla i klinci), ali se zapravo Jonesyju ne sviđa i iz nekog ga razloga čini tužnim.

Kako vam se može sviđati? upita, ne obazirući se na Rexove iskešene zube - Rex nije opasan ža njega i obojica to znaju. Kako možete? To su svirali dok su vas ubijali.

Uvijek nas ubijaju, kaže gospodin Sivac.l sad budi tiho, gledajfilm, ovaj dio je spor, ali će poslije biti puno bolje.

Jonesy sklopi ruke na svom crvenom krilu - čini se da je barem krvarenje prestalo - i pogleda Suosjećanje za sivce. U glavnoj ulozi neponovljivi Gary Jones.

6

NEPONOVLJIVI GARY JONES SKINE CERADU S MOTORNIH SANJKI, UGLEDA akumulator na radnom stolu u kartonskoj kutiji i montira ga, pazeći pritom da spoji kabele na ispravne polove. To je otprilike sve što zna o motorima - on je profesor povijesti a ne mehaničar, a njegov pojam uradi-sam svodi se na to da s vremena na vrijeme natjera svoju djecu da pogledaju History Channel umjesto Xene. Ključ je u utoru za paljenje i žaruljice na upravljačkoj ploči upale se kad je okrenuo ključ - barem je akumulator pravilno instalirao - ali se motor ne pokrene. I ne zaturira. Starter načini tut-tut i to je bilo sve.

“O Bože mili, Bože, sranje kroz gusto granje”, kaže on ne mijenjajući intonaciju. Nije siguran da bi sad mogao iskazati neku emociju i da zaista želi. On je obožavatelj filmova strave i užasa, gledao je Invaziju kradljivaca tijela dvadeset pet puta (gledao je čak i onaj bijedni remake s Donaldom Sutherlandom), i zna o čemu je ovdje riječ. Tijelo mu je ugrabljeno, ugrab- ljeno načisto i namrtvo. Iako neće biti vojske zombija, pa čak ni gradića punog zombija. On je jedinstven. Osjeća da su i Pete, Henry i Beaver jedinstveni (bili jedinstveni u Beaverovu slučaju), ali je on najjedinstveniji. Takvo što nije pristojno reći - poput sira iz pjesmuljka “Farmer in the Dell”, jedinstvenost podrazumijeva osamljenost  - ali je ovo rijedak slučaj u kojem to pravilo ne vrijedi. Pete i Beaver su bili jedinstveni, Henry je jedinstveniji a on, Jonesy, najjedinstveniji. Ta čak i glumi u vlastitom filmu! Što kažeš na tu jedinstvenost, kako bi rekao njegov najstariji sin.

Sivi stvor u bolničkom krevetu svrne pogled s televizora gdje je Jonesv zajahao Arktičku mačku na stolac gdje Jonesy II. sjedi u svojem krvlju natopljenom donjem rublju.

Što skrivaš? upita gospodin Sivac.

Ništa.

Zašto ti se stalno priviđa zid, od cigle? Sto je 19, osim nedjeljivog broja? Tko je rekao “Jebeš Tigerse”? Što to znači? Što je zid od cigle? Kad je zid od cigle? Što to znači, zašto ti se stalno ukazuje?

Osjeća kako gospodin Sivac čeprka po njemu, ali je zasad njegova srčika na sigurnom. Mogu ga nositi, ali ne i promijeniti. A ni sasvim otvoriti, čini se. Barem ne još.

Jonesy stavi prst na usta i vrati sivcu vlastite riječi: Budite tiho, gledajte film.

Stvor se zagleda u njega crnim lukovicama svojih očiju (kukcolike su, pomisli Jonesy, oči bogomoljke) i Jonesy osjeti kako još trenutak-dva ruje po njemu, a zatim taj osjećaj izblijedi. Nema žurbe; prije ili poslije sivac će rastočiti ljusku posljednje srčike čistog, nenarušenog Jonesyja, a onda će doznati sve što želi znati.

U međuvremenu, gledaju film. A kad je Rex spuznuo u Jonesyjevo krilo- Rex sa svojim oštrim zubima i eterskim antifriznim mirisom - Jonesy to jedva primijeti.

Jonesy I., Jonesy iz šupe (samo što je to sad zapravo gospodin Sivac), pruži pipke. Puno je mozgova kojima bi se mogao poslužiti, preskaču jedan preko drugog poput noćnih radioemisija, i bez problema nađe jednog koji sadrži njemu potrebne informacije. Kao kad otvaraš dokument na PC-ju i umjesto riječi nađeš 3-D film izvanredne grafike.

Izvor gospodina Sivca je Emil “Dawg” Brodsky, iz Menlo Parka u New Jerseyju. Brodsky je narednik-inženjerac, fizikalac zadužen za motorizaciju. Samo što ovdje, u sklopu Kurtzova tima za taktičke udare, narednik-inže- njerac Brodsky nema čina. A nema ga ni itko drugi. Brodsky se nadređenima obraća sa “šefe”, a podređenima (na ovom ih pikniku nema puno) s “hej ti”. Ako ne zna kojoj kategoriji netko pripada, kaže “rista” ili “kompa”.

Preko njihova područja prelijeću borbeni zrakoplovi, ali ne puno njih (dobit će fotki kao u priči iz niske orbite ako se oblaci ikad raziđu), a Brodsky ionako nije nadležan za njih. Zrakoplovi polijeću iz baze nacionalne garde Air National Guard u Bangoru, a on je ovdje u Jefferson Tractu. Brodsky je nadležan za helikoptere i kamione u nabujalom voznom parku (od podneva, sve su ceste u ovom dijelu države zatvorene za promet i jedina vozila koja se po njima kreću su maslinastozeleni kamioni zakamufliranih oznaka). Takoder je zadužen za postavljanje najmanje četiriju generatora za proizvodnju električne energije potrebne za opskrbu baze koja niče oko Gosselinova marketa. Te potrebe uključuju senzore kretanja, stupove s reflektorima, rasvjetu vanjskog ruba baze te struju za improviziranu poljsku bolnicu koja se ubrzano oprema u Fordovoj Windstar kamp-kućici.

Kurtz je jasno dao do znanja da je rasvjeta važna - želi da u bazi cijele noći bude svjetlo kao u pol bijela dana. Najveći broj stupova s reflektorima treba podići oko staje i nekadašnjeg pašnjaka iza staje. Na polju na kojem je četrdeset krava muzara Reggieja Gosselina nekad mirno provodilo dane u ispaši, podignuta su dva šatora. Na zelenom krovu većega piše: INTENDANTURA. Drugi je šator bijel i neoznačen. U njemu nema ke- rozinskih grijalica kao u većem šatoru, a nema ni potrebe za njima. To je privremena mrtvačnica, Jonesyju je to jasno. Zasad se u njoj nalaze samo tri trupla (jedno je truplo bankara koji je pokušao pobjeći, papan jedan), ali bi ih uskoro moglo biti kudikamo više. Ako se ne dogodi nesreća koja bi otežala ili onemogućila prikupljanje tijela. Za Kurtza - šefa - takva bi nesreća riješila razne probleme.

A sve ovo samo usput. Jonesy I. zadužen je za Emila Brodskog iz Menlo Parka.

Brodsky brzim koracima grabi preko zemlje pokrivene uspjenjenim snijegom i blatom između helidroma i stacionara u kojem će se držati Ripley-pozitivne osobe (unutra ih je već popriličan broj; unezvijereno hodaju po njemu, zbunjenih izraza lica kao svi netom zatočeni logoraši, dozivaju stražare, traže cigarete i uzaludno im prijete). Emil Brodsky je zdepast i kratko ošišan, s licem buldoga koje izgleda stvoreno za jeftine cigare (zapravo, Jonesy zna, Brodsky je pobožni katolik koji nikad nije pušio). U ovom trenutku ima pune ruke posla kao jednoruki postavljać tapeta. Na ušima ima slušalice, a ispred usta mu visi mikrofon. U radiovezi je s konvojem za opskrbu gorivom koji stiže po 1-95. Ti su dečki od životne važnosti jer će se helikopteri koji su otišli na zadatak vratiti s malo goriva. Također razgovara i s Cambryjem, koji hoda uz njega, o kontrolno-oba- vještajnom centru koji Kurtz želi vidjeti osposobljenog do devet navečer, najkasnije u ponoć. Ova će misija završiti za najviše četrdeset osam sati, tako se priča, ali tko da jebote zna pouzdano? Priča se također da je njihov primarni cilj, Plavac, već sređen, ali Brodsky ne zna kako biti siguran u to, budući da se veliki jurišni helikopteri još nisu vratili. Usto, njihova je zadaća jednostavna: gas do daske pa ožeži.

I - o Bozi moji - odjednom postoje tri Jonesyja: jedan koji gleda televiziju u bolničkoj sobi obrasloj gljivicama, onaj u šupi s motornim sanjkama... i Jonesy III., koji je iznenada banuo u katoličku i na “jež” frizuru ošišanu glavu Emila Brodskog. Brodsky stane i pogleda u bijelo nebo.

Cambry načini tri-četiri koraka prije nego što je shvatio da je Dawg naglo stao i ostao stajati nasred blatnog pasišta. Usred cijele te zavrzlame i graje - ljudi trče, helikopteri u zraku, turirajući motori - on stoji poput robota kojemu je crknuo akumulator.

“Šefe?” upita Cambry. “Je li sve u redu?”

Brodsky ne odgovori... barem ne Cambryju. Jonesyju I. - onome iz šupe - kaže: Otvori poklopac motora i pokaži mi svjećice.

Jonesy teško uspijeva naći kukicu koja otvara poklopac motora, ali ga Brodsky uputi. Zatim se Jonesy nagne nad mali motor; nije gledao vlastitim očima, već je pretvorio svoje oči u par kamera visoke rezolucije i poslao sliku Brodskome.

“Šefe?” zabrinutije upita Cambry. “Šefe, što je? Nešto nije u redu?”

“Sve je u redu”, kaže Brodsky, polako i razgovijetno. Spusti slušalice oko vrata; glasanje u njima samo ga ometa. “Pusti me da razmislim minutu.”

A Jonesyju: Netko je iščupao svjećice. Osvmi se... aha, eno ih. U dnu stola.

U dnu stola nalazi se bočica majoneze napola puna benzina. Poklopac bočice probušen je na dva mjesta odvijačem da se ne bi skupljali plinovi. U njoj su, potopljene poput izložaka u formalinu, dvije Championove svjećice.

Naglas, Brodsky reče: “Dobro ih osuši”, a kad Cambry upita: “Što da dobro osušim?” Brodsky mu rastreseno reče da stavi lokot na usta.

Jonesy iščeprka svjećice, osuši ih pa ih montira i spoji kako ga je Brodsky uputio. Pokušaj sad, kaže Brodsky, ovaj put ne mičući usnicama, i motorne sanjke zagrme. Provjeri i benzin.

Jonesy to učini i reče hvala.

“Nema na čemu, šefe”, kaže Brodsky i ponovno krene žustrim korakom. Cambry mora lagano potrčati da bi ga sustigao. Ugleda blago zbunjeni izraz na Dawgovu licu kad je shvatio da su mu slušalice sad oko vrata.

“Koji je to bio vrag?” upita Cambry.

“Ništa”, kaže Brodsky, ali je nešto ipak bilo, i te kako. Govorenje. Razgovor. Nekakve... konzultacije? Aha, to. Samo se ne može baš najbolje sjetiti u vezi s čim. No sjeća se jutrošnjeg brifinga, u ranu zoru, kad je ekipa kretala u akciju. Jedna od direktiva, izravno od Kurtza, bila je da dojave sve neobično. Je li ovo bilo neobično? I što je to točno bilo?

“Vjerojatno blokada mozga”, kaže Brodsky. “Previše posla, a premalo vremena. Hajde, sinko, drži korak.”

Cambry drži korak. Brodsky nastavi razgovarati na dvije strane - Cam- bry tu, konvoj tamo - ali se sjeća još nečeg, nekog trećeg razgovora, sad završenog. Neobično ili ne? Vjerojatno ne, zaključi Brodsky. Svakako ne nešto o čemu bi mogao porazgovarati s onom nesposobnom gnjidom Perlmutterom - za Pearlyja, ako nešto nije u njegovu sveprisutnom bloku, onda ne postoji. A Kurtz? Nikad. Brodsky poštuje starog lešinara, ali ga se još više boji. Svi ga se boje. Kurtz je pametan, Kurtz je hrabar, ali je

Kurtz i najluđi majmun u džungli. Brodsky ne voli ni hodati tamo gdje je pala Kurtzova sjena.

A Underhill? Bi li mogao porazgovarati s Owenom Underhillom?

Možda... a možda i ne. U ovakvoj akciji možeš se naći u nebranom grožđu a da uopće ne znaš zašto. Minutu-dvije čuo je glasove - barem jedan - ali je sad dobro. Pa ipak...

U Rupi u zidu Jonesy gromoglasno izjuri iz šupe i krene niz Deep Cut Road. Osjeti Henryja dok je prolazio pokraj njega - Henry se skriva iza stabla, zapravo je zagrizao mahovinu da ne bi vrisnuo - ali uspješno skrije to što zna od oblaka koji okružuje posljednju srčiku njegove svijesti. To je gotovo sigurno posljednji put da će biti u blizini svog starog prijatelja, koji nikad iz te šume neće izaći živ.

Da se barem mogao oprostiti od njega.

7

Ne ZNAM TKO JE SNIMIO OVAJ FILM, KA7.F. JoNESY, ALI MISLIM DA NE MORAJU glačati smokinge za dodjelu Oscara. Zapravo...

Osvrne se i ugleda samo snijegom pokriveno drveće. Kad je ponovno pogledao preda se, ugleda samo kako se Deep Cut Road odmata ispred njega i motornih sanjki koje su mu podrhtavale među nogama. Nije bilo nikakve bolnice, nikakvog gospodina Sivca. Sve je to bio samo san.

Ali nije. Postoji soba. Premda ne bolnička. Nema kreveta, nema televi- zora, nema stalka za infuziju. Zapravo nema ničeg osim oglasne ploče. Na nju su pribodene dvije stvari: autokarta sjevernog dijela Nove Engleske s ucrtanim rutama - rutama Braće Tracker - i polaroid tinejdžerice podignute suknje kojoj se vidi zlaćana kukma dlaka. On gleda Deep Cut Road kroz prozor te prostorije. Jonesy je prilično siguran da je to prozor koji se nalazio u onoj bolničkoj sobi. Ali s tom bolničkom sobom nešto nije bilo u redu. Morao je iz nje otići jer...

U toj bolničkoj sobi nije bilo sigumo, misli Jonesy... kaO da ova, kao da bilo koja, jest. Pa ipak... ova je sigwmija, možda. Ovo mu je posljednje utočište i ukrasio ga je fotografijom koju su se vjerojatno svi oni nadali vidjeti kad su krenuli niz taj kolni prilaz daleke 1978. godine: Tine Jean Sloppinger, ili kako se već zvala.

Nešto od onoga što sam vidio bilo je stvamo... Henry bi rekao legitimna oživljena šjećanja. Zaista sam mislio da sam tog dana vidio Dudditsa. Zato sam zakoračio na kolnik ne gledajući. A što se tiče gospodina Sivca... sad sam on. Zar ne? Osim onog mojeg dijela koji se nalazi u ovoj prašnoj, praznoj, ezanimljivoj sobi s iskorištenim kondomima po podu i fotografijom djevojke na oglasnojploči, ostalo je gospodin Sivac. Nije li to istina?

Nema odgovora. A to je jedini odgovor koji mu treba.

Ali kako se to dogodilo? Kako sam stigao ovamo? Izašto? Čemu?

Još nema odgovora, a na ta pitanja ne može odgovoriti sam. Samo mu je drago da još postoji mjesto gdje može biti on; osupnut je time kako mu je lako uhvaćen ostatak života. Ponovno požali, potpuno i gorko iskreno, što nije ubio McCarthyja.

8

SILNA EKSPLOZIJA RASPORI DAN. PREMDA JOJ JE ŽARIŠTE JAMAČNO BILO kilometrima daleko, svejedno je bila dovoljno jaka da snijeg sklizne s drveća. No lik na motornim sanjkama se i ne osvrne. Bio je to svemirski brod. Vojnici su ga digli u zrak. Byruma više nema.

Nakon nekoliko minuta, ona urušena nadstrešnica iskrsne mu zdesna. Ispred nje, na snijegu, jedne čizme još prignječene limenim krovom, leži Pete. Izgleda mrtav, ali nije. Pretvarati se da si mrtav nije bila opcija, ne u ovoj igri; čuo je Peteove misli. A kad je zaustavio motorne sanjke i preba- cio u prazni hod, Pete podigne glavu i iskesi preostale zube u neveselom osmijehu. Lijevi rukav njegove vjetrovke bio je čađav i rastopljen. Na desnoj ruci kao da mu je ostao još samo jedan upotrebljivi prst. Vidljiva površina kože bila mu je potpuno istočkana lišajem.

“Ti nisi Jonesy”, reče Pete. “Što si učinio s Jonesyjem?”

“Penji se, Pete”, reče gospodin Sivac.

“Nikamo ja ne želim s tobom.” Pete podigne desnu ruku - onemoćale prste, crvenozlatne nakupine lišaja - i obriše čelo. “Odjebi odavde. Sjedni na ponija i odjaši.”

Gospodin Sivac spusti glavu koja je nekoć pripadala Jonesyju (Jonesy sve to gleda kroz prozor svog skrovišta u napuštenoj zgradi špedicije Braće Trackers; ne može pomoći ni išta promijeniti) i netremice se zagleda u Petea. Pete zaurla kad mu je lišaj koji mu raste po cijelom tijelu počeo zatezati kožu korijenjem koje mu je uraslo u mišiće i živce. Čizma koja je zapela ispod srušenog limenog krova trzne se i izvuče, a Pete, i dalje urlajući, privuče koljena bradi u položaj fetusa. Svježa krv brizne mu iz usta i nosa. Kad je ponovno kriknuo, još mu dva zuba ispadnu iz usta.

“Penji se, Pete.”

Plačući, pritisnuvši svoju izmrcvarenu desnu šaku na prsa, Pete pokuša ustati. Prvi je pokušaj bio neuspješan; ponovno se opruži po snijegu.

Gospodin Sivac to ne prokomentira; ostane sjediti na Arktičkoj mački, čiji je motor radio u praznom hodu, i gledati u Petea.

Jonesy osjeti Peteov bol, očaj i kukavni strah. Strah je bio najgori, i on odluči riskirati.

Pete.

Samo šapat, ali ga je Pete čuo. Podigne glavu. Lice mu je bilo izmučeno i istočkano gljivicama - ono što je gospodin Sivac zvao lišaj. Kad je Pete oblizao usnice, Jonesy primijeti da mu to raste i po jeziku. Izvanzemaljska upala sluznice. Nekoć je Pete Moore želio biti astronaut. Jednom se suprotstavio starijim dečkima i ustao u obranu manjeg i slabijeg. Zaslužio je bolju sudbinu.

Nema nabijanja, nema igranja.

Pete se gotovo nasmiješi. Bilo je to ujedno lijepo i dirljivo. Ovaj se put uspije osoviti i krene prema motornim sanjkama vukući noge.

U napuštenom uredu u koji je bio prognan, Jonesy ugleda kako se okrugla kvaka počinje okretati lijevo-desno. Što to znači? upita gospodin Sivac. Sto je to Nema nabijanja, nema igranja? Što radiš u tom uredu? A da se vratiš u bolnicu i nastaviš sa mnom gledati televiziju? Kako si se uopće zavukao unutra?

Sad je Jonesy bio na redu da ne odgovori, i to mu je bilo veliko zado- voljstvo.

Ući ću, reče gospodin Sivac. Kad budem spreman, ući ću. Možda misliš da mi zatvorena vrata smetaju, ali se varaš.

Jonesy je šutio - nema potrebe izazivati stvorenje trenutačno u posjedu njegova tijela - ali mu se nije činilo da se vara. S druge strane, nije se usudio otići; progutat će ga pokuša li. Ta on je samo srčika u oblaku, komadić neprobavljene hrane u izvanzemaljskim crijevima.

Najbolje da se pritaji.

9

PETE SJEDNE IZA GOSPODINA SIVCA I UHVATI SE rukama oko JONESYJEVA struka. Deset minuta potom provezu se pokraj prevrnutog Scouta i Jonesy shvati zašto su Pete i Henry kasnili u povratku iz trgovine. Pravo čudo da je ijedan preživio. On bi rado zastao i malo pogledao, ali gospodin Sivac ne usporava. Skije Arktičke mačke poskakivale su gore-dolje po izbočini posred ceste između dviju snijegom ispunjenih jaruga.

Otprilike pet kilometara od Scouta, stignu na vrh uzbrdice i Jonesy ugleda blistavu kuglu žutobijele svjetlosti kako visi manje od pola metra iznad ceste i čeka ih. Izgledala je užareno poput plamena iz plamenika za zavarivanje, ali očito nije bila; snijeg koji se nalazio samo desetak centimetara ispod nje nije se rastopio. Bilo je to gotovo sigurno jedno od svjetala koje su on i Beaver vidjeli kako poigravaju u oblacima, iznad izbjeglih životinja koje su izlazile iz Vododerine.

Tako je, reče gospodin Sivac. Ono što tvoji Ijudi nazivaju bljeskalicama. Ovo je jedna od posljednjih. Vjerojatno posljednja.

Jonesy ne reče ništa, samo ostane zagledan kroz prozor svoje uredske ćelije. Osjećao je Peteove ruke oko struka, koje su se sad držale više-manje nagonski, onako kako se gotovo potučeni boksač hvata u klinč s protivnikom da se ne bi opružio po ringu. Glava prislonjena na njegova leđa bila je teška poput kamena. Pete je sad bio hranjiva podloga za lišaj i lišaju se Pete sviđao; svijet je bio hladan, a Pete topao. Gospodinu Sivcu očito je za nešto bio potreban - Jonesy nije imao pojma za što.

Ona bljeskalica povede ih još otprilike kilometar niz cestu pa zavije u šumu. Šmugne između dvaju velikih borova, a tad ih pričeka, vrteći se malo iznad površine snijega. Jonesy začuje kako gospodin Sivac savjetuje Peteu da se drži najčvršće što može.

Arktička mačka poskoči i zareži uz blagu kosinu; skije joj najprije zaruju po snijegu pa ga rasprše. Nakon što su zašli ispod šumskog svoda krošnji, bilo ga je manje, a ponegdje ga uopće nije ni bilo. Na tim mjestima skije sanjki zakloparale bi srdito na smrznutoj zemlji, pretežno goletnom terenu ispod tankog premaza zemlje i otpalih iglica. Sad su išli na sjever.

Deset minuta potom snažno odskoče na granitnoj izbočini i Pete se uz tihi jauk strmoglavi sa sanjki. Gospodin Sivac pusti gas. I ona se bljeskalica zaustavi, vrteći se iznad snijega. Jonesyju se učini da je sad tamnija.

“Ustaj”, kaže gospodin Sivac. Okrenuo se na sjedalu i gledao u Petea.

“Ne mogu”, reče Pete. “Gotov sam, čovječe. Ja...”

Tad Pete ponovno počne urlati i bacakati se po zemlji. Ritao se, a ruke

-jedna opečena, druga unakažena - su mu se trzale.

Prestanite! drekne Jonesy. Ubijate ga!

Gospodin Sivac se ogluši na njega i ostane sjediti na mjestu, okrenut u struku, gledajući u Petea mrtvačkim, ravnodušnim strpljenjem dok je lišaj zatezao i raspinjao Peteovo tijelo. Naposljetku Jonesy osjeti kako je gospodin Sivac popustio. Pete se ošamućeno uspravi. Na jednom je obrazu imao svježu posjekotinu koja je već vrvjela od lišaja. Gledao je omamljenim  iscrpljenim očima, podlivenim suzama. Vrati se na sanjke i njegove ruke ponovno spuznu oko Jonesyjeva struka.

Drži se za moju jaknu, dahne Jonesy, a kad se gospodin Sivac okrenuo naprijed i ponovno ubacio mjenjač sanjki u brzinu, on osjeti kako se Pete uhvatio za nju. Nema nabijanja, nema igranja, ha?

Nema igranja, potvrdi Pete, ali slabašno.

Gospodin Sivac ovaj put ne obrati pozornost. Ona bljeskalica, ne tako sjajna ali i dalje brza, ponovno krene na sjever... odnosno u smjeru za koji je Jonesy pretpostavljao da je sjever. Motorne su sanjke vijugale oko drveća, gustog grmlja i kamenih izbočina, i on više-manje izgubi osjećaj za orijentaciju. Iza njih se začuje uporno pucketanje vatrenog oružja. Zazvučalo je kao da netko gađa glinene golubove.

10

OTPRILIKE SAT VREMENA POSLIJE, JONESY NAPOSUETKU DOZNA ZAŠTO SE gospodin Sivac baktao s Peteom. Tad ona bljeskalica, koja je potamnjela do anemične sjene svoje izvorne inačice, naposljetku zgasne. Ispari uz blag prasak - kao da je pukla napuhnuta papirnata vrećica. Nekakav prah padne na zemlju.

Bili su na drvećem obrubljenom sljemenu točno usred bog te pitaj čega. Pred njima se prostirala snježna, šumovita dolina; na njezinu drugom kraju nalazila su se podlokana brda i guštare paprati gdje nije bilo ni tračka svjetla. A kao točka na i, dan je blijedio u sumrak.

Još jedna frka u koju ste nas uvalili, pomisli Jonesy, ali ne osjeti malo- dušnost u gospodina Sivca. Gospodin Sivac pusti gas i zaustavi sanjke, a tad ostane sjediti na njima.

Sjever, reče gospodin Sivac. Ne Jonesyju.

Pete odgovori glasom umornim i sporim. “Odakle da ja znam? Cak ne vidim ni gdje sunce zapada, zaboga. I jedno mi je oko sjebano.”

Gospodin Sivac okrene Jonesyjevu glavu i Jonesy shvati da Peteova lijevog oka više nema. Vjeđa mu je bila visoko zadignuta, što mu je davalo polovičan izraz iznenađenja. Iz duplje mu je rasla mala prašuma lišaja. Najduže su vitice visjele i škakljale Peteov neobrijani obraz. Još sukova uplelo se u njegovu prorijeđenu kosu u bujnim crvenozlatnim žilama.

Znaš.

“Možda i znam”, reče Pete. “A možda ti ne želim pokazati put.”

Zašto ne?

“Jer sumnjam da je to što želiš zdravo za nas ostale, pederu”, reče Pete i Jonesy osjeti smiješan osjećaj ponosa.

Jonesy ugleda kako je ona izraslina u Peteovu oku žmignula. Pete zaurla i uhvati se za lice. Jedan trenutak - kratak ali i predug - Jonesy živo zamisli kako te crvenkastozlatne vitice posežu iz tog onesposobljenog oka u Peteov mozak, gdje se šire poput snažnih prstiju koji čvrsto stežu sivu spužvu.

Pete, reci mu! zavapi Jonesy. Za Boga miloga, reci mu!

Lišaj se ponovno smiri. Peteova ruka padne s lica, koje je sad bilo mrtvački blijedo na mjestima gdje nije bilo crvenkastozlatno. “Gdje si, Jonesy?” upita on. “Ima li mjesta za dvojicu?”

Odgovor je ukratko, naravno, bio ne. Jonesy nije shvaćao što mu se dogo- dilo, ali je znao da njegovo preživljavanje - ta srčika nezavisnosti - nekako ovisi o tome da ostane gdje jest. Otvori li vrata, s njim je svršeno.

Pete kimne glavom. “Nisam ni mislio”, reče pa se obrati onome drugom. “Covječe, samo me nemoj više mučiti.”

Gospodin Sivac ostane sjediti i gledati u Petea Jonesyjevim očima, ništa ne obećavajući.

Pete uzdahne pa podigne opečenu lijevu ruku i ispruži prst. Zatvori oči i počne micati prstom lijevo-desno, naprijed-natrag. Dok je to činio, Jonesyju zamalo sve postane jasno. Kako se zvala ona cura? Rinkenhauer, zar ne? Da. Nije se mogao sjetiti imena, ali nespretni prišivak kao što je Rinkenhauer teško je zaboraviti. I ona je pohađala školu Mary M. Snowe, zvanu Akademija za degene, iako je Duddits tad već bio prešao u školu za učenike u privredi. A Pete? Pete je oduvijek znao taj smiješni trik kako da se nečeg sjeti, ali poslije Dudditsa...

Riječi navru Jonesyju u sjećanje dok je čučao u svojoj maloj prljavoj ćeliji i gledao u svijet koji mu je bio ukraden... samo što to i nisu bile riječi, već samo samoglasnici, tako čudnovato lijepi:

Iiš uu It? Vidiš crtu, Pete?

Pete, lica punog sanjivog, iznenađenog čuđenja, rekao je da je vidi. A i u tom je trenutku izvodio to s prstom, to tika-taka, baš kao i sad.

Prst se zaustavi. Jagodica je još malko podrhtavala, poput rašlji na rubu podzemnih voda. Potom Pete pokaže prema grebenu, malo udesno od sadašnjeg kursa sanjki.

“Tamo”, reče i spusti ruku. “Sjever. Nišani na onu stijenu. Onu nasred koje raste bor. Vidiš je?”

Da, vidim. Gospodin Sivac okrene se naprijed i ponovno pokrene sanjke. Jonesy se nakratko upita koliko je benzina ostalo u rezervoaru.

“Mogu li sad sići?” Što je, naravno, značilo može li sad umrijeti.

Ne.

I ponovno krenu. Pete se slabašno držao za Jonesyjevu jaknu.

11

OBIĐU stijenu, popnu se na vrh najvišeg brda IZA NJE, I TU SE GOSPODIN Sivac ponovno zaustavi kako bi ga njegova zamjenska bljeskalica mogla ponovno usmjeriti. Pete to i učini i oni nastave put, sad se krećući stazom koja je lagano zavijala na sjeverozapad. Dnevna je svjetlost i dalje blijedjela. Jednom su začuli kako prema njima dolaze helikopteri - najmanje dva, a možda čak i četiri. Gospodin Sivac zapelja sanjke u guštik, ne obaziruć. se na granje koje je šibalo Jonesyja po licu i do krvi ga ogreblo po obrazima i čelu. Pete se ponovno skotrlja sa sanjki. Gospodin Sivac ugasi motor pa odvuče Petea, koji je ječao u polunesvjesnom stanju, u najgušće grmlje. Tamo pričekaju da helikopteri prođu. Jonesy osjeti kako se gospodin Sivac uvukao u glavu jednog člana posade helikoptera i na brzinu mu pregledao mozak, vjerojatno uspoređujući ono što je vojnik znao s onime što mu je rekao Pete. Kad su helikopteri prošli u smjeru jugoistoka, očito na povratku u bazu, gospodin Sivac ponovno pokrene motorne sanjke i oni krenu dalje. Ponovno je počelo sniježiti.

Poslije sat vremena zaustave se na još jednoj uzbrdici i Pete ponovno padne sa sanjki, ovaj se put prevalivši na bok. Podigne lice, ali lica uglavnom više nije bilo, bilo je zaraslo u bradu vegetacije. Pokuša progovoriti, ali nije mogao; usta su mu bila našopana, jezik obložen bujnom hasurom lišaja.

Ne mogu, čovječe. Ne mogu više, molim te, pusti me.

“Da”, reče gospodin Sivac. “Mislim da si poslužio svrsi.”

“Pete!” vrisne Jonesy. Pa gospodinu Sivcu: Ne, nemojte!

Naravno, gospodin Sivac se ogluši na to. Na trenutak Jonesy u Peteo\ u preostalom oku ugleda nijemu spoznaju. I olakšanje. U tom je trenutku još mogao doprijeti do Peteova uma - svog prijatelja iz djetinjstva, onoga kof je uvijek stajao ispred ulaza u školu, jedne ruke svijene iznad usta kojorr je skrivao cigaretu koje zapravo tamo i nije bilo, onaj koji je namjeravac- postati astronaut i vidjeti cijeli svijet iz Zemljine orbite, jedan od četvorioc koji su spasili Dudditsa od velikih dečki.

Samo na trenutak. A tad osjeti kako je nešto iskočilo iz glave gospodiru. Sivca i ono što je raslo po Peteu nije se samo zgrčilo, nego stisnulo kac liještima. Začuje se sumorno krckanje kad je Peteova glava pukla na desetak mjesta. Njegovo lice - ono što je od njega ostalo - bude trzajem uvučeno i on se postara u trenu. A tad se prevali na trbuh i snijeg počne ostavljati krpice na leđima njegove jakne.

Pizdo.

Gospodin Sivac, ravnodušan prema Jonesyjevoj kletvi i gnjevu, ne odgovori. Ponovno se okrene naprijed. U tom trenutku nadižući vjetar načas oslabi i u zastoru snijega ukaže se rupa. Približno osam kilometara sjeverozapadno od njihova sadašnjeg položaja, Jonesy ugleda pomična svjetla - ne bljeskalice nego farove. Puno farova. Konvoj kamiona ide niz autocestu. Kamioni i ništa više, pretpostavi on. Ovaj dio Mainea sad pripada vojsci.

I svi traže vas, gade, sikne on kad su se sanjke ponovno pokrenule. Snijeg se ponovno sklopi oko njih i privremeno im zakloni kamione, ali je Jonesy znao da će gospodin Sivac bez problema naći autocestu. Pete ga je doveo dovde, do dijela zone karantene gdje se, pretpostavi Jonesy, ne očekuju problemi. Računao je da će ga Jonesy provesti ostatak puta, jer je Jonesy bio drukčiji. Prije svega, nije bio zaražen lišajem. Iz nekog razloga lišaju nije bio po volji.

Nikad se nećete izvući odavde, reče Jonesy.

Hoću, reče gospodin Sivac. Uvijek umiremo i uvijek živimo. Uvijek izgubi- mo i uvijek pobijedimo. Jonesy, sviđalo se to tebi ili ne, mi smo budućnost.

Ako je to istina, to je najbolji razlog koji sam ikad čuo da živim u prošlosti, odgovori Jonesy, ali od gospodina Sivca ne bude odgovora. Gospodin Sivac je iščeznuo kao entitet, kao svjestan um, ponovno se stopio s oblakom. Ostalo ga je tek koliko je bilo potrebno da održava Jonesyjevu motoriku i drži motorne sanjke usmjerene prema autocesti. A Jonesy, bespomoćno nošen u nepoznatu misiju koju taj stvor ima, nađe slabu utjehu u dvjema stvarima. Jedna je bila to što gospodin Sivac nije znao kako se dočepati posljednjeg njegova dijela, tog ulomčića koji je živio u sjećanju na ured Braće Trackers. Druga je bila to da gospodin Sivac nije znao za Dudditsa - za nema nabijanja, nema igranja.

Jonesy se namjeravao pobrinuti da gospodin Sivac to i ne dozna.

Barem ne još.

TRINAESTO POGLAVLJE

U Gosselinovoj trgovini

1

ARCHIEJU PERLMUTTERU, KOJI JE U SREDNJOJ ŠKOLI U IME SVIH UČENIKA održao maturalni govor (na temu “Radosti i odgovornosti demokracije”), nekadašnjem istaknutom izvidaču, pobožnom prezbiterijancu i diplomcu West Pointa, Gosselinov market više nije izgledao stvarno. Osvijetljen reflektorima s dovoljno kandela  za rasvjetu manjeg grada, izgledao je kao filmski set. I to ne bilo kojeg filma, nego nekog spektakla u stilu Jamesa Camerona, čiji troškovi cateringa dosežu iznose koji bi bili dovoljni da se stanovništvo Haitija prehrani dvije godine. Ni sve gušći snijeg nije znatnije prigušio blještavilo reflektora ni promijenio iluziju da je sve što se vidi, od crvotočnih kutnih greda, para limenih dimnjaka peći na drva koji nahereno strše iz krova, do one čamotne benzinske crpke ispred trgovine, zapravo filmska scenografija.

Ovo bi bio čin prvi, pomisli Pearly dok je grabio žustrim koracima sa svojim blokom zataknutim pod mišicu (Archie Perlmutter odvajkada je osječao da ima prilično razvijenu umjetničku prirodu... ali i osjećaj za komercijalno). Zumiramo na seosku trgovinu na osami. Starosjedioci sjede u zapećku - ne oko one male peći u Gosselinovu uredu, nego oko one velike u trgovini - dok vani bjesni mećava. Razgovaraju o svjetlima na nebu... nestalim lovcima... malim sivim Ijudima koje se može vidjeti kako se šuljaju po šumi. Vlasnik trgovine - nazovimo ga Starina Rossiter - s time se sprda. “Trice i kučine! Babe jedne, eto što ste vi!” kaže on i baš u tom trenutku cijela zgrada bude okupana tim blještavim svjetlima (u maniri Bliskih susreta treće vrste) kad se prizemljio NLO! Iz njega se hrpimice iskrcavaju krvožedni izvanzemaljci pucajući iz svojih laserskih pištolja! Kao Dan nezavisnosti, samo -au tome je kvaka - u šumi!

Pokraj njega se Melrose, treći kuharev pomoćnik (najbliže što se itko u ovoj pustolovinici približio službenom rangiranju) trudi održati korak. Na ogama ima tenisice umjesto cipela ili čizama - Perlmutter ga je izvukao iz Spago’sa , nadimak koji su vojnici prišili kuharskom šatoru - i svako malo bi se poskliznuo. Muškarci (i nekoliko žena) prolaze pokraj njih lijevo i desno, najčešće trčećim korakom. Mnogi govore u viseće mikrofone ili voki-tokije. Osjećaj da je ovdje riječ o filmskom setu, a ne stvarnom mjestu, pojačavaju kamp-prikolice, kamionske prikolice, prizemljeni helikopteri (nevrijeme ih je sve vratilo u bazu) te beskrajno nadglasavanje rike motora i generatora.

“Zašto želi sa mnom razgovarati?” ponovno upita Melrose, još zadi- hanije i cendravije. Sad su prolazili pokraj pašnjaka i konjušnice prema Gosselinovoj staji. Stara i uništena ograda (prošlo je deset ili više godina otkad je neki konj boravio u konjušnici ili kaskao po ograđenom pašnjaku) bila je ojačana naizmjeničnim sukovima bodljikave i glatke žice. Kroz glatku je žicu prolazila struja, vjerojatno ne smrtonosna doza, ali dovoljno jaka da te odbaci na zemlju i da se uvijaš u grčevima... a napon se mogao pojačati do smrtonosnih razina ako starosjedioci dignu ustanak. S druge strane te žice gledalo ih je između dvadeset i trideset ljudi, a među njima i Starina Gosselin (u verziji Jamesa Camerona, Gosselina bi glumio neki veteran markantnih crta lica poput Brucea Derna). U početku su im ti ljudi onkraj žice dovikivali, grozili se i izvolijevali, ali budući da su vidjeli što se dogodilo onom bankaru iz Massachusettsa koji je pokušao pobjeći, muda su im se poprilično stisnula, jadničci. Kad vidiš kako nekoga potrefe u glavu, prestaneš se kurčiti. Osim toga, svi su operativci sad nosili maske preko usta i nosa. Kad to vidiš, sasvim te mine volja za junačenjem.

“Šefe?” Gotovo cendranje sad je zamijenilo stvamo cendranje. Prizor kako američki građani stoje iza bodljikave žice očito je pojačao Melro- seovu zabrinutost. “Šefe, ta recite mi - zašto bi glavonja želio sa mnom razgovarati? Glavonja ne bi ni trebao znati da treći kuharev pomoćnik uopće postoji.”

“Ne znam”, Pearly odgovori. Bila je to istina.

Malo iznad njih, na vrhu onoga što je prozvano Zrakomlatni odvojak, stajali su Owen Underhill i neki tip iz voznog parka. Taj samo što nije urlao u Underhillovo uho da bi nadglasao grmljavinu prizemljenih helikopterskih motora. Ionako će, pomisli Perlmutter, uskoro sasvim ugasiti helikoptere; ništa neće poletjeti po ovakvom usranom vremenu, neuobičajeno ranoj mećavi koju je Kurtz nazvao “našim Božjim darom”. Kad bi on rekao takvo što, nisi mogao znati misli li Kurtz to ozbiljno ili se ruga. Uvijek bi zvučao kao da ozbiljno misli... ali bi se katkad i nasmijao. Od tog bi smijeha Archieja Perlmuttera uhvatila nervoza. U filmu bi Kurtza glumio James

Woods. Ili možda Christopher Walken. Nijedan od njih ne izgleda kao Kurtz, ali je li George C. Scott izgledao kao Patton? Slučaj zaključen.

Perlmutter naglo skrene prema Underhillu. Melrose pokuša krenuti za njim, ali ljosne na tur i opsuje. Perlmutter lupne Underhilla po ramenu, a zatim se ponada da će njegova maska barem djelomice uspjeti sakriti njegovo iznenađenje kad se Underhill okrenuo. Owen Underhill izgledao je kao da je ostario deset godina otkad je izišao iz onog školskog autobusa.

Prignuvši se, Pearly drekne da nadjača vjetar: “Kurtz u petnaest! Nemoj zaboraviti!”

Underhill mu nestrpljivo mahne rukom da neće pa se okrene onom iz voznog parka. Perlmutter se sad sjeti tko je on; zove se Brodsky zvani Dawg.

Kurtzov stožer, veličanstvena Winnebagova prikolica (da je ovo filmski set, to bi bio zamjenski dom glavne zvijezde ili možda Jimmyja Camerona), nalazila se malo niže. Pearly ubrza korak, hrabro okrenut ravno naprijed u šibajući snijeg. Melrose sitnim koracima zabrza za njim, otirući snijeg s kombinezona.

“Ma dajte, šefe”, kumio je. “Zar ne znate ni otprilike?”

“Ne”, reče Perlmutter. Nije imao pojma zašto Kurtz želi razgovarati s trećim kuharevim pomoćnikom sad kad su se svi zahuktali u petoj brzini. Ali pretpostavi da obojica znaju da to ne sluti na dobro.

2

OWEN OKRENE GLAVU EMILA BRODSKOG, POLOŽI IZBOČENI DIO SVOJE MASKEa njegovo uho i reče: “Ponovi. Ne sve, samo ono što si nazvao blokadom mozga.”

Brodsky nije zagrintao, nego si uzme desetak sekundi da sredi misli. Owen mu ih da. Ima sastanak s Kurtzom, a poslije toga razgovori sa sudionicima protekle akcije - puno ljudi, arci papirologije - i sam Bog zna kakvi gnusni zadaci nakon toga, ali je osjećao da je ovo važno.

Vidjet će hoće li to ispričati Kurtzu.

Naposljetku Brodsky okrene Owenovu glavu, nasloni izbočeni dio svoje maske na Owenovo uho i počne govoriti. Ovaj put priča je bila malo detaljnija, ali više-manje ista. Hodao je preko polja uz trgovinu, istodobno razgovarao s Cambryjem koji je hodao pokraj njega i s dolazećim konvojem za opskrbu gorivom, kad ga naglo obuzme osjećaj kao da mu je um otet. Obreo se u nekakvoj klimavoj šupetini s osobom koju nije najjasnije vidio.

Taj je čovjek želio pokrenuti motorne sanjke, ali nije mogao. Dawg mu je bio potreban da mu kaže što nije u redu sa sanjkama.

“Zamolio sam ga da podigne poklopac!” Brodsky vikne u Owenovo uho. “On je to učinio, a tad mi se učinilo kao da gledam kroz njegove oči... ali svojim mozgom, shvaćaš?”

Owen kimne glavom.

“Odmah sam vidio u čemu je problem, netko je izvadio svjećice. Pa sam rekao čovjeku da se malo osvrne po šupi, što je on i učinio. Sto smo obojica učinili. Bile su u staklenci benzina na stolu. Moj bi tata to isto učinio sa svjećicama iz svoje kosilice i kopačice kad bi bila zima.”

Brodsky pošuti, očito postiđen svojim riječima ili dojmom koji mu se učinilo da one ostavljaju. Owen mu, sa silnim zanimanjem, da znak rukom da nastavi.

“Nema više puno. Rekao sam mu da ih izvadi, osuši i ubaci. Milijun sam puta već tako nekome pomogao... samo što nisam bio tamo - bio sam ovdje. Ništa se od toga nije zaista događalo.”

Owen reče: “Što zatim?” Zaurlao je da nadglasa helikopterske motore, ali su njih dvojica i dalje bili u povjerljivom razgovoru poput svećenika i vjernika u ispovjedaonici.

“Sanjke su upalile otprve. Rekao sam mu da provjeri benzin; rezervoar je bio pun. Rekao je hvala.” Brodsky upitno zavrti glavom. “Aja sam rekao: ‘Nema problema, šefe’. A zatim sam se strovalio natrag u svoju glavu i nastavio hodati. Mislite da sam lud?”

“Ne. Ali zasad to zadrži za sebe.”

Ispod maske, usnice Brodskoga razvuku se u osmijeh. “Nema problema, čovječe. Samo sam... pa, direktiva je da dojavimo sve neobično što se dogodi, pa sam mislio...” Brzo, ne davši Brodskome vremena da razmisli, Owen zahripa: “Kako se zvao?”

“Jonesy Treći”, odgovori Dawg, a zatim mu se oči iznenađeno rašire. “Sveca mu! Nisam znao da to znam.”

“Misliš li da je to nekakvo indijansko ime? Kao Sonny Skkiller  ili Ron Nine Moons ?”

“Možda, ali...” Brodsky pošuti, razmisli pa prasne: “Bilo je užasno! Ne dok je trajalo, ali poslije... dok sam o tome razmišljao... kao da...” On stiša glas. “Kao da me netko silovao, zapovjedniće.”

“Ne misli na to”, reče Owen. “Sigurno imaš posla?”

Brodsky se nasmiješi. “Samo za petsto pari ruku.”

“Pa kreni onda.”

“U redu.” Brodsky korakne, pa se okrene. Owen je gledao prema pašnjaku, na kojem su se nekad držali konji a sad ljudi. Većina interniraca nalazila se u staji i svi osim jednog, od otprilike njih dvadesetak, stisnuli su se jedni uz druge, kao da traže utjehu. Muškarac koji se držao po strani bio je dugonja, štrkljo s velikim naočalama zbog kojih je izgledao kao sova. Brodsky svrne pogled s na propast osuđene sove na Underhilla. “Neću zbog ovoga imati okapanja? Nećeš me poslati psihiću?” Nijedan od njih, naravno, nije znao da je onaj žgoljavko s naočalama staromodnih okvira psihijatar.

“Nema teo...” zausti Owen. Prije nego što je uspio završiti rečenicu, iz Kurtzova Winnebaga začuje se pucanj i netko počne urlati.

“Šefe?” Brodsky dahne. Owen ga nije mogao čuti od motora koji su se natjecali tko će biti glasniji. No pročita tu riječ s usta Brodskoga. Kao i: “Jebi ga.”

“Idi, Dawg”, reče Owen. “To se tebe ne tiče.”

Brodsky ostane gledati ga još trenutak, vlažeći usnice iza maske. Owen mu kimne glavom, pokušavajući zračiti samopouzdanjem, čvrstom rukom, da je sve pod kontrolom. Možda mu je i uspjelo, jer i Brodsky kimne glavom i krene.

Oni krici iz Winnebaga, na čijim je vratima stajao rukom ispisan natpis (GLAVNI I ODGOVORNI UREDNIK), nisu prestajali. Kad je Owen krenuo tim putem, muškarac koji je stajao izdvojen u karanteni obrati mu se. “Hej! Hej ti! Stani malo, trebam porazgovarati s tobom!”

Kladim se da moraš, pomisli Underhill, ne usporivši. Kladim se da bi mi mogao ispričati silno zanimljivu priču kao i nabrojiti tisuću razloga zbog kojih bi trebao odmah biti pušten.

“Overhill? Ne Underhill. Tako se zoveš, zar ne? Naravno. Moram razgovarati s tobom - važno je za nas obojicu!”

Owen zastane usprkos onim krikovima iz Winnebaga, koji su sad prelazili u povrijeđene jecaje. Nije dobro, ali barem se čini da nitko nije ubijen. On se pažljivije zagleda u čovjeka s naočalama. Mršav kao štaka i drhturi unatoč jakni punjenoj perjem koju ima na sebi.

“Važno je za Ritu”, vikne mršavko da nadglasa nadmećuću grmljavinu motora. “A i za Katrinu.” Od izgovora tih imena štreber kao da je smalaksao, kao da ih je poput kamenja izvukao iz duboka bunara, ali Owen jedva da je to primijetio; snebivao se zbog toga što je čuo imena svoje žene i kćerke iz usta tog neznanca. Nagon da priđe tom čovjeku i upita ga odakle zna ta imena bio je snažan, ali trenutačno nema vremena... ima sastanak. Samo zato što još nitko nije ubijen, ne znači da nitko i neće bitL

Owen posljednji put pogleda čovjeka iza žice, upamti mu lice pa požuri prema Winnebagu i njegovu natpisu na vratima.

3

Perlmutter je pročitao SRCE TAME, gledao APOKALIPSU DANAS I MNOGO JE puta pomislio da je prezime Kurtz jednostavno odveć podudarno. Kladio bi se u stotinu dolara (velik iznos za nekladilačku umjetničku dušicu poput njega) da to nije šefovo pravo ime - da se on zapravo zove Arthur Holsa- pple ili Dagwood Elgart, možda čak i Paddy Maloney. Kurtz? Teško. To je gotovo sigurno afektacija, rekvizit poput pištolja kalibra .45 s bisernim drškom Georgea Pattona. Vojnici, od kojih su neki s Kurtzom bili od Pustinjske oluje (Archie Perlmutter nije bio ni blizu tome) smatrali su Kurtza luđakom, a isto je mislio i Perlmutter... lud kao što je i Patton bio lud. Drugim riječima, lud kao bijesna lisica. Dok se ujutro brije, vjerojatno gleda u svoj odraz i uvježbava izgovarati: “Užasa li, užasa” marlonbrando- novskim mrmoljenjem.

Pa je tako Pearly osjećao nelagodu, ali ne i neuobičajenu nelagodu, dok je pratio trećeg kuhareva pomoćnika Melrosea do prezagrijane stožerne prikolice. Kurtz je izgledao više-manje norrnalno. Zapovjednik je sjedio u stolici za ljuljanje od bambusa u dnevnom boravku. Skinuo je kombinezon - visio je na vratima kroz koja su Perlmutter i Melrose ušli - i primio ih u dugim gaćama. Pištolj mu je visio o remenu na jednoj prečki stolice; nije bila posrijedi četrdesetpetica bisernog drška već devetmilimetarski automatik.

Elektronička se oprema oporavila. Na Kurtzovu stolu, faks je neprestance zujao i taložio papire. Svakih petnaestak sekundi, Kurtzovo bi prijenosno računalo iMac zapijukalo: “Imaš poštu!” svojim veselim robotskim glasom. Tri radija, stišana, krčala su i poskakivala od poruka. Na imitaciji boro- vine iza radnog stola visjele su dvije uokvirene fotografije. Poput onog natpisa na vratima, i te su fotografije posvuda išle s Kurtzom. Na lijevoj fotografiji, naslovljenoj INVESTICIJA, bio je prikazan momčić anđeoskog lika u izviđačkoj uniformi, desne ruke podignute u troprstom izviđačkom pozdravu. Na desnoj fotografiji, naslovljenoj DIVIDENDA, bio je prikazan

Berlin, snimljen iz zraka u proljeće 1945. Dvije-tri zgrade još su stajale, ali je objektiv uglavnom zabilježio bezumni krš cigle.

Kurtz mahne rukom prema stolu. “Neka vam to ne smeta, momci - to su samo šumovi. Za to je zadužen Freddy Johnson, ali sam ga poslao u kantinu da nešto žvakne. Rekao sam mu da ne mora žuriti, neka pojede puni meni, od juhe do pite, odpoissona do šerbeta, jer se situacija... dečki, situacija se ovdje gotovo... STABILIZIRALA!”

Manijakalno im se nasmiješi i zaljulja u stolcu. Pokraj njega, pištolj mu se zanjiše u futroli na kraju remena poput klatna.

Melrose Kurtzu uzvrati smiješak bojažljivo, a Perlmutter manje suzdr- žano. Pročitao je Kurtza, o da: šef jebio nadobudni egzistencijalist... budi siguran da ga je dobro ošacao. Genijalno. Diploma Filozofskog fakulteta nije bila naročita prednost u profesionalnoj vojsci, ali je imala dobrih strana. Fraziranje je bila jedna od njih.

“Jedino što sam naredio poručniku Johnsonu - ups, ovdje nema činova, želio sam reći svom dobromfrendu Freddyju Johnsonu - jest da se pomoli prije nego što počne u sebe trpati klopu. Dečki, molite li se vi?”

Melrose kimne glavom jednako bojažljivo kao što se nasmiješio, a Perlmutter udvorno. Bio je uvjeren da su, baš kao i njegovo prezime, Kurtzove česte objave vjerovanja u Boga samo ukrasna perjanica.

Kurtz se ljuljao i sretno gledao u njih dvojicu s čije se obuće snijeg otapao u lokvice na podu. “Najbolje su molitve dječje molitve”, reče Kurtz. “Zbog jednostavnosti, shvaćate? ‘Velik je Bog, dobar je Bog, zahvalimo Mu na hrani stog’.’ Nije li to jednostavno? Nije li prekrasno?”

“Da, al...” zausti Pearly.

“Začepi, kukavče jedan”, veselo će Kurtz i dalje se ljuljajući. Pištolj se i dalje klatio naprijed-natrag na remenu. Svme pogled s Pearlyja na Melrosea. “A što vi kažete, momče? Ako to nije molitvica, koja onda jest?”

“Da, zap...”

“W\Allah akhbar, kako kažu naši prijatelji Arapi: ‘nema Boga do Boga’. Što može biti jednostavnije od toga? Presiječeš pizzu ravno popola, ako shvaćate što želim reći.”

Oni ne odgovore. Kurtz se sad brže njihao, njegov se pištolj brže ljuljao i Perlmutter se malo uzvrpolji, baš kao i ranije tog dana, prije nego što je stigao Underhill i malo smirio Kurtza. Ovo je vjerojatno samo još jedno ukrasno pero, ali...

“Ili Mojsije i gorući grm!” vikne Kurtz. Njegovo suhonjavo, pomalo konjsko lice obasja blentav smiješak. “’S kime razgovaram?’ upita Mojsije, a Bog se po običaju navije: ‘Ja sam koji jesam i to je sve što jesam, bljak-fuj-puj.’ Pravi aljivac, taj Bog, ha, gospodine Melrose, jeste li zaista nazvali naše poklisare iz svemirskih dubina ‘svemirskim crnčugama’?”

Melrose zine.

“Odgovorite, dragoviću.”

“Zapovjedniče, ja...”

“Gospodine Melrose, nazovete li me ponovno zapovjednikom dok je grupa u akciji, iduća dva rođendana slavit ćete u vojnoj buksi, je li to jasno? Ukapirali ste?”

“Da, šefe.” Melrose je stao u stav mirno, lica mrtvački blijeda, osim krpica rumenila na obrazima od hladnoće, krpica koje su vezice njegove maske uredno presjekle popola.

“Dakle, jeste li ili niste nazvali naše posjetitelje ‘svemirskim crnču- gama’?”

“Zapovjedniče, možda sam onako usput rekao nešto...”

Brzinom u koju je Perlmutter jedva mogao povjerovati (gotovo poput specijalnog efekta u nekom filmu Jamesa Camerona), Kurtz zgrabi pištolj iz njišuće futrole, uperi ga naizgled ne nišaneći i opali. Gornji dio tenisice na Melroseovu lijevom stopalu se rasprsne. Polete komadići platna. Krv i komadići mesa poprskaju nogavicu Perlmutterovih hlača.

Nisam to vidio, pomisli Pearly. To se nije dogodilo.

Ali je Melrose vrištao, zagledan u svoje upropašteno lijevo stopalo i u agoniji nevjerice urlao iz petnih žila. Perlmutter ugleda kost i želudac mu se okrene.

Kurtz se nije podigao iz stolice za ljuljanje brzinom kojom je izvadio pištolj iz futrole - Perlmutter je taj pokret barem vidio - ali svejedno je to učinio brzo. Jezivo brzo.

Zgrabi Melrosea za rame i gorljivo se unese trećem kuharevom pomoć- niku u izobličeno lice. “Prekini s tom deračinom, momče.”

Melrose se nastavi dernjati. Iz stopala mu je šikljala krv, a dio s prstima Pearlyju je izgledao kao da je možda otkinut od petnog dijela. Pearlyjev svijet posivi i zamuti se. Snagom volje, on odagna to sivilo. Onesvijesti li se sad, bogzna što bi mu Kurtz mogao učiniti. Perlmutter se naslušao kojekakvih priča, od kojih je devedeset posto odmah odbacio, zaključivši da su ili pretjerane ili ih je podmetnuo sam Kurtz u sklopu svoje propagandne kampanje da pojača svoj luđačko-lukavi imidž.

No sad znam, pomisli Perlmutter. Ovo nije kreiranje mita; ovo jest mit.

Kurtz, krećući se pedantnom, gotovo kirurškom preciznošću, prisloni cijev pištolja nasred Melroseova kao sir bijelog čela.

“Stišaj to bapsko kmečanje, dragoviću, ili ću ti ga ja stišati. Ovo su meci s odrezanim vrhom, kao što mislim da čak i blentavi Amerikanci poput tebe sad već jamačno znaju.”

Melrose nekako priguši krikove i pretvori ih u tihe grcaje u dubini grla. Cinilo se da je to zadovoljilo Kurtza.

“Da bi me mogao čuti, dragoviću. Moraš me čuti, jer moraš pronijeti glas. Uvjeren sam, slava budi Bogu, da će tvoje stopalo, odnosno to što je od njega ostalo, uobličiti temeljnu koncepciju, ali je tvoja vlastita usta moraju dopuniti detaljima. Dakle, dragoviću, slušaš li? Slušaš li detalje?”

Još grcajući, očiju koje su mu zurile s lica poput plavih staklenih kuglica, Melrose uspije kimnuti glavom.

Brzo poput zmije u napadu, Kurtzova se glava okrene i Perlmutter jasno ugleda njegovo lice. Ludilo je bilo utisnuto u njegove crte lica jasno poput ratničke tetovaže. U tom trenutku dotadašnja Perlmutterova predodžba o njegovu glavnom zapovjedniku padne u vodu.

“A ti, momče? Slušaš li ti? Jer i ti si glasnik. Svi smo mi glasnici.”

Pearly kimne glavom. Vrata se otvore i on ugleda, s neizrecivim olak- šanjem, da je pridošlica Owen Underhill. Kurtzov pogled munjevito se prebaci na njega.

“Owen! Faco! Još jedan svjedok! Jošjedan, slava budi Bogu, još jedan glasnik! Slušaš li? Hoćeš li pronijeti glas s ovog blaženog mjesta?”

Bezizražajan poput pokeraša koji karta u visoke uloge, Underhill kimne glavom.

“Dobro!”

Kurtz ponovno posveti pozornost Melroseu.

“Treći kuharev pomoćniče Melrose, citiram iz Priručnika o ponašanju, 16. poglavlje, 4. dio, 3. odlomak - ‘Uporaba neprimjerenih epiteta, rasnih, etničkih ili spolnih, kontraproduktivna je za moral i protivna protokolu vojne službe. Kad se dokaže, prekršitelj će biti kažnjen na licu mjesta ili od vojnog suda ili na terenu od nadležnog zapovjednika’, gotov citat. Nadležni zapovjednik sam ja, a neprimjerene epitete si rabio ti. Shvaćaš, Melrose? Shvaćaš na što ciljam?”

Melrose, ridajući, pokuša nešto reći, ali ga Kurtz prekine. Na vratima, Owen Underhill ostane stajati nepomično dok mu se snijeg topio s ramena i curio niz prozirno zaobljene njegove maske poput znoja. Nije skidao pogled s Kurtza.

“Dakle, treći kuharev pomoćniče Melrose, to što sam ti citirao u na- zočnosti ovih, slava budi Bogu, svjedoka naziva se ‘naredba o ponašanju’, a znači da nema pogrdnih naziva za Južnoamerikance, Židove, Nijemce li Indijance. A također znači, i vrijedi za sadašnju situaciju, da nema ni naziva svemirske crnčuge, shvaćaš li?”

Melrose pokuša kimnuti glavom, ali zatetura na rubu nesvjestice. Perl- mutter ga uhvati za rame i ponovno uspravi, moleći se Bogu da Melrose ne poljubi parket prije nego što sve ovo prođe. Bogzna što bi Kurtz mogao učiniti Melroseu ako Melrose bude imao dovoljno drskosti da kaže pa-pa prije nego što mu Kurtz do kraja očita bukvicu.

“Prijatelju, zbrisat ćemo ove osvajačke guzice s lica zemlje, a vrate Ii se ikad na Terru Firmu, iščupat ćemo im čoporativnu sivu glavu i posrati im se u čoporativno sivo grlo; ustraju li, poslužit ćemo se njihovom vlastitom tehnologijom kojom samo što nismo ovladali i upotrijebiti je protiv njih, vratiti se u njihovo polazište u njihovim vlastitim brodovima ili brodovima sličnim njima koje će sagraditi oni iz General Electrica, DuPonta ili - slava Bogu - Microsofta, a kad tamo stignemo, spalit ćemo im gradove, košnice, mravinjake ili u čemu god da žive, napalmom ćemo po njihovim jantarnim valovima klasja i atomskim bombama po veličanstvenim ljubičastim gorjima, slava Bogu, Allah akhbar, ulit ćemo im vatrenu američku pišaku u jezera i oceane... ali ćemo to učiniti na propisan iprimjeren način i bez rasne, spolne, etničke ili vjerske diskriminacije. Učinit ćemo to jer su, jebote, zašli u pogrešnu ulicu i zakucali na pogrešna vrata. Ovo nije Njemačka 1938. ili Oxford Mississippi  1963. A sad, gospodine Melrose, mislite li da možete prenijeti tu poruku?”

Melrose prevrne očima do vlažnih bjeloočnica, a koljena mu se razglave. Perlmutter ga ponovno zgrabi za rame u pokušaju da ga održi na nogama, ali ovaj put nije bilo pomoći; Melrose se skljoka.

“Pearly”, šapne Kurtz, a kad je pogled tih užeglih plavih očiju pao na njega, Perlmutteru se učini da se nikad u životu nije toliko bojao. Mjehur mu je bio vruća i teška vrećica u tijelu, s jedinom željom da štrcne svoj sadržaj u njegov kombinezon. Imao je osjećaj da bi ga Kurtz, ugleda li tamnu mrlju kako se širi preponama njegova posilnoga, mogao ustrijeliti tek tako, s obzirom na to kakve je trenutačno volje... ali to nije pomoglo. Zapravo, još je i pogoršalo situaciju.

‘Da, za... šefe?’"

“Hoće li on pronijeti glas? Hoće li biti dobar glasnik? Misliš li da je shvatio dovoljno da bi to valjano učinio ili je previše mislio na svoje prokleto stopalo?”

“Ja... ja...” Spazi kako mu je s vrata Underhill gotovo neprimjetno kimnuo glavom i Pearly se osokoli. “Da, šefe - mislim da vas je čuo da nije mogao bolje.”

Kurtz kao da se najprije iznenadio Perlmutterovom uvjerljivošću, a zatim ga preplavi zadovoljstvo. Okrene se Underhillu. “A ti, Owene? Misliš li ti da će on pronijeti glas?”

“Aha”, reče Underhill. “Ako ga otpremiš u stacionar prije nego što ti iskrvari na tepihu.”

Kurtzova usta podignu se u kutovima i on zaštekće: “Pearly, pobrini se za to, može?”

“Odmah”, reče Perlmutter i krene prema vratima. Nakon što je prošao pokraj Kurtza, pogleda u Underhilla s usrdnom zahvalnošću, pogled koji Underhill ili nije primijetio ili je odlučio ne pokazati da jest.

“Trčećim korakom, gospodine Perlmutter. Owen, htio bih s tobom razgovarati mano a mano, kako kažu Irci.” Prekorači Melroseovo tijelo ne pogledavši ga i žustrim korakom ode u čajnu kuhinju. “Kavu? Freddy ju je skuhao, pa se kunem da se da piti... zapravo, ne mogu sezakleti, ali...” “Može kava”, reče Owen Underhill. “Ti natoči, a ja ću čovjeku pokušati zaustaviti krvarenje.”

Kurtz stane pokraj aparata za kavu na radnoj plohi i pogleda u Un- derhilla sumnjičavošću pomračenog blistavog uma. “Zaista misliš da je to nužno?”

U tom trenutku Perlmutter izađe iz prikolice. Nikad u životu izlazak na mećavu nije mu pružio takav osjećaj izbavljenja.

4

HENRY JE STAJAO KOD OGRADE (NE DIRAJUĆI ŽICU; VIDIO JE ŠTO SE DOGAĐA KAD je dodirneš) i čekao da Underhill - da, tako se zove - izađe iz onoga što je jamačno bio stožer, ali kad su se vrata otvorila, jedan od one druge dvojice koje je vidio kako ulaze žurno izađe. Nakon što je sišao niza stube, potrči. Bio je visok i imao jedno od onih ozbiljnih lica koja je Henry povezivao s dočasničkim kadrom. Sad je to lice bilo prestravljeno i čovjek zamalo padne prije nego što je uspio uhvatiti korak. Henry je navijao da padne.

Dočasnički kadrovik uspije ostati na nogama nakon prvog poskliznuća, ali na pola puta do dvaju kamiona s prikolicama postavljenih jedan do drugoga, noge mu se izmaknu i on ljosne na tur. Blok koji je nosio sa sobom odskliže se poput tobogana za vilenjake.

Henry ispruži ruke i zaplješće najglasnije što je mogao. Vjerojatno ne i dovoljno glasno da nadjača motore pa sklopi dlanove oko usta i drekne: “Tako valja, trapavko! Pogledajmo i video!”

Dočasnički kadrovik ustane i ne pogledavši ga, podigne blok i potrči prema onim dvama kamionima.

Pokraj ograde, dvadesetak metara od Henryja, stajala je grupa od osmero ili devetero ljudi. Jedan od njih, krupan čovjek u narančastoj vjetrovci u kojoj je izgledao kao Pillsbury Dough Boy , priđe mu.

“Ne bi to trebao činiti, čovječe.” Pošuti pa tiho reče: “Ubili su mi šurjaka.”

Da. Henry je to vidio u čovjekovoj glavi. Ljudeskarin šurjak, također krupan, govorio je o svom odvjetniku, o svojim pravima, svom radnom mjestu u nekoj bostonskoj investicijskoj tvrtki. Vojnici su kimali glavama, govorili da je to samo privremeno, da se situacija normalizira i da će do zore biti riješena, pritom cijelo vrijeme gurajući dvojicu usaljenih glavešina od lovaca prema staji, u kojoj je već bio prilično velik ulov; iznenada je šurjak potrčao prema voznom parku i bum-bum, svjetla se gase.

Ona grdosija ispričao je Henryju dio te priče, blijeda i ozbiljna lica na netom postavljenim svjetlima, no Henry ga prekine.

“Što misliš da će učiniti nama ostalima?”

Ljudeskara pogleda u Henryja, zgranuto, pa ustukne korak, kao da je pomislio da bi Henry mogao biti zarazan. Prilično smiješno, kad pomisliš, jer su ovdje svi oni zaraženi, barem ova ekipa od vlade financiranih čistača tako misli, a na kraju će se sve svesti na isto.

“Ne misliš to valjda ozbiljno”, reče ljudeskara. A zatim, kao da strpljivo objašnjava: “Znaš, ovo je Amerika.”

“A je li? Vidiš li ti negdje dužno poštivanje zakona?”

“Oni samo... siguran sam da oni samo...” Henry je čekao, sa zanimanjem, ali nije bilo nastavka, barem ne u tom stilu. “Čuo se pucanj, zar ne?” upita debeljuco. “A čini mi se da sam čuo i krikove.”

Iz spojenih prikolica izađu dvojica muškaraca žurno noseći prazna nosila. Iza njih, vidljivo nevoljko, hodao je dočasnički kadrovik, s blokom ponovno čvrsto prikliještenim ispod mišice.

“To si dobro primijetio.” Henry i ljudeskara gledali su kako nosači nosila žure uza stube VVinnebaga. Kad je gospodin dočasnički kadrovik stigao do točke najbliže ogradi, Henry ga zovne: “Kako ide, trapavko? Zabavljaš se?”

Ljudeskara se lecne, a čovac s blokom mrko pogleda u Henryja pa otklipše prema Winnebagu.

“Ovo je samo... samo nekakva kriznasituacija”, rečegrdosija. “Siguran sam da će se razriješiti do sutra ujutro.”

“Ne i za tvog šurjaka”, reče Henry.

Grdosija ga pogleda, uvučenih i lagano uzdrhtalih usana. Zatim se okrene ostalim muškarcima, čije se viđenje stvari nedvojbeno više podudaralo s njegovim. Henry se ponovno okrene prema Winnebagu i nastavi čekati da izađe Underhill. Smatrao je da mu je Underhill jedina nada... ali bez obzira na sve Underhillove sumnje u vezi s ovom operacijom, ta je nada bila mala. A Henry ima samo jedan adut. Taj je adut Jonesy. Ne znaju za Jonesyja.

Pitanje nije bilo treba li ili ne treba reći Underhillu. Henry se užasno bojao da od toga što će mu reći neće biti nikakve koristi.

5

OTPRIUKE PET MINUTA NAKON ŠTO JE GOSPODIN DOČASNIČKI KADROVIK UŠAO za nosačima nosila u ‘Bago, njih trojica ponovno izađu, ovaj put s četvrtim na nosilima. Na blještavoj svjetlosti visokih reflektora lice ranjenika bilo je tako blijedo da je izgledalo ljubičasto. Henryju lakne kad je shvatio da to nije Underhill, jer je Underhill bio drukčiji od ovih manijaka.

Prođe deset minuta. Underhill još nije izašao iz stožera. Henry je čekao na sve gušćem snijegu. Internirce (a to su oni bili, internirci, bolje je ne uljepšavati stvari), čuvali su vojnici; naposljetku jedan od njih polako priđe ogradi. Ljudi koji su bili raspoređeni na raskrižju Deep Cuta i Swanny Pond Roada. Henryja su gotovo zaslijepili svojim svjetlima i nije prepoznao lice tog vojnika. Henryja je oduševilo i duboko uznemirilo kad je shvatio da i naši umovi imaju karakteristična obilježja, jednako osebujna kao što su ljupka usta, slomljeni nos ili škiljavo oko, pa je tako shvatio da je ovo jedan od vojnika koji su ga pokupili, onaj koji ga je kundakom puške raspalio po stražnjici kad je zaključio da Henry ne hoda dovoljno brzo prema kamionu. Što god da se dogodilo s Henryjevim mozgom, bilo je nesustavno; nije mogao uhvatiti čovjekovo ime, ali je znao da mu se brat zove Frankie, da se u srednjoj školi Frankieju sudilo za silovanje i da je oslobođen optužbe. Bilo je tu još toga - porazbacani kamenčići mozaika, oput sadržaja koša za otpatke. Henry shvati da gleda u stvarnu struju tijeka svijesti, u ljudski talog i mulj koji ta rijeka nosi sa sobom. Ponižavajuće koliko je to uglavnom bilo tričavo.

“Hej ti”, reče vojnik, prilično ljubazno. “Naš pametnjaković. Hoćeš hot-dog, pametnjakoviću?” Nasmije se.

“Već sam pojeo jedan”, reče Henry smiješeći se. Iz usta mu iskoči Beaver, kao što je bio Beaverov običaj. “Jebo te Pero Zdero.”

Vojnik se prestane smijati. “Vidjet ćemo te za dvanaest sati pametnja- koviću jedan”, reče on. Prizor koji Henry ugleda kako plovi nošen rijekom između čovjekovih ušiju bio je kamion pun trupala, koloplet bijelih udova. “Pametnjakoviću, već ti rastu Ripleyjice?”

Henry pomisli: lišaj. To želi reći. Službeni naziv toga je lišaj. Jonesy zna.

Henry ne odgovori i vojnik krene, sa samodopadnim izrazom čovjeka koji je dobio boks-meč na bodove. Znatiželjan, Henry se maksimalno koncentrira i zamisli pušku - zapravo Jonesyjevu garandicu. Pomisli: Imam pušku. Ubit ću te iz nje čim mi okreneš leđa, govnaru.

Vojnik se ponovno okrene na peti, a onaj samodopadni izraz iščezne baš kao i njegovo cerenje i smijeh. Zamijeni ga sumnjičavost. “Što si rekao, pametnjakoviću? Nešto si rekao?”

“Samo se pitam jesi li se i ti osladio onom curom - znaš onom koju je Frankie ukrotio. Je li ti proslijedio robu s greškom?”

Vojnik na trenutak iznenađeno blene. Zatim mu lice preplavi opak osvetnički gnjev. Podigne pušku. Henryju se otvor njezine cijevi učini sličnim smiješku. Povuče zatvarač na jakni i rastvori je na sve gušćem snijegu. “Hajde”, reče on i nasmije se. “Hajde, Rambo, da te vidimo.”

Frankiejev brat ostane tako još trenutak puške uperene u Henryja, a zatim Henry osjeti kako ga je bijes minuo. Vojnik je bio na rubu da zapuca

- Henry je vidio kako pokušava smisliti što će reći, nekakvo vjerojatno opravdanje - ali je razmišljao trenutak predugo i njegov je mozak povukao crvenu zvijer natrag uz nogu. Sve je to bilo tako poznato. Richieji Grena- deaui nikad ne umiru, ne sasvim. Oni su zmajski zubi  našeg svijeta. “Sutra”, reče vojnik. “Sutra će doći tvoje vrijeme, pametnjakoviću.” Ovaj put Henry ga pusti da ode - nema više draženja crvene zvijeri, iako Bog zna da bi to bilo lako. A i naučio je nešto... ili se potvrdilo nešto u što je već sumnjao. Vojnik je čuo njegovu misao, ali nejasno. Da ju je uo jasno, brže bi se okrenuo. A nije Henryja ni upitao kako to da zna za njegova brata Frankieja. Jer je vojnik na nekoj razini znao što i Henry: zaraženi su telepatijom, cijela klapa - zarazili su se njome kao nekim dosadnim neškodljivim virusom.

“Samo što sam ja lošije prošao”, reče on i ponovno zakopča jaknu. A loše su prošli i Pete, Beaver i Jonesy. Samo što su Pete i Beav sad obojica mrtvi, a Jonesy... Jonesy...

“Jonesy je najgore prošao”, reče Henry. A gdje je Jonesy sad?

Najugu... Jonesyje odgambao natragnajug. Njihova ljubljena karantena je probijena. Henry je pretpostavljao da su oni predvidjeli tu mogućnost. Nije ih to zabrinjavalo. Jedan ili dva slučaja probijanja obruča karantene zanemarivi su.

No Henry je smatrao da se varaju.

6

OWEN JE STAJAO SA ŠALICOM KAVE U RUCI I ČEKAO DA DEČKI IZ STACIONARA odnesu svoj tovar. Na svu sreću, injekcija morfija stišala je Melroseove grcaje do razine mrmoljenja i stenjanja. Pearly krene za njima i Owen ostane nasamo s Kurtzom.

Kurtz sjedne u svoj stolac za ljuljanje i pogleda u Owena Underhilla znatiželjno i podsmješljivo, glave nagnute u stranu. Onog mahnitajućeg luđaka ponovno više nije bilo - odložen poput maske za Noć vještica.

“Zamislio sam broj”, reče Kurtz. “Koji?”

“Sedamnaest”, reče Owen. “Zamislio si ga u crvenoj boji. Kao na vatrogasnom vozilu.”

Kurtz kimne glavom, zadovoljan. “Sad ti pokušaj poslati jednoga meni.”

Owen zamisli znak ograničenja brzine: 90 km/sat.

“Devet”, reče Kurtz razmislivši trenutak. “Crno na bijelom.”

“Bio si blizu, šefe.”

Kurtz otpije kave. Na njegovoj je šalici sa strane pisalo FOLIM SVOG DEDU. Owen je pijuckao kavu s iskrenim užitkom. Bila je to prljava noć i prljavi posao, a Freddyjeva kava zaista nije bila loša.

Kurtz je našao vremena da navuče kombinezon. Sad zavuče ruku u unutarnji džep i izvadi veliku bandanu. Na trenutak se zagleda u nju, a zatim klekne iskrivivši lice (nije bila tajna da je starac imao artritis) i počne brisati Melroseovu krv. Owen, koji je dotad smatrao da ga ništa ne može šokirati, sablazni se.

“Zapovjedniče...” Jebi ga. “Šefe...”

“Kuš”, reče Kurtz i ne podigavši glavu. Prelazio je s mrlje na mrlju, revno poput neke pralje. “Moj je otac uvijek govorio da čovjek treba počistiti svoja sranja. Možda te to idući put potakne da staneš i malo razmisliš. Kako mi se zvao otac, dragoviću?”

Owen potraži taj podatak, no spazi samo jedan njegov komadić, kao rub kombinea ispod ženske haljine. “Paul?”

“Zapravo Patrick... ali je blizu. Anderson smatra da je posrijedi val koji sad jača. Telepatski val. Owene, čini li ti se to nečim izvanrednim?”

“Da.”

Kurtz kimne ne podigavši glavu. Brisao je i čistio. “Ali izvanrednijim u teoriji nego u praksi, ne čini li se i tebi?”

Owen se nasmije. Starac nije izgubio ništa od svoje sposobnosti da iznenadi. Fali im koja karta u špilu, ljudi bi katkad rekli za nestabilne pojedince. Problem s Kurtzom, zaključi Owen, jest taj što on igra s više od jednog špila. S nekoliko dodatnih asova. Kao i s još nekoliko dvojki, a svi znaju da su dvojke nepouzdane.

“Sjedni, Owene. Sjedni i popij kavu kao normalna osoba, a mene pusti da ovo završim. Moram.”

Owen pomisli da je možda zaista tako. Sjedne i popije kavu. Tako prođe pet minuta, a tad se Kurtz bolno osovi na noge. Cistunski držeći bandanu za jedan vrh, odnese je u kuhinju, baci u smeće pa se vrati u svoj stolac. Popije gutljaj kave, iskrivi lice i stavi je na stol. “Hladna je.”

Owen ustane. “Donijet ću ti nov...”

“Ne. Sjedni. Trebamo porazgovarati.”

Owen sjedne.

“Ti i ja smo se malo pokeckali tamo kod svemirskog broda, zar ne?” “Ne bih rekao...”

“Znam da ti ne bi, ali ja znam što se događalo, a znaš i ti. Kad je situacija napeta, i ljudima su živci napeti. Ali je to sad iza nas. Mora biti jer sam ja glavni zapovjednik, a ti moj zamjenik, a još moramo završiti ovaj posao. Možemo li surađivati do kraja?”

“Na zapovijed.” Jebi ga, ponovilo se. “Hoću reći, da šefe.”

Kurtz mu udijeli hladan smiješak.

“Maloprije sam izgubio kontrolu nad sobom.” Šarmantan, iskren, otvoren i čestit. To je Owena godinama zavaravalo. Ali ne i danas. “Furao sam se na uobičajenu karikaturu - dvije trećine Patton, jedna trećina Raspućin, dodaj vode, promiješaj i posLuži - ali sam jednostavno... ajme! Pukao sam. Misliš da sam lud, zar ne?”

Pažljivo, oprezno. U ovoj prikolici ima telepatije, telepatije kako Bog zapovijeda, a Owen nije imao pojma dokle Kurtz providi u njega.

“Da, zapovjedniče. Malko, zapovjedniće.”

Kurtz činjenično kimne glavom. “Da. Malko. To odgovara opisu. Radim to već dugo - ljudi poput mene prijeko su potrebni, ali ih je teško naći, moraš biti malo lud za taj posao, a ne se samo bahatiti na prazno. Između toga je vrlo tanka linija, ta glasovita tanka linija o kojoj foteljski psiholozi obožavaju govoriti, a nikad u svjetskoj povijesti nije bilo ovakve akcije čišćenja... pod pretpostavkom daje priča o Heraklu ičišćenju Augijevih  staja samo mit. Ne tražim od tebe suosjećanje, već samo razumijevanje. Budemo li se razumjeli, bez problema ćemo prebroditi ovo naše najteže zaduženje. Ako ne...” Kurtz slegne ramenima. “Ako ne, morat ću ga prebroditi bez tebe. Shvaćaš što govorim?”

Owen je u to čisto sumnjao, ali je shvaćao na što Kurtz cilja pa kimne glavom. Pročitao je da postoji jedna vrsta ptica koja živi u ustima krokodila, ovise o dobroj volji krokića. Sad je on takva vrsta ptice. Kurtz želi da on povjeruje da mu je oprošteno ono emitiranje izvanzemaljskog prijenosa na zajedničkom kanalu - učinjeno u afektu, baš kao što je Kurtz Melroseu raznio stopalo u afektu. A ono što se prije šest godina dogodilo u Bosni? Ni to sad nije važno. Možda je to istina. A možda je krokodilu dozlogrdilo zamorno ptičje kljucanje i sprema se sklopiti ralje. Prema valovima koje je primao iz Kurtzove glave, Owen nije mogao zaključiti što je istina, no ovako ili onako valja biti krajnje oprezan. Oprezan i spreman na bijeg.

Kurtz ponovno zavuče ruku u džep kombinezona i izvadi potamnjeli džepni sat. “Bio je djedov, radi sasvim dobro”, reče on. “Mislim zato što se navija - nema struje. No moj ručni sat je još SAM.”

“I moj.”

Kurtzove se usnice trznu u smiješku. “Nađi se s Perlmutterom kad ti se ukaže prilika, čini mi se da ga ti bolje podnosiš. Između svih svojih zaduženja i aktivnosti, a prije nego što će snijeg odgoditi sve naše zračne operacije, našao je vremena da danas popodne preuzme pošiljku od tristo Timexovih ručnih satova na navijanje. Pearly je vraški efikasan. Kad bi se samo otarasio te tlapnje da živi u filmu.”

“Možda je večeras načinio nekoliko koraka u tom smjeru, šefe.”

“Možda i jest.”

Kurtz se zamisli. Underhill je čekao.

“Momak, trebali bismo trgnuti viski. Večeras ovo pomalo nalikuje na irsko bdjenje uz mrtvaca.”

“Je li?”

“Aha. Moj obožavani phooka svaki čas će se prevaliti i crći.”

Owen podigne obrve.

“Da. U kojem trenutku će njegov čarobni plašt nevidljivosti biti skinut. Tad će postati samo još jedan mrtav konj kojeg će ljudi mamuzati. Prije svega političari, kojima to najbolje polazi za rukom.”

“Ne shvaćam.”

Kurtz ponovno pogleda u potamnjeli džepni sat koji je vjerojatno kupio u zalagaonici... ili popalio s trupla. Underhill bi povjerovao u obje mogućnosti.

“Sedam je sati. Za samo otprilike četrdeset sati, predsjednik će održati govor pred Općom skupštinom UN-a. Taj će govor vidjeti i čuti više ljudi nego ijedan drugi govor u povijesti ljudskog roda. Bit će to dio najvažnije priče u povijesti ljudskog roda... i najveća muljaža nakon što je Svemogući Bog Otac stvorio svemir i zavrtio planete oko svog prsta.”

“A u čemu je muljaža?”

“Krasna je to priča, Owene. Poput svih najboljih laži, uključuje velike odreske istine. Predsjednik će reći opčinjenom svijetu, svijetu koji će- hvaljen Isus - zaustavljena daha željno upijati svaku riječ, da se brod kojim su upravljala bića s drugog svijeta srušio u sjevernom dijelu države Maine šestog ili sedmog studenoga ove godine. To je istina. Reći će da nismo bili potpuno zatečeni, budući da i poglavari drugih država članica Vijeća sigurnosti UN-a već najmanje deset godina znaju da izvanzemaljci ispipavaju situaciju. Također istina, samo što neki od nas ovdje u Ame- rici znaju za naše kompe iz crne rupe od četrdesetih godina 20. stoljeća. Također znamo da su ruski borbeni zrakoplovi sivcima oborili svemirski brod iznad Sibira 1974. godine... iako Rusi ni danas ne znaju da mi to znamo. To je vjerojatno bila bespilotna letjelica, proba. Takvih je bilo puno. Sivci su u prvim kontaktima bili krajnje oprezni, što pokazuje da nas se prilično boje.”

Owen je slušao morbidno očaran i nadao se da mu se to ne vidi na licu ili na najvišoj razini njegovih misli koja je Kurtzu još bila dostupna.

Iz unutarnjeg džepa Kurtz izvadi prignječenu kutiju cigareta Marlboro. Ponudi Owena, koji najprije odmahne glavom, no potom uzme jedan od preostala četiri šiljka. I Kurtz uzme jednu pa ih pripali.

“Miješam istinite i frizirane činjenice”, reče Kurtz nakon što je duboko uvukao dim pa ga ispustio. “To možda i nije najdjelotvorniji način da nastavim. Stoga se držimo muljaže, može?”

Owen ne reče ništa. U posljednje vrijeme rijetko puši i od prvog mu se dima zavrtjelo u glavi, ali je okus bio predivan.

“Predsjednik će reći da su tri razloga zbog kojih je vlada Sjedinjenih Država uvela karantenu oko mjesta pada i okolnog područja. Prvi je čisto logističke prirode: zbog izoliranosti Jefferson Tracta i malog broja stanov- nika, mogli smo uvesti karantenu. Da su se sivci srušili na Brooklyn, pa čak i na Long Island, to ne bi bio slučaj. Drugi razlog je taj što nismo načisto glede namjera tih izvanzemaljaca. Treći razlog, i zapravo najuvjerljiviji, jest da izvanzemaljci prenose nekakvu zaraznu tvar koju ljudi na terenu nazivaju ‘Ripleyjičinim gljivicama’. Premda nas posjetitelji iz svemira usrdno uvjeravaju da nisu zarazni, sa sobom su donijeli supstanciju visoke zarazne moći. Predsjednik će također reći užasnutom svijetu da bi te gljivice zapravo mogle biti mozak operacije, a sivci samo njihova hranjiva podloga. Pokazat će videosnimku na kojoj se vidi kako se jedan sivac doslovce rasprsnuo u Ripleyjičine gljivice. Snimka je malo retuširana kako bi se poboljšala kvaliteta slike, ali je uglavnom istinita.”

Lažeš, pomisli Owen. Snimka je krivotvorena od početka do kraja, krivo- tvorena kao i ono sranje Obdukcija izvanzemaljca. A zašto lažeš? Jer možeš. I to je to, zar ne? Jer je za tebe laž prirodnija od istine.

“U redu, lažem”, reče Kurtz ne zbunivši se nimalo. Ošine Owena pogle- dom prije nego što ga ponovno spusti na svoju cigaretu. “Ali su činjenice istinite i može ih se provjeriti. Neki od njih zaista eksplodiraju i pretvore se u maslačkove maške. A ti mašci su Ripleyjice. Udahneš dovoljan broj i nakon određenog vremena, još ne možemo točno odrediti koliko - možda sat a možda i dva dana - pluća i mozak pretvore ti se u Ripleyjičinu salatu. Izgledaš kao hodajuća gredica otrovne rujevine. A zatim umreš.

Neće biti spomena o našem današnjem malom pothvatu. Prema pred- sjednikovoj verziji, svemirski brod, koji je po svemu sudeći teško oštećen prilikom pada, ili je digla u zrak njegova posada ili je eksplodirao sam od sebe. Svi su sivci poginuli. Ripleyjica, nakon početnog širenja, također ugiba jer, čini se, ne podnosi hladnoću. Inače, i Rusi su to potvrdili. Osim toga, došlo je i do prilično masovnog odstrela životinja koje također prenose zarazu.”

“A stanovništvo Jefferson Tracta?”

“PRSAD  će reći da je tristotinjak ljudi - sedamdesetak starosjedilaca i približno dvije stotine trideset lovaca - trenutačno na promatranju radi  oguće zaraze Ripleyjićinim gljivicama. Reći će da se čini da su neki zara- ženi, ali da uspješno odolijevaju infekciji uz pomoć standardnih antibiotika kao što su ceftin i augmentin.”

“A sad nekoliko reklamnih poruka našeg sponzora”, reče Owen. Kurtz se nasmije, razdragano.

“Poslije će se objelodaniti da je Ripleyjica otpornija na antibiotike nego što se isprva mislilo te da je stanovit broj pacijenata umro. Imena koja ćemo objaviti bit će imena ljudi koji su zapravo već umrli, ili od zaraze Ripleyjicom ili od onih ogavnih implantata. Znaš li kako dečki zovu te implantate?”

“Aha, šupčeve lasice. Hoće li predsjednik njih spominjati?”

“Nema teorije. Glavonje smatraju da su šupčeve lasice malo previše za živce običnog puka. Kao što bi, naravno, bile i činjenice o tome kako mi rješavamo taj problem ovdje u Gosselinovu marketu, tom spomeniku prirode.”

“Konačno rješenje, moglo bi se reći”, reče Owen. Popušio je cigaretu do filtra pa je zgnječi na rubu svoje prazne šalice za kavu.

Kurtz podigne pogled i ne trepnuvši pogleda Owenu ravno u oči. “Da, moglo bi se tako reći. Pobit ćemo približno tri stotine pedeset ljudi - pretežito muškaraca, barem to, ali ne mogu reći da operacija čišćenja neće zahvatiti nekoliko žena i djece. Dobra strana toga je, naravno, da će se time čovječanstvo spasiti od pandemije, a vrlo vjerojatno i porobljavanja. Što nije nevažno.”

Owenova pomisao - uvjeren sam da bi seHideru svidjelo ovakvo friziranje - bila je nezaustavljiva, ali je on prikrije koliko je mogao. Nije osjetio da ju je Kurtz čuo ili naslutio. Naravno, bilo je nemoguće znati pouzdano; Kurtz je bio stari lisac.

“Koliko ih sad držimo?” upita Kurtz.

“Sedamdesetak. I dvostruko toliko stiže iz Kinea; bit će ovdje oko devet sati, ako se vrijeme ne pogorša.” Očekivalo se pogoršanje, ali tek poslije ponoći.

Kurtz je kimao glavom. “A-ha. Plus rekao bih još pedeset sa sjevera, sedamdesetak iz St. Capa i mjestašca na jugu... i naši dečki. Ne zaboravi njih. Čini se da maske djeluju, ali već imamo četiri slučaja Ripleyjice u sanitetu. Ti ljudi to, naravno, ne znaju.”

“Zar zaista?”

“Dopusti da preformuliram”, reče Kurtz. “Na temelju njihova ponašanja, nemam razloga pomisliti da znaju. U redu?”

Owen slegne ramenima.

“Apriča će”, nastavi Kurtz, “glasiti da se pritvorenike prebacuje u strogo čuvanu medicinsku ustanovu, nešto kao Područje 51 , gdje će se nad njima provesti daljnje pretrage i gdje će, bude li potrebno, biti podvrgnuti dugo- trajnom liječenju. U vezi s njima više neće biti naknadnih službenih izjava

- ne ako sve bude išlo po planu - ali će u iduće dvije godine u određenim razmacima nešto procuriti u javnost: šireća parazitska infekcija usprkos nadljudskim liječničkim naporima da je se zaustavi... ludilo... nakazne tjelesne promjene koje je bolje ne opisati... i naposljetku smrt kao spas. Javnost ne samo da neće podići svoj glas nego će i odahnuti.”

“A zapravo...?”

Želio je to čuti iz Kurtzovih usta, ali je trebao znati da se to neće dogoditi. Ovdje nema fiksnih prislušnih uređaja (osim možda fiksideja u Kurtzovoj glavi), ali je šefu oprez bio u krvi. Podigne ruku, načini pištolj od palca i kažiprsta, i triput spusti palac. Pritom nije skidao pogled s Owena. Krokodilske oči, pomisli Owen.

“Sve?” upita Owen. “I one koji pokazuju simptome zaraze Ripleyjicom i one koji ih ne pokazuju? A gdje smo u svemu tome mi? Nezaraženi vojnici?”

“Momci koji su dobro, ostat će dobro”, reče Kurtz. “Ovi s Ripleyjicom nisu se pazili. Jedan od njih... dakle, tamo je jedna curica, približno su joj četiri godine, slatki vražićak. Očekuješ da bi svakog trenutka mogla zastepati po podu staje i zapjevati ‘On the Good Ship Lollipop'49.

Kurtz je očito mislio da je duhovit i na neki način vjerojatno i jest, pomisli Owen, ali ga preplavi silan užas. Tamo je jedna četverogodišnjakinja, pomisli on. Samo četiri godine, što kažeš na to.

“Slatka je, ali i kužna”, govorio je Kurtz. “Vidljive Ripleyjice s donje strane jednog zapešća, uz rub kose, u kutu jednog oka. Klasične točke. Dakle, taj joj vojnik da čokoladicu, kao da je nekakva kosovska gladušica, a ona njemu da pusu. Da se rastopiš od miline, trenutak za ovjekovječenje fotoaparatom, samo što on sad na obrazu ima trag ruža koji nije ruž.” Kurtz iskrivi lice. “On se bio malo porezao u brijanju, jedva primjetna posjekotina, ali piši kući propalo je. Slično se dogodilo i s ostalima. Pravila se ne mijenjaju, Owen: nemar ubija. Neko ti se vrijeme može posrećiti, ali na kraju neizostavno bude tako. Većina momaka, drago mi je što to mogu reći, ne riskira. Čekaju nas redoviti sistematski pregledi ostatak života, da ne spominjem povremene nenajavljene preglede, ali gledaj na to s pozitivne strane - vraški će ti rano otkriti rak šupka.”

“A civili koji izgledaju nezaraženo? Što s njima?”

Kurtz se nagne naprijed, sad u punom sjaju svog šarma, najuvjerljivije pri zdravoj. Trebao bi se osjetiti polaskan time, da si jedan od šačice sret- nika koji vidi Kurtza skinute maske (“dvije trećine Patton, jedna trećina Raspućin, dodaj vode, promiješaj i posluži”). Prije je to uspijevalo kod Owena, ali ne i sad. Raspućin nije bio maska; ovo je bilo maska.

No čak ni sad - a to je ono najgore - nije bio potpuno siguran. “Owen! Posluži se mozgom - tim kvalitetnim mozgom kojim te Bog obdario! Svoje možemo držati na oku a da ne izazovemo sumnje i ne otvorimo vrata globalnoj panici - a ionako će biti dovoljno panike, nakon što naš marginalno izabrani predsjednik ubije phooka konja. A to ne bismo mogli s tri stotine civila. Recimo da ih zaista prebacimo u New Mexico na pedeset ili sedamdeset godina seoskog turizma na račun poreznih platiša? Sto ako jedan ili više njih pobjegne? Ili što ako - a mislim da je to ono čega se veliki umovi stvarno boje - s vremenom Ripleyjica mutira? I umjesto da ugiba, pretvara se u nešto kudikamo priljepljivije i neosjetljivije na okolišne čimbenike koji je ubijaju ovdje u Maineu? Ako Ripleyjica posjeduje razum, opasna je. Ako ne, što ako sivcima služi kao neka vrsta svjetionika, međuzvjezdane mačje oči kojima obilježavaju naš planet - njam-njam, dođite ovamo, ovo je društvo ukusno... a ima ih puno?”

“Zeliš reći, bolje spriječiti nego liječiti.”

Kurtz se zavali u stolcu ozarena lica. “Tako je. U najkraćim crtama.” Pa, pomisli Owen, možda jesu najkraće, ali ih se još nismo ni dotaknuli. Dakle, zbrinemo svoje. Nemilosrdni smo ako je nužno, ali čak i Kurtz štiti svoje momke. Civili su, pak samo civili. Ako ih se mora spaliti, prilično lako planu.

“Ako sumnjaš da postoji Bog i da barem dio svog vremena ne posvećuje skrbi za dobrog starog homo sapiensa, možda bi se mogao zamisliti nad time kako trenutačno stojimo”, reče Kurtz. “Bljeskalice su se pojavile rano i stigle su dojave o njima - jedna je stigla od vlasnika ove trgovine, Reginalda Gosselina glavom. Zatim sivci stignu u jedino doba godine kad u ovim zabačenim šumama ima Ijudi, i dvojica vide pad letjelice.”

“To jest bila sretna okolnost.”

“Božja milost, eto što je bila. Brod im se sruši, njihova se prisutnost objelodani, hladnoća ubije njih i tu galaktičku prhut koju su donijeli sa obom.” Brzo je nabrajao stavke na svojim dugim prstima, a bijele tre- pavice su mu žmirkale. “Ali to nije sve. Ugrade nekakve implantate, ali te prokletinje ne funkcioniraju - umjesto da uspostave skladan odnos sa svojim domaćinima, pretvaraju se u ljudoždere i ubijaju iH.

Odstrel životinja protekao je u najboljem redu - popisali smo stotinjak tisuća jadnićaka i kod granice okruga Castle već je organizirana paklena roštiljada. U proljeće ili ljeto imali bismo okapanja s kukcima koji bi mogli prenijeti Ripleyjicu izvan zone, ali takvih problema sad nemamo. Ne u studenome.”

“Neke su životinje jamačno uspjele umaći.”

“Vjerojatno i životinje i ljudi. Ali Ripleyjica se sporo širi. Sve će biti u redu, jer smo ulovili većinu zaraženih domaćina, jer je letjelica uništena i jer to što su sivci donijeli sa sobom tinja a ne bukti. Poslali smo im jednostavnu poruku: dođite u miru ili dođite isukanih laserskih pištolja, ali ne pokušavajte ponovno s ovim, jer to ne prolazi. Mislimo da neće ponovno doći, barem ne stanovito vrijeme. Pola stoljeća su nas jebuckali prije nego što su se odvažili na ovo. Jedino nam je žao što nismo sačuvali letjelicu za znanstvene lumene... ali možda je ionako bila previše zaražena Ripleyjicom. Znaš li čega smo se najviše pribojavali? Da će ili sivci ili Ripleyjica naći Mary Tifusarku , nekoga tko će biti prijenosnik, a sam ili sama ne oboljeti.”

“Siguran si da nema takve osobe?”

“Gotovo siguran. Ako postoji... za to služi kordon.” Kurtz se nasmiješi. “Vojniče, sreća nas je poslužila. Svi su izgledi da ne postoji Mary Tifusarka, sivci su mrtvi, a Ripleyjica ograničena na Jefferson Tract. Sreća ili Bog. Izaberi.”

Kurtz spusti glavu i uštipne se visoko za hrbat nosa, poput čovjeka s upalom sinusa. Kad je ponovno podigao pogled, oči su mu bile suzne. Krokodilske suze, pomisli Owen, ali zapravo nije bio siguran. A nije ni imao pristupa Kurtzovim mislima. Ili je onaj telepatski val odveć oslabio ili je Kurtz iznašao način da zalupi vratima. No kad je Kurtz ponovno progovorio, Owen je bio gotovo uvjeren da čuje stvarnog Kurtza, ljudsko biće, a ne Krokija Tik-Tokija .

“Ovo je kraj puta za mene, Owen. Kad obavim ovaj posao, odjavljujem se iz poduzeća. Pretpostavljam da ovdje ima posla za još četiri dana - možda i tjedan, bude li ova mećava jaka kako najavljuju - i bit će gadno, ali pravi ošmar počinje sutra ujutro. Ja ću odraditi svoje, pretpostavljam, ali poslije toga... imam uvjete za punu mirovinu i dat ću im da biraju: ili me isplatite ili me ubijte. Mislim da će platiti jer znam gdje su masovne grobnice - to je lekcija koju sam naučio od J. Edgara Hoovera  - ali sam na rubu da mi postane svejedno. Ovo neće biti najgora operacija u kojoj sam sudjelovao - na Haitiju smo potamanili osam stotina u samo sat vremena; bilo je to 1989. i još to sanjam - ali ovo je gore. Puno gore. Jer su ti nesretnici u staji, na pašnjaku i u konjušnici... oni suAmerikanci. Ljudi koji voze Chevvieje, kupuju u Kmartu i ne propuštaju nijednu epizodu Hitne službe. Od pomisli da ubijam Amerikance, provodimpokolj nad Amerikancima... okrene mi se želudac. Učinit ću to samo zato što se mora da bi se ova stvar okončala i jer bi većina ionako umrla, i to kudikamo užasnijom smrću. Capish?” Owen Underhill ne reče ništa. Činilo mu se da mu je lice primjereno bezizražajno, ali sve što bi rekao moglo bi odati njegov sve dublji užas. Znao je da se to sprema, ali čuti to izrečeno naglas...

U glavi ugleda kako vojnici kroz snijeg polako prilaze ogradi, začuje kako se pritvorenike megafonima poziva u staju. Nikad nije sudjelovao u ovakvoj operaciji, propustio je Haiti, ali je znao kako bi to otprilike trebalo izgledati. Kako će izgledati.

Kurtz ga je pozorno promatrao.

“Neću reći da ti je oproštena ona budalaština koju si izveo danas popodne, jer je to lanjski snijeg, ali mi duguješ, dragoviću. Ne moram biti vidovit da znam što misliš o ovome što ti govorim, a neću ni gubiti dah na to da ti kažem da odrasteš i suočiš se sa stvarnošću. Mogu ti samo reći da te trebam. Moraš mi pomoći ovaj put.”

Suzne oči. Jedva primjetan nemoćni trzaj u kutu usta. Bilo je lako za- boraviti da je Kurtz prije nepunih deset minuta raznio čovjeku stopalo.

Owen pomisli: Pomognem li mu, svejedno je hoću li osobno povući obarač ili ne, proklet sam kao i Ijudi koji su dotjerali Zidove pod tuševe u Bergen-Belsenu.

“Počnemo li u jedanaest, možemo završiti do pola dvanaest”, reče Kurtz. “U najgorem slučaju u podne. I onda je to iza nas.”

“Osim u snovima.”

“Da. Osim u njima. Hoćeš li mi pomoći, Owen?”

Owen kimne glavom. Sad kad je već stigao dovde, neće pustiti uže, bio proklet ili ne. U najmanju ruku može pripomoći da se to sve obavi što milosrdnije... koliko masovno ubojstvo može biti milosrdno. Poslije će se osupnuti pogubnom apsurdnošću te ideje, ali kad ste s Kurtzom, u njegovoj lizini, a on vas netremice gleda u oči, pojam zdravog razuma je prava smijurija. Njegovo je ludilo vjerojatno puno zaraznije od Ripleyjica.

“Dobro.” Kurtz se ponovno zavali u svoju stolicu za ljuljanje, s izrazom olakšanja i iscrpljenosti. Ponovno izvadi cigarete, virne u kutiju pa je pruži. “Ostale su još dvije. Hoćeš mi se pridružiti?”

Owen odmahne glavom. “Ovaj put ne, šefe.”

“U tom slučaju, idi. Ako bude potrebno, odvuci dupe do stacionara i uzmi Sonatu .”

“Mislim da mi neće biti potrebna”, reče Owen. Rado bi uzeo jednu tabletu, naravno - već mu je potrebna - ali neće. Bolje ležati budan.

“U redu. Idi sad.” Kurtz ga pusti samo do vrata. “Owen?”

Owen se okrene. Povuče zatvarač na vjetrovci. Sad je čuo vjetar. Nadizao se, počinjao puhati vrlo jako, za razliku od relativno bezopasnog Alberta Clippera koji je jutros prohujao tim područjem.

“Hvala”, reče Kurtz. Jedna krupna i besmislena suza izlije mu se iz lijevog oka i poteče niz lice. Kurtz kao da toga nije bio svjestan. U tom trenutku Owen ga je volio i žalio. Usprkos svemu, pa i tome što zna da to ne može biti istina. “Hvala ti, dragoviću.”

7

HENRY JE STAJAO NA SVE GUŠĆEM SNIJEGU, LEĐA OKRENUTIH VJETRU, I GLEDAO preko ramena u Winnebago, čekajući da Underhill izađe. Sad je bio sam - mećava je otjerala ostale u staju, gdje se nalazila grijalica. Henry pretpostavi da glasine na toplom poprimaju razmjere lovačkih priča. Bolje glasine nego istina koja im je pred nosom.

Počeše se po nozi, shvati što radi, pa se osvrne oko sebe, okrenuvši se puni krug. Nema zatvorenika, nema stražara. Unatoč sve gušćem snijegu, baza je bila osvijetljena kao da je podne i odlično je vidio na sve strane. Zasad, barem, on je sam.

Henry se sagne i odveže majicu svezanu u čvor oko mjesta gdje mu je prekidač žmigavca rasjekao kožu. Zatim raširi rupu na trapericama. Ljudi koji su ga priveli pregledali su isto to mjesto u prikolici kamiona u koji su već potrpali pet izbjeglica (putem do Gosselinova marketa pokupili su još troje). Tad je rana bila čista.

Ali ne i sad. Fina i tanka nit crvene čipke urasla je u krastavo središte rane. Da ne zna što traži, mogao bi pomisliti da je posrijedi svježi curak krvi.

Lišaj, pomisli on. Jebi ga. Laku noć, gospođo Calabash, gdje god bili .

Bljesak svjetla žmigne mu na vrhu vidnog polja. Henry se uspravi i ugleda Underhilla kako zatvara vrata Winnebaga. Zato brzo ponovno poveže majicu oko rupe u trapericama pa priđe ogradi. Glas u njegovoj glavi upita što će učiniti ako zazove Underhilla, a Underhill samo produži. Taj je glas također želio znati namjerava li Henry zaista odati Jonesyja.

Gledao je kako Underhill umornim korakom klipše kroz blještavilo sigurnosnih reflektora, glave pognute zbog snijega i sve jačeg vjetra.

8

VRATA SE ZATVORE. KURTZ OSTANE SJEDITI ZAGLEDAN U NJIH, PUŠEĆII POLAKO se ljuljajući. Koliko je od ove kenjaže Owen popušio? Owen je bistar, Owen je neuništiv, Owen nije bez idealizma... i Kurtzu se čini da je Owen povjerovao sve, progutao mamac. Jer ljudi naposljetku povjeruju u ono što žele. I John Dillinger je bio neuništiv, najžilaviji od svih desperadosa tridesetih godina, ali je svejedno otišao s Annom Sage u kino Biograph. Prikazivao se film Manhattan Melodrama, a kad je film završio, FBI-evci su Dillingera ubili u uličici pokraj kina kao pseto, što je i bio. I Anna Sage je povjerovala ono što je željela vjerovati, ali su je svejedno šupirali u Poljsku odakle je došla.

Sutra iz Gosselinova marketa nitko neće otići živ osim njegovih probra- nih kadrova - dvanaestorice muškaraca i dvije žene koji su prošli Carsku dolinu. Owen Underhill neće biti medu njima, premda je mogao biti. Sve dok Owen nije prebacio sivce na zajednički kanal, Kurtz je bio uvjeren u to. Ali se stvari mijenjaju. Tako govoraše Buda i barem je u tome dobri stari kineski neznabožac govorio istinu.

“Iznevjerio si me, dragoviću”, reče Kurtz. Spustio je masku da može pušiti i ona mu poskoči na staračkom grlu kad je to rekao. “Iznevjerio si me.” Kurtz je Owenu Underhillu jedanput dopustio da se nekažnjeno izvuče nakon što ga je iznevjerio. Ali dvaput?

“Nikad”, reče Kurtz. “Ni u ludilu.”

ČETRNAESTO POGLAVLJE

Na jug

1

GOSPODIN SIVAC SPUSTI SE MOTORNIM SANJKAMA U GUDURU U KOJOJ SE NALAZIO zaleđeni potok. Vozeći se na sjever, prevali preostala dva kilometra do 1-95 duž tog potoka. Dvije ili tri stotine metara od farova vojnih vozila (sad ih je bilo tek nekoliko i kretala su se vrlo polako kroz sve gušći snijeg), on se zaustavi tek toliko da se posavjetuje s onim dijelom Jonesyjeva mozga do kojeg je mogao - ili mogla. Bilo je na tone fajlova koji nisu mogli stati u Jonesyjevu malu uredsku utvrdu i gospodin Sivac lako nađe što je tražio. Nije bilo prekidača kojim bi se moglo ugasiti prednje svjetlo Arktičke mačke. Gospodin Sivac prebaci noge na jednu stranu sanjki i siđe s njih, potraži kamen, podigne ga Jonesyjevom desnom rukom, razbije far i ovaj se zamrači. Tad se ponovno popne na sanjke i nastavi voziti. Mačka je bila na izmaku goriva, ali to je u redu; vozilo je poslužilo svojoj svrsi.

Cijev kojom se potok usmjeravao ispod autoceste bila je dovoljno velika za motorne sanjke, ali ne i za sanjke i njihova vozača. Gospodin Sivac ponovno siđe. Stane pokraj sanjki, doda gas i sanjke poskakujući i krivudajući ulete u cijev. Zaustavile su se nakon samo tri metra, ali je i to bilo dovoljno daleko da ih se ne vidi iz zraka ako snijeg oslabi pa ponovno počnu izvidničke operacije.

Gospodin Sivac potjera Jonesyja uz nasip autoceste. Zaustavi se tik uz branike i legne na leđa. Ovdje je privremeno zaklonjen od vjetrometine. Uspon je izazvao izlučivanje posljednje male zalihe endorfina i Jonesy osjeti kako ih njegov otmičar kuša, naslađuje se njima onako kako bi Jonesy uživao u nekom koktelu ili vrućem napitku nakon odgledane nogometne utakmice u svježe listopadsko popodne.

Ne iznenadi se kad je shvatio da mrzi gospodina Sivca.

A zatim gospodin Sivac ponovno nestane kao entitet - nešto što se može mrziti - a zamijeni ga onaj oblak s kojim se Jonesy prvi put susreo još u lovačkoj kući kad je stvorova glava eksplodirala. Oblak krene u potragu, kao što je krenuo u potragu za Emilom Davvgom. Brodsky mu je zatrebao er se informacije o tome kako pokrenuti motorne sanjke nisu nalazile u Jonesyjevim fajlovima. Sad mu je trebalo nešto drugo. Prijevoz, naravno.

A što je ostalo ovdje? Sto je ostalo čuvati ured u kojem se kutrio posljednji komadićak Jonesyja, Jonesyja kojeg su izbacili iz vlastitog tijela poput mrvica iz džepa? Oblak, naravno; ono što je Jonesy udahnuo. Ono što ga je trebalo ubiti, ali iz nekog razloga nije.

Oblak nije mogao misliti, ne na način na koji je to mogao gospodin Sivac. Glava kuće (sad gospodin Sivac umjesto gospodina Jonesa) je otišla, prepustila kuću paski termostata, hladnjaka, štednjaka. A u slučaju da nešto pođe po zlu, tu su i detektor dima i protuprovalni alarm koji automatski poziva policiju.

No budući da je gospodin Sivac otišao, možda bi Jonesy mogao izaći iz ureda. Ne da ponovno ovlada svojim tijelom; pokuša li to, onaj crvenocrni oblak će ga tužiti i gospodin Sivac će se istog trenutka vratiti iz svoje izviđačke misije. Gotovo bi sigurno ščepao Jonesyja prije nego što bi se uspio vratiti u sigurnost ureda Braće Trackers i njegove oglasne ploče, prašnog poda i jedinog prozora na zidu ogrezlog u nečist... samo što su se u toj prljavštini vidjela četiri čista polumjeseca, zar ne? Na mjestima gdje su jednoć četvorica dječaka naslonila čela, nadajući se da će vidjeti sliku još i sad pričvršćenu za oglasnu ploču: Tinu Jean Schlossinger podignute suknje.

Ne, ovladavanje svojim tijelom bilo je daleko izvan njegovih mogućnosti i bolje bi mu bilo da se pomiri s tom istinom, koliko god gorka bila.

Ali možda bi se mogao dokopati svojih fajlova.

Postoji li ijedan razlog zbog kojeg bi se isplatilo riskirati? Nekakva korist? Moguće, kad bi znao što gospodin Sivac želi. Osim prijevoza. A kad smo već kod toga, do kamo?

Odgovor je bio neočekivan jer je stigao izgovoren Dudditsovim glasom: Ug. Oin Iac oe a ug.

Gospodin Sivac hoće na jug.

Jonesy se odmakne od svog prljavog prozora u svijet. Ionako se sad nije imalo bogzna što vidjeti: snijeg, tama i sjenovito drveće. Jutrošnji je snijeg bio predjelo, ovaj glavno jelo.

Gospodin Sivac hoće na jug.

Kako daleko? I zašto? Koji mu je plan?

U vezi s time Duddits je šutio.

Jonesy se okrene i iznenadi se kad shvati da autokarte i slike one djevojke više nema na oglasnoj ploči. Njih su zamijenile četiri fotografije u boji četvorice dječaka. Na svim je slikama pozadina bila ista, škola Derry Junior High, kao i tekst u dnu slike: ŠKOLSKIDANI, 1978. Jonesy sasvim na lijevoj strani, lica rascijepljena u nedužnom osmijehu od uha do uha d kojeg mu sad prepukne srce. Beav do njega, Beavov osmijeh otkriva da mu manjka jedan prednji zub, žrtva pada na klizanju, a koji je poslije godinu ili više dana - u svakom slučaju prije srednje škole - zamijenjen umjetnim. Pete, široka lica maslinaste puti i sramotno kratke kose - direktiva njegova oca, koji je rekao da se on nije borio u Koreji da bi mu klinac izgledao kao hipi. I Henry na kraju, Henry sa svojim debelim naočalama koje Jonesyja podsjete na Dannyja Dunna, tinejdžera-detektiva, glavnog junaka znanstvenih krimića koje je Jonesy čitao kao pikavac.

Beaver, Pete, Henry. Kako ih je volio i kako je nepravedno naprasan bio raskid njihova dugog prijateljstva. Ne, nimalo nije bio pravedan...

Iznenada fotografija Beavera Clarendona oživi i prestravi Jonesyja. Beavove se oči razrogače i on prozbori tiho: “Glava mu je bila otkinuta, sjećaš se? Ležala je u jarku, a oči su mu bile pune blata. Koje li fukancije! Hoću reći, Isusek-Disusek.”

O Bože moj, pomisli Jonesy kad se sjetio - nečega u vezi s njihovim prvim boravkom u Rupi u zidu što je zaboravio... ili potisnuo. Jesu li svi oni to potisnuli? Možda. Vjerojatno. Jer su poslije toga razgovarali o svemu što im se dogodilo u djetinjstvu, o svim zajedničkim uspomenama... osim     tome.

Glava mu je bila otkinuta... očipune blata.

Nešto im se tad dogodilo, nešto što mora imati veze s onime što mu se događa sad.

Kad bih barem znao što, pomisli Jonesy. Kad bih barem znao.

2

ANDY JANAS IZGUBIO JE OSTALA TRI KAMIONA SVOG MALOG ODREDA - OSTAVIO ih je daleko iza sebe jer oni nisu vični vožnji po ovakvu sranju, a on jest. Odrastao je u sjevernoj Minnesoti, i \tekako]C naviknut na to. Vozio se sam u jednom od Chevroletovih boljih vojnih vozila, modificiranom terenskom kamionetu, i večeras je uključio pogon na sva četiri kotača. Njegov otac nije odgojio naivčine.

No autocesta je uglavnom bila očišćena; par vojnih ralica prošao je prije otprilike sat vremena (uskoro će ih sustići, pretpostavi on, a kad se to dogodi, usporit će i pristojno se voziti iza njih), a otad se na betonu nije nataložilo više od šest do osam centimetara snijega. Veći je problem bio vjetar, jer je podizao pršić i pretvarao cestu u sablasne obrise. Ali se može ravnati prema mačjim očima. Držati mačje oči na oku bio je trik koji ostah dudeki nisu ukapirali... ili su možda na vojnim kamionima i terenskim  ozilima tipa Hummer farovi bili postavljeni previsoko pa se mačje oči ne vide dobro. A na jakom udaru vjetra, čak bi i mačje oči iščeznule; svijet bi se potpuno zabijelio i morao si maknuti nogu s gasa sve dok se zrak ponovno ne smiri, a u međuvremenu pokušati ne skrenuti s puta. Ništa mu neće biti, a ako se nešto i dogodi, ima radiovezu, a iza njega stiže još ralica koje južnu dionicu autoceste održavaju prohodnom od Presque Islea do Millinocketa.

U prikolici njegova kamioneta nalazila su se dva paketa u trostrukom omotu. U jednom su bile strvine dvaju jelena koje je ubila Ripleyjica. U drugome se - po Janasovu mišljenju to je bilo umjereno do ozbiljno morbidno - nalazilo truplo jednog sivca koji se polako pretvarao u nekakvu crvenkastonarančastu juhu. Oba smotuljka namijenjena su liječnicima u Plavoj bazi, podignutoj u mjestu koje se zove...

Janas pogleda u vozačev štitnik od sunca. Tamo su se, pričvršćeni gumicom, nalazili listić papira iz bloka i kemijska olovka. Na papiru je bilo našvrljano GOSSELINOV MARKET, IZLAZ 16, SKRENI LIJEVO.

Bit će tamo za sat vremena. Možda i manje. Liječnici će mu sigurno reći da životinjskih uzoraka imaju napretek i spaliti strvine jelena, ali će im možda zatrebati sivac ako se malac sasvim ne pretvori u kašu. Hladnoća bi mogla malo usporiti taj proces, ali hoće li se to dogoditi ili neće, zaista nije nešto čime bi Andy Janas morao razbijati glavu. Njegov je zadatak tamo stići, predati uzorke pa pričekati da ga ispita onaj tko je nadležan da postavlja pitanja o sjevernom - i najmirnijem - perimetru karantenske zone. Dok čeka, popit će malo vruće kave i smazati velik tanjur pečenih jaja. A nađe li se prava osoba u blizini, možda ga uspije smotati za smotku da začini kavu. To bi bilo dobro. Malo će porazgovarati, a onda se negdje šćućuriti u kutu itani

Janas se namršti, zatrese glavom, počeše po uhu kao da ga je nešto

- buha možda - ugrizlo za nj. Prokleti se vjetar nadizao tako jako da je tresao kamionom. Autocesta se raspline, a iščeznu i mačje oči. Ponovno je bio u sanduku potpune bjeline i nije nimalo sumnjao da ostalim dečki- ma dupe žvače gaće kad se to dogodi, ali ne i njemu, jer on je gospodin MinnesotaTwins Efikasni , samo makni nogu s papučice gasa (i zaboravi na kočnicu; kad voziš kroz mećavu, kočnica je najbolji način koji je njemu poznat da pokvariš ugodnu vožnju), samo lagano klizi i čekaj datani

“Ha?” On pogleda u radio, ali se iz njega nije ništa čulo, samo krčanje i nerazgovijetan pozadinski žagor.tani

“Au!” vrisne Janas i uhvati se za glavu, koja ga je iznenada vraški zaboljela. Njegov se maslinastosivi kamionet zanese, prokliže pa se ispravi kad su mu ruke automatski okrenule upravljač u smjeru klizanja. Noga mu i dalje nije bila na papučici gasa pa se kazaljka Chevyjeva brzinomjera brzo okrene unatrag.

Ralice su utrle usku stazu posred dva vozna traka južne dionice. Janas skrene u gušči snijeg udesno od te staze, a kamioni kotača podignu pjenu snježne maglice koju vihor brzo rastjera kao bičem. Fluorescentne pločice na ogradi ceste bile su jarke i užeglo su piljile u tami poput mačjih očiju. stani

Janas vrisne od bola. Začuje se kako viče iz velike daljine: “U redu, u redu, već stajem! Samo prestani! Prestani me natezati!” Kroz suzne oči ugleda kako se tamno obličje propelo s druge strane cestovne ograde, ni pedesetak metara ispred njega. Kad su prednja svjetla obasjala to obličje, on shvati da je posrijedi muškarac u vjetrovci.

Ruke Andyja Janasa kao da više nisu bile njegove, već rukavice u kojima su nečije tuđe ruke. Bio je to čudnovat i sasvim neugodan osjećaj. One potpuno bez njegove pomoći okrenu upravljač ulijevo pa kamionet polako doplovi do muškarca u vjetrovci i zaustavi se ispred njega.

3

TO MU JE PRILIKA, SAD DOK JE POZORNOST GOSPODINA SIVCA POTPUNOreusmjerena. Jonesy je slutio da će izgubiti hrabrost bude li se previše odlučivao pa jednostavno krene u akciju: donjim dijelom zapešća odmakne zasun na uredskim vratima i širom otvori vrata.

Kao dijete nikad nije bio u zgradi špedicije Braće Trackers (a zgrada je srušena u strahovitom nevremenu iz 1985.), ali je bio prilično siguran da nikad nije izgledala onako kakvu je on vidi sađ. Ispred prašnog ureda nalazila se nepregledna prostorija. Na stropu beskrajni hektari neonskih svjetala. Ispod njih, naslagani u golemim stupovima, milijuni kartonskih kutija.

Ne, pomisli Jonesy. Ne milijuni. Trilijuni.

Da, vjerojatno su trilijuni bliže istini. Tisuće uskih prolaza provlačilo se između njih. Stajao je na jednom kraju skladišta vječnosti, pomisao da bi u njemu mogao bilo što naći bila je smiješna. Udalji li se od vrata svog uredskog skrovišta, izgubit će se istog trena. Gospodin Sivac neće morati gubiti vrijeme na njega; Jonesy bi lutao do smrti, izgubljen u izluđujućem bespuću uskladištenih kutija.

Nije istina. Ne bih se mogao izgubiti ovdje kao ni u vlastitoj spavaćoj sobi. A niti ću morati dugo tražiti ono što trebam. Ovo je moje područje. Dobro došao u vlastitu glavu, momak.

Ta spoznaja bila je tako zaprepašćujuća da je osjetio slabost... samo što si trenutačno nije mogao priuštiti slabost ili oklijevanje. Gospodin Sivac, vaš omiljeni osvajač iz dalekog svemira, neće se dugo baktati s vozačem kamiona. Želi li Jonesy premjestiti neke od tih fajlova na sigurno, mora to učiniti odmah. Pitanje je, koje fajlove?

Duddits, šapne mu mozak. Ovo ima nekakve veze s Dudditsom. Znaš da je tako. U posljednje si vrijeme često mislio na njega. Kao i ostali iz klape. Duddits je bio spona između tebe, Henryja, Petea i Beavera - oduvijek si to znao, ali sad znaš i još nešto. Nije li tako?

Da. Znao je da je doživio onu nesreću u ožujku jer mu se učinilo da je vidio kako Richie Grenadeau i njegovi frendovi ponovno zadirkuju Dudditsa. Samo što je “zadirkuju” bila komično neprimjerena riječ za ono što se onomad događalo iza špedicije Braće Trackers, zar ne? Trebalo bi reći mučili. A kad je vidio da se to mučenje ponavlja, zakoračio je na kolnik ne gledajući i...

Glava mu je bila otkinuta, iznenada će Beaver kroz skladišni razglas, glasom tako gromkim i iznenadnim da se Jonesy skutrio. Ležala je u jarku očiju punih blata. A prije ili poslije, svaki ubojica plati za svoj čin. Koje li fukancije!

Richiejeva glava. Glava Richieja Grenadeaua. A Jonesy nema vremena za to. Sad je uljez u vlastitoj glavi, i bolje da se požuri.

Kad je prvi put pogledao ovo silno skladište, sve su kutije bile bez naljepnica i neoznačene. Sad shvati da su kutije na čelu reda najbližeg njemu označene crnom masnom bojicom: DUDDITS. Iznenađujuće? Sretna okolnost? Nimalo. Ta to su ipak njegove uspomene, pohranjene i uredno složene u svaku od tih trilijuna kutija, a kad je riječ o sjećanjima, zdrav um može doći do njih više-manje kad god poželi.

Treba mi nešto da ih prebacim, pomisli Jonesy, i kad se osvrnuo, ne iznenadi se jako kad ugleda kričavocrvena kolica na guranje. Ovo je magično mjesto, mjesto koje izmišljaš u hodu, a najdivnije u tome, pretpostavi Jonesy, jest to što ga svi imaju.

On brzo poslaže neke od kutija s oznakom DUDDITS na kolica i trkom ih odgura u ured Braće Trackers. Istovari ih tako da je nagnuo kolica prema naprijed, a kutije su se prosule po podu. Neuredno, ali poslije će razmišljati o blagoslovu Good Housekeepinga .

Ponovno istrči van. Provjeri gdje je gospodin Sivac, ali je on još bio s vozačem kamiona... Janas, tako se zove. Tu je bio onaj oblak, ali ga oblak nije osjetio jer je glup kao... pa, glup kao gljivice.

Jonesy prebaci ostatak DUDDITSOVIH kutija i shvati da su i u slje- dećem redu na kutijama osvanule naljepnice ispisane masnom bojicom. Na njima je pisalo DERRY, no bilo ih je previše da se ponesu. Pitanje je bilo treba li uopće ponijeti neku od njih.

Zamislio se nad time dok je gurao drugi tovar memorijskih kutija u ured. Dakako da su derryjevske kutije poslagane pokaj Dudditsovih; pamćenje je i čin i umijeće asociranja. I dalje je pitanje jesu li sjećanja vezana uz Derry važna ili nisu. Kako da to zna kad ne zna što gospodin Sivac želi?

Ali ipak zna.

Gospodin Sivac hoće na jug.

Derry je na jugu.

Jonesy zašpura natrag u memorijsko skladište, gurajući kolica pred sobom. Odnijet će najviše kutija s oznakom DERRY što može i nadati se da su to one prave. A nadat će se i da će na vrijeme osjetiti povratak gospodina Sivca. Jer, ako ga Sivac uhvati u skladištu, zgnječit će ga kao muhu.

4

JANAS JE PROMATRAO, UŽASNUT, KAKO NJEGOVA LIJEVA RUKA POSEŽE, OTVARA vozačka vrata kamioneta i pušta unutra hladnoću, snijeg i nepopustljiv vjetar. “Gospodine, molim vas, nemojte me više mučiti, možete se povesti ako želite, samo me nemojte više mučiti, mojag/ava...”

Nešto projuri kroz glavu Andyja Janasa, poput orkana s očima. Osjeti kako to nepozvano prekapa po naredbama koje je dobio, očekivanom vremenu dolaska u Plavu bazu... i po tome što on zna o Derryju, a što je bilo ništa. Zbog naredbi je prošao kroz Bangor, ali u Derryju nije nikad bio.

Osjeti kako se onaj vihor povlači i na trenutak ga preplavi delirično olakšanje - nemam ono što mu treba, pustit će me - no tad shvati da ga taj stvor u njegovoj glavi nema namjeru pustiti. Prvo, potreban mu je kamionet. A drugo, mora mu začepiti usta.

Janas je pružio kratak ali žestok otpor. Taj neočekivani otpor omogućio je Jonesyju da odnese barem jednu hrpu kutija s oznakom DERRY. A tad gospodin Sivac ponovno zauzme mjesto za Janasovim upravljačem.

Janas ugleda kako se njegova ruka naglo pruža i podiže prema štitniku od sunca na vozačkoj strani. Ruka mu čvrsto uhvati kemijsku olovku i snažno je potegne, a gumica koja ju je držala pukne.

Ne! vikne Janas, ali prekasno. Ugleda jarko munjevito svjetlucanje kad mu je vlastita ruka, koja je stezala kemijsku poput bodeža, zabila kemijsku u zureće oko. Oko prsne, a on se zaklati za volanom naprijed-natrag poput loše pokretane lutke. Šaka mu je zabijala kemijsku sve dublje, najprije do polovice, pa do dvije trećine, a raskoljena mu se jabučica cijedila niz obraz poput nakazne suze. Vrh kemijske udari o nešto slično tankoj hrskavici, na trenutak se odbije od nje, a potom prođe u meko tkivo mozga.

Govnaru, pomisli on, što si ti, gov...

U glavi mu bljesne, a zatim zavlada tama. Janas se prevali na volan. Kamionetova sirena počne trubiti.

5

GOSPODIN SlVAC NIJE PUNO IZVUKAO IZ JANASA - UGLAVNOM ONAJ NEOČEKIVANI otpor na kraju - ali činjenica koja se jasno probila kroz Janasovu svijest bila je da nije sam. Konvoj kojem je on pripadao razvukao se zbog nevre- mena, ali su svi išli na isto mjesto, koje je Janas u svojoj glavi identificirao i kao Plava baza i Gosselinov market. Tamo ih čeka neki čovjek od kojeg Janas cvika, glavni zapovjednik, ali gospodinu Sivcu živo se fućka za Jezu Kurtza/šefa/Ludog Abea. A i ne mora mariti, budući da ne namjerava prilaziti Gosselinovu marketu. Ovaj je svijet drukčiji, a i ova bića, premda samo polurazumna, sastavljena pretežito od emocija, drukčija su. Bore se. Gospodin Sivac nije imao pojma zašto, ali je tako.

Najbolje da brzo zgotovi što mora. Imajući to na umu, otkrio je izvan- redan sustav isporuke.

Služeći se Jonesyjevim rukama, gospodin Sivac izvuče Janasa iza uprav- ljača i odnese ga do ograde. Baci tijelo prijeko, ne trudeći se ni pogledati kako se tijelo otkotrljalo niz obronak u zaleđeno korito potoka. Vrati se do kamiona, zagleda u dva smotuljka umotana u plastične vreće u straž- njem dijelu kamioneta, pa kimne glavom. Strvine životinja su potpuno neupotrebljive. Ali drugi smotuljak... taj će dobro doći. Obiluje onime što mu je potrebno.

Naglo podigne glavu i Jonesyjeve se oči razrogače na snijegu nošenom vjetrom. Pravi vlasnik ovog tijela izašao je iz skrovišta. Nezaštićen je. Dobro, jer je njegova svijest već počela smetati gospodinu Sivca, taj neprekidni mrmor (katkad i uspaničeno cičanje) na donjoj razini njegova misaonog procesa.

Gospodin Sivac ostane stajati još trenutak, pokušavajući si isprazniti mozak, ne želeći da Jonesy bude ičim upozoren... a zatim ga zaskoči.

Nije znao što je očekivao, ali u svakom slučaju ne ovo.

Ne tu blještavu bijelu svjetlost.

6

JONESVJA JE ZAMALO UHVATILO. BlLO BI GA UHVATILO DA NIJE BILO NEONSKIH svjetala kojima je osvijetlio svoje mentalno skladište. Skladište možda i ne postoji, ali je za njega prilično stvarno, što znači da je bilo stvarno i za gospodina Sivca kad je stigao.

Jonesy, koji je gurao kolica puna kutija s oznakom DERRY, ugleda gospodina Sivca kad se pojavio na početku hodnika visoko poslaganih kartonskih kutija. Bio je to onaj zakržljali humanoid koji je stajao iza njega u Rupi u zidu, stvor kojeg je posjetio u bolnici. Mutne crne oči sad su napokon oživjele, bile gladne. Prišuljao se, uhvatio ga izvan njegova uredskog skloništa, s namjerom da njime ovlada.

No tad se njegova kvrga od glave trgne prema natrag i prije nego što je svojom troprstom rukom zaklonio oči (nije imao vjeđa pa ni trepavica), Jonesy na njegovoj sivoj skici od lica ugleda izraz koji je jamačno bio zaprepaštenje. Možda i bol. Stvor je bio vani, u snježnoj tami, rješavao se vozačeva tijela. Ušao je nespreman za blještavilo diskontnog supermarketa. A Jonesy ugleda još nešto: osvajač je od svog domaćina posudio izraz iznenađenja. Na trenutak, gospodin Sivac bio je užasna karikatura samog Jonesyja.

Njegovo iznenađenje omogući Jonesyju dovoljno vremena za spas. Gotovo nesvjesno gurajući kolica pred sobom i osjećajući se poput zatočene princeze u nekakvoj naopakoj bajci, on uleti u ured. Više je osjetio nego ugledao kad je gospodin Sivac posegnuo za njim svojim troprstim rukama (siva koža izgledala je sirova, poput jako starog nekuhanog mesa) pa zalupi uredskim vratima tik ispred njihovih pandži. Kad se okrenuo na peti, bolesnim kukom udari o kolica - prihvatio je činjenicu da se nalazi u svojoj glavi, ali je sve ovo svejedno bilo potpuno stvarno - i uspije zakračunati vrata trenutak prije nego što će gospodin Sivac okrenuti kvaku i upasti u ured.

Jonesy za svaku sigurnost pritisne i puce brave na sredini okrugle ručke. Je li puce brave bilo i prije tu ili ga je on dodao? Nije se mogao sjetiti.

Jonesy se odmakne, sav znojan, i ovaj put kresne stražnjicom o ručku kolica. Kvaka na vratima okretala se lijevo-desno. S druge strane vrata nalazi se gospodin Sivac, gospodar ostatka njegova uma - a i tijela - ali ne može ući. Ne može razvaliti vrata, nema kilaže za takvo što, a nema pameti da obije bravu.

Zašto? Kako je to moguće?

“Duddits”, dahne on. “Nema nabijanja, nema igranja.”

Kvaka začegrta. “Pusti me unutra!” zareži gospodin Sivac i Jonesyju nije zazvučao poput poklisara iz drugog zviježđa nego poput osobe kojoj je uskraćeno što želi pa se srdi zbog toga. Je li to zato što ponašanje gos- podina Sivca objašnjava riječima koje on, Jonesy, razumije? Humanizira izvanzemaljca? Prevodi ga?

“Puštaj... me... UNUTRA!”

Jonesy odgovori bez razmišljanja: “Ni za sve blago ovoga svijeta.” Pa pomisli: Na što ti odgovaraš: “U tom ću slučaju ja puhati... i PUHATI... i kuću ti OTPUUUUHATI!”

Ali gospodin Sivac samo još jače začegrta kvakom. Nije bio naviknut da ga se na taj način (ili na bilo koji drugi način, pretpostavi Jonesy) osujećuje i šizio je. Janasov kratki otpor ga je neugodno iznenadio, ali je ovo bio otpor na sasvim drugoj razini.

“Gdje si?” ljutito zazove gospodin Sivac. “Kako možeš biti unutra? Izlazi!”

Jonesy ne odgovori. Stajao je među prevrnutim kutijama i slušao. Bio je gotovo uvjeren da gospodin Sivac ne može ući, ali je svejedno bolje ne izazivati ga.

Nakon još malo drmusanja kvakom, on osjeti kako ga gospodin Sivac napušta.

Jonesy ode do prozora preskačući razbacane kutije s oznakom DUDDITS i DERRY i zagleda se u snježnu noć.

7

GOSPODIN SIVAC POPNE JONESYJEVO TIJELO NATRAG ZA UPRAVUAČ KAMIONETA, zalupi vratima i pritisne gas. Kamion sme naprijed pa izgubi uporište. Zavrte se sva četiri kotača i kamion otkliže u ogradu uz škripav udarac.

“Jebi ga!” vrisne gospodin Sivac, pristupivši fajlu s Jonesyjevim prosto- tama gotovo nesvjesno. “Isusek-Disusek! Ti bigulicu! Hebemti! Ugrizi me za lijevo mudo!”

Zatim zašuti i ponovno uđe u fajl s Jonesyjevim vozačkim sposobno- stima. Jonesy je posjedovao neke informacije u vezi s vožnjom po takvom vremenu, ali ni približno koliko Janas. No Janas je bio mrtav, njegovi fajlovi izbrisani. Morat će se snaći s time što Jonesy zna. Važno je da izađe iz onoga što je Janas u svojim mislima nazivao “k-zonom”. Izvan k-zone bit će na sigurnom. Janas mu je to jasno dao do znanja.

Jonesyjevo stopalo ponovno pritisne papučicu gasa, ovaj put osjetno nježnije. Kamion se pokrene. Jonesyjeve ruke izvedu Chevrolet natrag na iščezavajuću stazu koju je načinila ralica.

Ispod upravljačke ploče radio zakrčavši oživi. “Bucko jedan, ovdje Bucko četiri. Jedan mi je kamion sletio s ceste i prevrnuo se na bok. Jesi li razumio?”

Gospodin Sivac pretraži fajlove. Jonesyjevo je poznavanje vojne komu- nikacije bilo krajnje ograničeno, uglavnom pozobano iz knjiga i nečega što se zovu filmovi, ali bi moglo biti dovoljno. On uzme mikrofon, pipanjem tražeći tipku za koju je Jonesy čini se pretpostavljao da će biti sa strane, pa je pritisne. “Razumijem”, reče on. Hoće li Bucko četiri primijetiti da Bucko jedan više nije Andy Janas? Sudeći po Jonesyjevim fajlovima, gospodin Sivac je u to sumnjao.

“Nas će ga nekoliko podignuti, vidjeti možemo li ga ponovno osposobiti za vožnju. U njemu se prevozi hrana, sveca mu, jesi li razumio?”

Gospodin Sivac pritisne tipku. “Prevozi se hrana, sveca mu, razumio.”

Dulja stanka, dovoljno duga da se upita je li rekao nešto pogrešno, uhvatio se u nekakvu zamku, a tad radio reče: “Mislim da ćemo morati pričekati druge ralice. Ti bi mogao nastaviti put, gotovo?” Bucko četiri zvučao je zgađeno. Jonesyjevi su fajlovi ukazivali na mogućnost da je to zbog toga što je Janas, zahvaljujući svom vozačkom majstorstvu, odmaknuo predaleko da bi pomogao. Baš dobro. Ionako bi nastavio vožnju, ali je dobro imati službeno dopuštenje Bucka četvrtog, ako je to bilo to.

On provjeri Jonesyjeve fajlove (koje je sad vidio kako ih je Jonesy vidio

-kutije u golemoj prostoriji) i reče: “Razumio. Bucko jedan, gotovo i kraj.’' A tad dometne: “Ugodnu noć vam želim.”

Ta bijela tvar je užasna. Podmukla. Svejedno gospodin Sivac riskira i malo ubrza. Sve dok se nalazi na području pod paskom vojske Jeze Kurtza. mogao bi biti u opasnosti. No kad se izvuče iz njegove mreže, vrlo će brzo obaviti posao.

Njegovo zaduženje ima veze s mjestom po imenu Derry i kad je gospodin Sivac ponovno ušao u ono veliko skladište, otkrije nešto nevjerojatno: njegov nevoljni domaćin je to ili znao ili naslutio, jer je upravo premještao fajlove Derryju kad se gospodin Sivac vratio i zamalo ga zaskočio.

Gospodin Sivac pretraži preostale kutije, odjednom zabrinut, no tad se opusti.

Ono što mu treba još je tamo.

Prevrnuta na bočnu stranu, blizu kutije koja je sadržavala najvažnije informacije, stajala je još jedna kutija, jako mala i jako prašna. Sa strane je crnom olovkom pisalo DUDDITS. Ako je i bilo drugih Dudditsovih kutija, bile su odnesene. Jonesyju je promakla samo ova.

Više iz znatiželje nego nečeg drugog (i znatiželju je posudio iz Jonesyjeva skladišta emocija), gospodin Sivac je otvori. Unutra se nalazio kričavožuti plastični spremnik. Po njemu su jurcali čudnovati likovi, likovi koje je Jonesy identificirao i kao crtiće i kao Scooby-Dooe. Na jednom se kraju nalazila naljepnica na kojoj je pisalo PRIPADAM DUDDITSU CAVELLU, MAPLE LANE 19, DERRY, MAINE. IZGUBI LI SE DJEČAK KOJEMU PRIPADAM, NAZOVITE...

Slijedile su blijede znamenke koje je bilo nemoguće pročitati, vjerojatno neka komunikacijska šifra koje se Jonesy više nije sjećao. Gospodin Sivac baci tu žutu plastičnu kutiju, koja je vjerojatno služila za nošenje hrane. Mogla bi ne značiti ništa... iako, ako je tako, zašto je Jonesy riskirao život da bi ostale kutije označene s DUDDITS (kao i neke s oznakom DERRY) odnio na sigurno?

DUDDITS=PR1JATELJ IZ DJETINJSTVA. Gospod'm Sivac je to znao iz prvog susreta s Jonesyjem u “bolnici”... a da je znao da će Jonesy biti takva živa muka, već bi tad izbrisao svijest svog domaćina, na licu mjesta. Ni pojam DJETINJSTVO, kao ni pojam PRIJATELJ nisu imali emocionalne važnosti za gospodina Sivca, ali je shvaćao što znače. No nije mu bilo jasno kako bi Jonesyjev prijatelj iz djetinjstva mogao imati bilo kakve veze s ovime što se večeras događa.

Padne mu na um jedna mogućnost: njegov je domaćin poludio. To što ga se izbacilo iz vlastitog tijela, otjeralo ga je u ludilo pa je uzeo kutije najbliže vratima njegove zbunjujuće utvrde, a njegov pomračeni um pridao im važnost koju zapravo ne posjeduju.

“Jonesy”, reče gospodin Sivac, izgovarajući to ime Jonesyjevim glas- nicama. Ta su stvorenja geniji za mehaniku (naravno, moraju biti da bi preživjeli u tako hladnom svijetu), ali su im procesi mišljenja neobični i obogaljeni: zahrđala refleksija uronjena u korozivne rezervoare emocija. Telepatske su im aktivnosti ispod nule; prolazna telepatija kojom su sad obdareni zahvaljujući lišaju i kimovima (oni ih nazivaju “bljeskalicama”) bunjuje ih i plaši. Gospodinu Sivcu je teško povjerovati da još nisu pobili cijelu svoju vrstu. Stvorenja koja su nesposobna za pravo razmišljanje su manijaci - u to nema sumnje.

U međuvremenu, nema odgovora od stvorenja u toj čudnoj, neosvojivoj prostoriji.

“Jonesy.”

Ništa. Ali Jonesy sluša. Gospodin Sivac je siguran u to.

“Jonesy, nema potrebe za tim trpljenjem. Gledaj u nama ono što jesmo

-ne osvajači nego spasitelji. Frendovi.”

Gospodin Sivac razgledavao je kutije. Za stvorenje koje ne može nešto naročito misliti, Jonesy je imao vrlo velik skladišni prostor. Pi- tanje za neki drugi dan: zašto bića koja tako nekvalitetno misle imaju toliku sposobnost priziva informacija? Ima li to veze s njihovom pre- napregnutom emocionalnom prirodom? Njihove ga emocije smućuju. Jonesyjeve ga emocije jako smućuju. Uvijek su tu. Uvijek nadohvat. I koliko ih je samo.

“Rat... glad... etničko čišćenje... ubijanje radi mira... pokolj nevjernika zbog Isusa... homoseksualci pretučeni nasmrt... virusi u bocama, a boce na vrhu projektila okrenutih prema svim gradovima na svijetu... hej, Jonesy, u usporedbi s antraksom tip četiri, što je malo lišaja medu prijateljima? Isusek-Disusek, ionako ćete svi biti mrtvi za pedeset godina! Ovo je dobro! Opusti se i uživaj!”

“Onog ste tipa natjerali da si zabije kemijsku u oko.”

Mrzovoljno, ali bolje i to nego ništa. Od udara vjetra kamionet se zanese, ali gospodin Sivac, služeći se Jonesyjevim vještinama, uspije ne proklizati. Vidljivost je bila gotovo nikakva; usporio je na trideset kilometara na sat, a nakon što izađe iz Kurtzove mreže, možda ne bi bilo loše da stane i pričeka stanovito vrijeme. U međuvremenu bi mogao čavrljati sa svojim domaćinom. Gospodin Sivac je sumnjao da bi razgovorom uspio privoljeti Jonesyja da izađe iz ureda, ali će mu u razgovoru barem brže proći vrijeme.

“Morao sam, kompa. Trebao sam kamion. Ja sam posljednji.”

“A vi nikad ne gubite.”

“Tako je”, potvrdi gospodin Sivac.

“Ali nikad niste bili u ovakvoj situaciji, zar ne? Da ne možete do nekoga?”

Ruga li mu se Jonesy? Gospodin Sivac osjeti valić bijesa. A zatim Jonesy reče nešto što je gospodin Sivac već pomislio.

“Možda ste me trebali ubiti još u bolnici. Ui je i to bio samo san?”

Gospodin Sivac, ne znajući baš što san jest, ne potrudi se ni odgovoriti. Sve ga je više jedilo to što ima tog zabarikadiranog ustanika u nečemu što je dosad već trebao biti um gospodina Sivca, i samo njegov. Prije svega, nije volio o sebi misliti kao o “gospodinu Sivcu” - tako on ne doživljava ni sebe a ni misaonu vrstu kojoj pripada; ne voli čak ni misliti o sebi u muškom rodu, jer je on oba spola i nijedan. No sad je zatočenik tih koncepcija i ostat će to sve dok srž Jonesyjeva bića ostane neapsorbirana. Gospodinu Sivcu padne na um užasna pomisao: što ako su njegove koncepcije besmislene?

Mrzio je biti u tom položaju.

“Jonesy, tko je Duddits?”

Nema odgovora.

“Tko je Richie? Zašto je on bio govno? Zašto si ga ubio?”

“Nismo!”

Lagano podrhtavanje unutarnjeg glasa. A, ta je strelica pogodila žicu. Nešto zanimljivo: gospodin Sivac je upotrijebio jedninu, a Jonesy odgovorio u množini.

“Jeste. Odnosno, barem misliš da jeste.”

“To je laž.”

“Smiješno. Imam sjećanja u vezi s time, baš tu u jednoj od tvojih kutija. U kutiji je snijeg. Snijeg i jedna mokasina. Od smeđeg antilopa. Izađi i pogledaj.”

Jedan vrtoglavo optimističan trenutak pomislio je da bi Jonesy mogao upravo to i učiniti. Učini li to, gospodin Sivac bi ga odmah otpravio natrag u bolnicu. Jonesy bi se gledao kako umire na televiziji. Sretan završetak filma koji su zajedno gledali. A tad više ne bi bilo gospodina Sivca. Samo ono što Jonesy naziva “oblakom”.

Gospodin Sivac usrdno se zapilji u kvaku, želeći je okrenuti snagom volje. Ona se ne okrene.

“Izađi.”

Ništa.

“Ubio si Richieja, kukavico! Ti i tvoji prijatelji. Ti... ubio si gasnovima. ” Iako gospodin Sivac nije znao što su to snovi, znao je da je to istina. Ili da Jonesy vjeruje da jest.

Ništa.

“Izađi! Izađi i...” On pretraži Jonesyjeve uspomene. Mnoge su bile u kutijama s naljepnicom FILMOVI. Činilo se da Jonesy najviše od svega obožava filmove i gospodin Sivac izvuče nešto što mu se učinilo osobito dojmljivom rečenicom iz jednog od njih: “... i bori se muški!”

Ništa.

Govnaru, pomisli gospodin Sivac, ponovno zaronivši u primamljiv rezervoar emocija svog domaćina. Govnaru jedan. Tvrdoglavapizdo. Ugrizi me za rep, tvrdoglava pizdo.

Nekoć dok je Jonesy još bio Jonesy, često bi izražavao bijes tako da bi lupio šakom o nešto. I gospodin Sivac sad to učini, Jonesyjevom šakom odalamivši posred upravljača kamiona tako jako da se oglasila sirena. “Pričaj mi! Ne o Richieju, ne o Dudditsu, nego o sebi! Zbog nečeg si drukčiji. Želim znati po čemu.”

Nema odgovora.

“Nešto u vezi s Cribbageom - je li tako?”

I dalje nema odgovora, ali gospodin Sivac začuje kako su Jonesyjeva stopala suho zastrugala iza vrata. A možda i kako je tiho udahnuo. Gospodin Sivac nasmiješi se Jonesyjevim ustima.

“Razgovaraj sa mnom, Jonesy - odigrat ćemo Cribbage, brže će nam proći vrijeme. Tko je bio Richie, osim Broj 19? Zašto ste bili bijesni na njega? Jer je bio član momčadi Tigrova? Derryjevskih Tigrova? Tko su oni bili? Tko je bio Duddits?”

Ništa.

Kamion je još sporije puzio kroz mećavu. Njegova su prednja svjetla bila gotovo bespomoćna protiv uskomešanog zida bjeline. Glas gospodina Sivca bio je tih, laskav.

“Promaknula ti je jedna Dudditsova kutija, znaš li to? A u kutiji je druga kutija - žuta. Na njoj su scoobydoovci. Tko su scoobydoovci? To nisu stvarni ljudi, zar ne? Jesu li iz filmova? S televizije? Zeliš li tu kutiju? Izađi, Jonesy. Izađi i ja ću ti dati kutiju.”

Gospodin Sivac makne nogu s papučice gasa i pusti da kamion polako otplovi ulijevo, u deblji snijeg. Nešto se ovdje događa i on želi tome posvetiti punu pozornost. Sila nije izvukla Jonesyja iz njegove utvrde... ali sila nije jedini način da se dobije bitka ili rat.

Kamion je sad stajao u praznom hodu pokraj ograde ceste u razmahanoj mećavi. Gospodin Sivac sklopi oči. Istog se trenutka nade u Jonesyjevu jarko osvijetljenom memorijskom skladištu. Iza njega kilometri naslaganih kutija, grabe paradnim korakom ispod neonskog svjetla. Ispred njega su zatvorena vrata, jadna, prljava, i iz nekog razloga jako, jako čvrsta. Gospodin Sivac položi svoje troprste ruke na njih i progovori tihim glasom koji je bio i prisan i prijek.

“Tko je Duddits? Zašto ste ga nazvali nakon što ste ubili Richieja? Pusti me unutra, trebamo razgovarati. Zašto si uzeo neke kutije o Derryju? Sto nisi želio da vidim? Nije važno, imam što mi je potrebno, pusti me, Jonesy, bolje sad nego poslije.”

Uspjet će. Osjećao je Jonesyjev prazni pogled, vidio kako se Jonesyjeva ruka pruža prema okrugloj kvaki i bravi.

“Uvijek pobjeđujemo”, reče gospodin Sivac. Sjedio je za upravljačem sklopljenih Jonesyjevih očiju, a u nekom drugom svijetu vihor fijukne i zaljulja kamionet na amortizerima. “Jonesy, otvori vrata, odmah.”

Tajac. A tada, s udaljenosti manje od deset centimetara, iznenađujuće poput kante hladne vode bačene na toplo lice: “Jedi govna i crkni.”

Gospodin Sivac se tako naglo trgne da je Jonesyjeva glava udarila

o stražnji prozor kabine. Bol je bio iznenadan i jak, drugo neugodno iznenađenje.

On ponovno udari šakom, pa drugom, pa još jedanput prvom; bubao je po volanu, a sirena izvodila morseovu abecedu bijesa. Uglavnom bezosjećajno stvorenje, pripadnik uglavnom bezosjećajne vrste, oteli su ga emocionalni sokovi njegova domaćina - ovaj se put nije samo umočio već okupao.

I ponovno nasluti da se to događa samo zato što je Jonesy još tamo, nemirni tumor u nečemu što je trebala biti spokojna i koncentrirana svijest.

Gospodin Sivac čekićao je po upravljaču. Bilo mu je mrsko to štrcanje emocija - ono što je Jonesyjev um identificirao kao ispad. - ali mu se i sviđalo. Jako mu se sviđao zvuk automobilske sirene kad bi po njoj udario Jonesyjevim šakama, kuckanje Jonesyjeve krvi u Jonesyjevim sljepoočnica- ma, ubrzani rad Jonesyjeva srca te zvuk Jonesyjeva promuklog glasa koji uporno viče: “Pizdo! Pizdo!”

No čak i usred tog gnjeva, svojim smirenim dijelom shvati u čemu je prava opasnost. Oni dođu, svjetove koje posjete uvijek preobraze na vlastitu sliku i priliku. Tako je od davnine, i tako treba biti.

Ali sad...

Nešto mi se događa, pomisli gospodin Sivac, svjestan čim je to pomislio da je to “jonesyjevska” misao. Postajem čovjek.

To što mu ta pomisao nije bila sasvim odbojna, ispuni gospodina Sivca užasom.

8

JONESY IZAĐE IZ OMAME U KOJOJ JE JEDINI ZVUK BIO BLAŽEĆI, PJEVUŠEĆI GLAS gospodina Sivca i shvati da mu ruke počivaju na bravama uredskih vrata, spremne okrenuti kvaku i povući zasun. Seronja ga pokušava hipnotizirati i to mu prilično dobro polazi za rukom.

“Uvijek pobijedimo”, reče glas s druge strane vrata. Glas je bio smirujući, što je godilo nakon tako stresnog dana, ali ujedno i podlo samodopadan.

Otimač koji neće stati dok ne osvoji sve... koji otimačinu smatra svojim pravom. “Jonesy, otvori vrata, otvori ih odmah.”

Na trenutak Jonesy zamalo to i učini. Ponovno je budan, ali je svejedno zamalo otvorio vrata. A tad se sjeti dvaju zvukova: mračnog krckanja Peteove lubanje kad ga je zgnječila ona crvena tvar, te vlažni štrcaj Janasova oka kad ga je probio vrh kemijske olovke.

Jonesy shvati da zapravo i nije bio budan. Ali sad jest.

Sad jest.

Makne ruke od brave, prisloni usnice na vrata i najrazumljivijim glasom šapne: “Jedi govna i crkni.” Osjeti kako je gospodin Sivac ustuknuo. Cak je i osjetio bol kad je gospodin Sivac kresnuo glavom o pregradni prozor kamioneta, a zašto i ne? Ta to su njegovi živci. Da ne spominje glavu. Malo stvari mu je u životu pružilo toliko užitka koliko ogorčeno iznenađenje gospodina Sivca i on nejasno nasluti ono što je gospodin Sivac već znao: izvanzemaljac u njegovoj glavi sad je kudikamo ljudskiji.

Kad bi se mogao vratiti kaofizički entitet, bi li i dalje bio gospodin Sivac? upita se Jonesy. Cinilo mu se da ne bi. Možda kao gospodin Rozi, ali ne kao gospodin Sivac.

Nije znao hoće li čovac ponovno pokušati s trikom monsieura Mesmera , ali Jonesy odluči da ne riskira. Okrene se i priđe uredskom prozoru. Spotakne se na jednu od kutija, a ostale prekorači. Isuse, kako ga boli kuk. Ludost je osjećati takvu bol kad si zatočen u vlastitoj glavi (u kojoj, jednom mu je objasnio Henry, ionako nema živaca, barem ne kad zađeš u staru dobru sivu tvar), ali je osjećao bol, bez sumnje. Pročitao je da Ijudi kojima amputiraju udove ponekad u tim nepostojećim udovima osjećaju užasnu bol i svrbež, a ne mogu se počešati; vjerojatno je i kod njega posrijedi nešto slično.

S prozora se ponovno pružao dosadni pogled na dračom obrastao kolni prilaz s parom usporednih jaruga od kotača, prilaz koji se daleke 1978. protezao duž špedicije Braće Trackers. Nebo je bilo bijelo i oblačno; kad njegov prozor gleda na prošlost, čini se da vrijeme stane oko sredine popodneva. Jedina prednost pogleda bila je ta da je Jonesy, dok je stajao         upijao ga, bio najdalje od gospodina Sivca što je mogao biti.

Pretpostavljao je da bi mogao promijeniti pogled, kad bi zaista želio; mogao bi pogledati van i vidjeti ono što gospodin Sivac trenutačno vidi očima Garyja Jonesa. No nije imao želju za tim. Nije se imalo što vidjeti osim mećave, ništa osjetiti osim ukradenog bijesa gospodina Sivca.

Zamisli nešto drugo, reče si.

Što?

Ne znam - bilo što. Recimo...

Na stolu zazvoni telefon, čudno na način/lfoe u zemlji čudesa, jer prije nekoliko minuta u uredu nije bilo telefona, kao ni stola na kojem bi on stajao. Leglo odbačenih kondoma je iščeznulo. Pod je još bio prljav, ali na pločicama nije bilo prašine. Očito u glavi ima podvornika, čistunca koji je zaključio da će Jonesy ovdje provesti još stanovito vrijeme pa bi prostorija trebala biti barem podnošljivo čista. Ta mu se pomisao učini fantastičnom, a njezine implikacije deprimirajućima.

Na stolu, telefon ponovno prodorno zazvoni. Jonesy podigne slušalicu   reče: “Halo?”

Beaverov glas u njemu izazove osjećaj mučnine i užasa, od čega mu leđima prođu hladni srsi. Telefonski poziv od mrtvaca - to se događa u filmovima kakve obožava. Odnosno kakve je obozavao.

“Jonesy, glava mu je bila otkinuta. Ležala je u jarku, očiju punih blata.”

Začuje se škljocaj pa zavlada mrtvačka tišina. Jonesy spusti slušalicu i ponovno ode do prozora. Kolnog prilaza nije bilo. Derryja nije bilo. Gledao je Rupu u zidu ispod blijedog, vedrog ranojutarnjeg neba. Krov je bio crn a ne zelen, što je značilo da je to Rupa u zidu kakva je bila prije 1982., kad su njih četvorica, tad kršni srednjoškolci (no dobro, Henry nikad nije bio kršan), pomogli Beavovu tati staviti zelenu šindru koja još stoji na toj lovačkoj kući.

Samo što Jonesyju nije trebao takav orijentir da bi znao koje je vrijeme. Kao što mu nitko nije morao reći da zelene šindre više nema, da više nema ni Rupe u zidu, Henry ju je spalio. Učas će se otvoriti vrata i iz kuće će istrčati Beaver. Bila je 1978. godina, godina kad je sve ovo zapravo počelo i uskoro će kroz vrata istrčati Beaver, odjeven samo u bokserice         motorističku jaknu s tisuću cifova, oko koje vijore narančaste bandane. Bila je 1978. godina, bili su mladi... i promijenili su se. Nije više bilo staro sranje, drugi dan. To je bio dan kad su počeli shvaćati koliko su se zapravo promijenili.

Jonesy se zagleda kroz prozor, očaran.

Vrata se otvore.

Iz kuće istrči četrnaestogodišnji Beaver Clarendon.

www.balkandownload.org

Table of Contents

Table of Contents

Najprije vijesti

SSDD

Prvi dio

Prvo poglavlje

Drugo poglavlje

Treće poglavlje

Četvrto poglavlje

Peto poglavlje

Šesto poglavlje

Sedmo poglavlje

Osmo poglavlje

Deveto poglavlje

Dio drugi

Deseto poglavlje

Jedanaesto poglavlje

Dvanaesto poglavlje

Trinaesto poglavlje

Četrnaesto poglavlje