Talisman

Talisman [1]

Stephen King Peter Straub

sekab, forster (2008)

Tags:
Horror, Fntasy

Jednog hladnog jesenjeg dana, trinaestogodišnji dečak stoji na obali Atlantika, nedaleko od napuštenog luna-parka. Prošlost je dovela Džeka Sojera na ovo mesto. Otac mu je mrtav, majka na samrti, a njegov život više nema smisla. Međutim, sve će se promeniti. Izabran je da pođe na putovanje Amerikom - putovanje u drugi, novi svet .

Ova knjiga je za Ruth King i

Elvenu Straub

Pa, kad smo Tom i ja stigli do vrha brijega, pogledali smo dolje prema selu i vidjeli tri ili četiri svjetla kako trepere, možda tamo gdje je bilo bolesnih ljudi; a zvijezde iznad nas su tako lijepo svjetlucale, a dolje kraj sela je bila rijeka, široka cijelu milju, i užasno mirna i ogromna.

Mark Twain, Huckleberry Finn

Moja nova odjeća je bila sva masna i prljava, a ja sam bio krepan k'o cucak.

Mark Twain, Huckleberry Finn

Prvi dio

Jack gasi svjetlo

Prvo Poglavlje

Alhambra Inn i Park

1

Petnaestoga rujna 1981., dječak po imenu Jack Sawyer stajao je na mjestu gdje se voda i kopno spajaju, s rukama u džepovima svojih traperica, gledajući u mirni Atlantik. Imao je dvanaest godina i bio visok za svoju dob. Morski povjetarac zadizao je njegovu smeđu, vjerojatno predugu kosu s finog, jasnog čela. Stajao je tamo, ispunjen zbunjenim i bolnim osjećajima s kojima je živio posljednja tri mjeseca - od trenutka kad je njegova majka zatvorila njihovu kuću na Rodeo Driveu u Los Angelesu i, u vrtlogu namještaja, čekova i agenata za nekretnine, iznajmila stan zapadno od Central Parka. Iz tog su stana pobjegli u ovo tiho odmaralište na sićušnoj obali New Hampshirea. Red i urednost nestali su iz Jackovog svijeta. Činilo se kao da mu je život isto toliko uzbiban i nekontroliran kao uzburkana voda pred njim. Njegova se majka zajedno s njim kretala kroz svijet, vukući ga od mjesta do mjesta; ali što je pokretalo njegovu majku?

Njegova majka je bježala, bježala.

Jack se okrenuo, gledajući po praznoj plaži, prvo lijevo, pa zatim desno. S lijeve strane bio je Zabavni svijet Arcadia, zabavni park koji je upravljao svom galamom i bukom od Spomendana{1} do Praznika rada{2}. Sad je stajao prazan i miran, srce između otkucaja. Vlakić je bio samo skela naspram bezličnog, oblačnog neba, usponi i potpornji pod kutem poput poteza ugljenom.

Tamo dolje bio je njegov novi prijatelj, Speedy Parker, ali dječak nije sad mogao razmišljati o Speedyju Parkeru. S desne strane bio je Alhambra Inn i Park, i dječakove misli neumorno su ga ponijele prema tamo.

Na dan kad su stigli, Jacku se načas učinilo da vidi dugu iznad mansardnih krovova s prozorčićima. Neka vrsta znaka, obećanje boljih stvari. Ali nije bilo duge. Vjetrokaz se okretao desno-lijevo, desno-lijevo, uhvaćen među vjetrovima. On je izašao iz njihova unajmljenog automobila, ignorirajući majčinu neizrečenu želju da učini nešto oko prtljage, i podigao pogled. Iznad uskovitlanog mjedenog kokota vjetrokaza visjelo je samo prazno nebo.

"Otvori prtljažnik i izvadi torbe, sunce mamino", doviknula mu je majka. "Ova izmučena stara glumica hoće se prijaviti i pronaći piće."

"Jednostavan martini", rekao je Jack.

"Nisi tako stara, to si trebao reći." S naporom se izvlačila iz sjedala u autu.

"Nisi tako stara."

Nasmiješila mu se - tračak one stare, odjebite-svi Lily Cavanaugh (Sawyer), kraljice dva desetljeća B-filmova. Ispravila je leđa. "Ovdje će biti dobro, Jacky", rekla je. "Ovdje će sve biti dobro. Ovo je dobro mjesto."

Neki galeb je lebdio nad krovom hotela, i na čas je Jack imao neugodan dojam da je vjetrokaz poletio.

"Neko vrijeme ćemo se riješiti telefonskih poziva, jel' tako?"

"Jasno", rekao je Jack. Htjela se sakriti od ujaka Morgana, nije htjela više okapanja s poslovnim partnerom njena mrtvog muža, htjela se uvući u krevet s jednostavnim martinijem i prevući pokrivače preko glave…

Mama, što nije u redu s tobom?

Bilo je previše smrti, svijet se napola sastojao od smrti. Iznad njihovih glava, galeb je zakričao.

"Vamonos, mali, vamonos", rekla je njegova majka. "Idemo u Veliko Dobro Mjesto."

Tada, Jack je pomislio: Bar uvijek postoji ujak Tommy da pomogne ako stvari krenu jako krivo.

Ali ujak Tommy je već bio mrtav; samo je vijest o njegovoj smrti još uvijek bila na drugom kraju puno telefonskih žica.

2

Alhambra se nadnosila nad vodu, velika viktorijanska gomila na divovskim granitnim blokovima koji su se skoro neprimjetno spajali s niskom istakom - izbočenom ključnom kosti od granita, ovdje, na skromnih nekoliko kilometara morske obale New Hampshirea. Strogo uređeni vrtovi s njene kopnene strane bili su jedva vidljivi iz Jackove perspektive na plaži - tamnozeleni trag živice, to je bilo sve. Mjedeni kokot stajao je naspram neba, pokazujući zapad-sjeverozapad. Ploča u predvorju objavljivala je da je 1838. godine baš ovdje Sjeverna metodistička konferencija održala prvi abolicijski skup u Novoj Engleskoj. Daniel Webster održao je vatren, nadahnuti govor. Prema ploči, Webster je rekao: "Od danas nadalje, znajte da je ropstvo kao američka institucija oboljelo i mora ubzo umrijeti u svim našim državama i na svim teritorijima."

3

I tako su stigli toga dana prošlog tjedna koji je završio nemir mjeseci u New Yorku. U Arcadia Beachu nije bilo pravnika koje plaća Morgan Sloat da iskaču iz automobila mašući papirima koje se mora potpisati, mora ispuniti, gospođo Sawyer. U Arcadia Beachu telefoni nisu zvonili od podneva do tri ujutro (ujak Morgan je izgleda zaboravio da stanovnici zapadnog Central Parka nisu na kalifornijskom vremenu). Zapravo, telefoni u Arcadia Beachu uopće nisu zvonili.

Na putu prema malom primorskom odmaralištu, dok je njegova majka vozila s natmurenom usredotočenošću, Jack je na ulicama vidio samo jednu osobu - ludog starca koji je bezvoljno gurao prazna kolica iz dućana po pločniku. Iznad njih bilo je to prazno sivo nebo, neudobno nebo. U potpunoj suprotnosti od New Yorka, ovdje se čuo samo ustrajan zvuk vjetra koji je zavijao napuštenim ulicama koje su djelovale puno preširoko bez prometa koji bi ih napunio. Ovdje su bili prazni dućani sa znakovima u izlozima na kojima je pisalo OTVORENO SAMO VIKENDOM ili, još gore, VIDIMO SE U LIPNJU! Bilo je stotinu praznih parkirnih mjesta na ulici pred Alhambrom, praznih stolova u Arcadijskoj čajani i slastičarni odmah pored nje.

A otrcani ludi starci gurali su kolica iz dućana po pustim ulicama.

"U ovom smiješnom mjestašcu sam provela najsretnija tri tjedna u životu", rekla mu je Lily prolazeći autom kraj starca (koji se, Jack je to vidio, okrenuo da ih isprati pogledom zastrašene sumnjičavosti - mrmljao je nešto ali Jack nije mogao shvatiti što), a onda je skrenula autom uz vijugavi puteljak kroz prednje dveri hotela.

Jer zato su sve bez čega nisu mogli živjeti utrpali u kovčege i torbe i plastične vrećice, zaključali vrata stana (ignorirajući prodornu zvonjavu telefona, koja kao da je prodirala kroz tu istu ključanicu da bi ih slijedila niz hodnik); zato su natrpali prtljažnik i stražnje sjedalo iznajmljenog automobila svim svojim pretrpanim kutijama i torbama i proveli sate puzeći prema sjevera uzduž ceste Henry Hudson, pa zatim još mnogo sati po autocesti I-95 - zato što je Lily Cavanaugh Sawyer jednom bila sretna ovdje. 1968., godinu dana prije nego što se rodio Jack,

Lily je nominirana za Oskara za ulogu u filmu po imenu Plamen. Plamen je bio bolji film od većine Lilynih filmova, i u njemu je imala priliku pokazati znatno bogatiji talent nego što su otkrivale uobičajene uloge zločestih djevojaka. Nitko nije očekivao da će Lily dobiti, a Lily najmanje od svih; ali za Lily je uobičajeni kliše o tome kako je prava počast sama nominacija bio sušta istina - doista se osjećala počašćeno, duboko i iskreno, i za proslavu tog jedinstvenog trenutka stvarnog profesionalnog priznanja, Phil Sawyer ju je mudro odveo na tri tjedna u Alhambra Inn i Vrtove, na drugu stranu kontinenta, gdje su gledali Oscare pijući šampanjac u krevetu. Da je Jack bio stariji, i da mu je bilo stalo, mogao je proračunati i otkriti kako je baš Alhambra Inn bio mjesto njegova suštinskog početka.

Kad su nominacije za sporednu glumicu pročitane, prema obiteljskom predanju, Lily je zarežala Philu: "Ako dobijem to čudo, a nisam tamo, plesat ću ti majmuna na prsima u visokim petama."

Ali kad je Ruth Gordon pobijedila, Lily je rekla: "Jasno, zaslužila je, ona je sjajna klinka." I smjesta je prstom uprla u prsa svome suprugu i rekla: "Bolje bi ti bilo da mi pronađeš još neku takvu ulogu, ti jedan važni agentu."

Nije bilo više takvih uloga. Lilyna posljednja uloga, dvije godine nakon Philove smrti, bila je uloga cinične bivše prostitutke u filmu Manijaci na motociklima.

Lily se sad prisjećala baš tog razdoblja, Jack je to znao dok je izvlačio prtljagu iz prtljažnika i sa stražnjeg sjedala. Jedna D'Agostinova torba potrgala se točno po sredini velikog D'AG, i izbljuvala gomilu smotanih čarapa, rastresenih fotografija, šahovskih figura i ploče, stripova po ostatku prtljage. Lily je polako išla uz hotelsko stubište, povlačeći se uz rukohvat kao starica. "Pronaći ću poslužitelja", rekla je ne okrećući se.

Jack se ispravio od pretrpanih torbi i opet pogledao u nebo gdje je, bio je siguran, vidio dugu. Nije bilo duge, samo to neugodno, nestalno nebo.

Zatim:"Dođi k meni", rekao je netko iza njega tihim i savršeno razgovjetnim glasom.

"Molim?" upitao je okrećući se. Prazni vrtovi i prilaz pružali su se pred njim.

"Da?" rekla je njegova majka. Djelovala je grbavo, sagnuta preko kvake velikih drvenih vrata.

"Pogreška", rekao je. Nije bilo glasa, ni duge. Zaboravio je oboje i podigao pogled prema svojoj majci, koja se borila s ogromnim vratima. "Čekaj, pomoći ću ti", doviknuo je, i oteturao uza stubište, nespretno noseći jedan veliki kovčeg i napetu papirnu vreću natrpanu puloverima.

4

Sve dok nije upoznao Speedyja Parkera, Jack se kroz dane u hotelu kretao nesvjestan protoka vremena kao usnuli pas. Cijeli mu se život tih dana činio nekako poput sna, pun sjena i neobjašnjivih pretapanja. Čak i strašna vijest o ujaku Tommyju koja je stigla telefonskim žicama noć prije nije ga do kraja probudila, koliko god bila šokantna. Da je Jack bio mistik, bio bi pomislio da su ga preuzele neke druge sile i manipulirale njegovim i mjačinim životom. Jack Sawyer je s dvanaest godina bio biće kojem je trebalo posla, i utihla pasivnost tih dana, nakon galame Manhattana, zbunila ga je i uništila na neki bitan način.

Jack se našao stojeći na plaži, ne sjećajući se kako je dospio tamo, nemajući pojma što uopće tamo radi. Pretpostavljao je da žali za ujakom Tommyjem, ali činilo mu se kao da mu je um usnuo, ostavivši tijelo da se brine samo za sebe. Nije se mogao koncentrirati dovoljno dugo da shvati zaplete komičnih serija koje su uvečer gledali on i Lily, a kamoli da u glavi održi nijanse beletristike.

"Umoran si od svih tih seljakanja", rekla je njegova majka povlačeći dug dim cigarete i škiljeći prema njemu kroz dim. "Jack-O, samo se trebaš malo opustiti. Ovo je dobro mjesto. Uživajmo u njemu što dulje možemo."

Bob Newhart, malo prerumen pred njima na televizoru, začuđeno se zagledao u cipelu koju je držao u desnoj ruci.

"To je ono što ja radim, Jacky." Nasmiješila mu se. "Opuštam se i uživam."

Virnuo je prema svom satu. Prošla su dva sata što sjede pred televizorom, a on se nije mogao sjetiti ničega što bi prethodilo ovoj emisiji.

Jack je ustajao da ode u krevet kad je zazvonio telefon. Pronašao ih je dobri stari ujak Morgan Sloat. Vijesti ujaka Morgana nikad nisu bile baš predivne, ali ovo je izgleda bio vrhunac čak i za njegove standarde. Jack je stajao usred sobe, promatrajući kako lice njegove majke postaje blijedo, bljeđe, najbljeđe. Ruka joj se podigla do grla, gdje su se u posljednjih nekoliko mjeseci pojavile nove bore, i blago pritisnula. Jedva da je i riječ izustila sve do kraja, kad je prošaptala: "Hvala ti, Morgane" i spustila slušalicu. Onda se okrenula Jacku, djelujući starije i bolesnije no ikad. "Sad moraš biti jak, Jacky, dobro?" Nije se osjećao jako.

Uzela ga je za raku i rekla mu: "Ujaka Tommyja je danas popodne pregazio nepoznati automobil, Jack. Mrtav je."

Zinuo je, osjećajući kao da mu je netko oteo dah.

"Prelazio je bulevar La Cienega i udario ga je kamionet. Ima jedan svjedok koji kaže da je kamionet bio crn, i na njemu je pisalo WILD CHILD{3}, ali to je… sve."

Lily je počela plakati. Časak kasnije, skoro iznenađeno, i Jack je počeo plakati. Sve se to dogodilo prije tri dana, a Jacku se to činilo beskonačno dugim.

5

Petnaestoga rujna 1981. dječak po imenu Jack Sawyer stajao je promatrajući mirnu vodu, stojeći na neoznačenoj plaži pred hotelom koji je djelovao kao dvorac iz romana sir Waltera Scotta. Želio je zaplakati ali nije mogao osloboditi svoje suze. Bio je okružen smrću, smrt je predstavljala polovicu njegovog svijeta, nije bilo duge. Kamionet s natpisom WILD CHILD uklonio je ujaka Tommyja s ovog svijeta. Ujak Tommy umro je u Los Angelesu, predaleko od istočne obale, gdje je - to je znao čak i klinac kao Jack - zapravo pripadao. Čovjek koji je osjećao da mora staviti kravatu prije nego što ode po sendvič s govedskim pečenjem u Arby's nije uopće imao što tražiti na zapadnoj obali.

Njegov otac je umro, ujak Tommy je umro, majka mu možda umire. I ovdje je osjećao smrt, na plaži Arcadia, gdje se javljala telefonski, glasom ujaka Morgana. Nije se radilo ni o čemu tako jeftinom ili očitom kao što je melankolični dojam odmarališta izvan sezone, gdje se čovjek stalno spotiče o Duhove prošlih ljeta; činilo se da je u samoj teksturi stvari, miris na oceanskom lahoru. Bio je prestrašen… i bio je prestrašen već dugo vremena. Boravak ovdje, gdje je bilo tako tiho, samo mu je pomogao da to shvati - pomogao mu je da shvati kako se Smrt možda vozila cijelim putem po I-95 iz New Yorka, žmirkajući kroz dim cigareta i tražeći od njega da na autoradiju pronađe neki stari jazz.

Sjećao se - nejasno - kako mu je otac govorio da je rođen sa starim umom, ali sad mu se uopće nije činilo da je tako. Ovog časa, činilo mu se da mu je um vrlo mlad. Prestrašen, pomislio je. Poprilično sam prokleto prestrašen. Ovdje svijet završava, jel' tako?

Galebovi su prelazili sivim nebom iznad njegove glave. Tišina je bila siva poput zraka - smrtonosna kao sve veći podočnjaci ispod njenih očiju.

6

Kad je dolutao do Zabavnog svijeta i upoznao Lestera Speedyja Parkera nakon ni sam nije znao koliko dana tupog plutanja kroz vrijeme, taj pasivni osjećaj da je na čekanju ga je nekako napustio. Lester Parker je bio crnac s kovrčavom sivom kosom i dubokim borama na obrazima. Sad je bio potpuno nezamjetan, usprkos onome što je u prethodnom životu postigao kao putujući blues glazbenik. A nije ni rekao ništa osobito zamjetno. No čim je Jack besciljno ušetao u dio s igrama u Zabavnom svijetu i susreo Speedyjev blijedi pogled, osjetio je kako ga neodređenost napušta. Opet je postao on sam. Bilo je to kao da je čarobna struja skočila izravno od starca u Jacka. Speedy mu se nasmiješio i rekao: "Pa, izgleda da imam društvo. Upravo je ušao mali putnik."

Bila je istina, nije više bio na čekanju: samo časak ranije, činilo se da je umotan u mokro platno i šećernu vunu, a sad je bio slobodan. Oko starca kao da je na trenutak zatitrao srebrnasti oblačak, aureolica svjetla koja je nestala čim je Jack zatreptao. Po prvi puta, Jack je vidio da čovjek drži dršku široke, teške metle.

"Jesi dobro, sinko?" Radnik je stavio jednu ruku na dno leđa i istegnuo se unatrag. "Je li svijet upravo postao gori ili bolji?"

"Ovaj, bolji", reče Jack.

"Onda si došao na pravo mjesto, rekao bih. Kako se zoveš?"

Mali putnik, rekao je Speedy toga prvog dana, stari Jack putnik. Oslonio je svoje visoko uglato tijelo na aparat za skee-ball, i omotao ruke oko drške metle kao da je djevojka na plesu. Čovjek kog vidiš pred sobom je Lester Speedy Parker, nekad i sam putnik, sinko, hee, hee - o, da, Speedy je upoznao cestu, znao je sve ceste, tamo nekad u staro doba. Im'o sam bend, Jack putnik, svirao blues. Gitarski blues. Snimio par ploča, ali neću te stavit' u neugodnu situaciju i pitat jesi kad čuo koju. Svaki slog imao je svoj vlastiti ritam, svaka rečenica naglasak i pratnju; Speedy Parker nosio je metlu umjesto gitare, ali još je bio muzičar. U prvih pet sekundi razgovora sa Speedyjem, Jack je shvatio da bi njegov otac, koji je volio jazz, uživao u njegovom društvu.

Dobar dio sljedećih tri ili četiri dana vukao se za Speedyjem, promatrajući ga kako radi i pomažući mu kad bi mogao. Speedy ga je pustio da zabija čavle, ošmirgla nekoliko kolaca ograde koje je trebalo obojati; te jednostavne zadaće pod Speedyjevim vodstvom bile su jedino obrazovanje koje je dobivao, ali od njih mu je bilo bolje. Jack je sad vidio svojih prvih nekoliko dana u Arcadia Beachu kao razdoblje ničim ublaženog jada iz kojeg ga je spasio novi prijatelj. Jer Speedy Parker mu je bio prijatelj, to je bilo sigurno - tako sigurno, zapravo, da je samo po sebi predstavljalo misterij.

U nekoliko dana otkako se Jack otresao svoje zbunjenosti (ili otkako ju je Speedy otresao s njega, raspršujući je jednim pogledom svojih očiju boje svjetla), Speedy Parker postao mu je bliskiji nego bilo koji dragi prijatelj, uz moguću iznimku Richarda Sloata, kojeg je Jack poznavao otprilike od rođenja. A sad, poništavajući užas zbog gubitka ujaka Tommyja i strah da mu majka zapravo umire, osjećao je privlačnost Speedyjeve tople i mudre prisutnosti sve s kraja ulice.

Opet, i nelagodno, Jack je osjetio onaj stari dojam da ga netko upravlja, manipulira: kao da je neka duga nevidljiva žica odvukla njega i njegovu majku do ovog napuštenog mjesta kraj mora.

Htjeli su ga ovdje, tko god oni bili.

Ili je to samo ludost? U sebi, vidio je pognutog starca, očito ludog, kako mrmlja sebi u bradu dok gura prazna kolica niz pločnik.

Jedan galeb je kriknuo u zraku, i Jack si je obećao da će se natjerati da o svojim osjećajima porazgovara sa Speedyjem Parkerom. Čak i ako Speedy bude mislio da je lud, čak i ako se bude smijao Jacku. Neće se smijati, znao je Jack potajno. Bili su stari prijatelji jer je jedna od stvari koje je Jack shvatio o starom domaru bila da mu može reći skoro sve.

Ali još nije bio spreman za sve to. Sve je to bilo previše ludo, i još to ni sam nije razumio. Skoro nevoljko, Jack je okrenuo leđa Svijetu zabave i vukući noge krenuo preko pijeska prema hotelu.

Drugo Poglavlje

Lijevak se otvara

1

Bilo je dva dana kasnije, ali Jack Sawyer nije bio ništa mudriji. No sinoć jest doživio jednu od najgorih noćnih mora svih vremena. U njoj, neko užasno stvorenje krenulo je po njegovu majku - patuljasto čudovište pogrešno smještenih očiju i trule, siraste kože.

Majka ti je skoro mrtva, Jack, znaš li reći aleluja? kreketalo je čudovište, i Jack je znao - onako kako znaš stvari u snovima - da je radioaktivno, i ako ga dotakne, i on će umrijeti. Probudio se tijela mokrog od znoja, na rubu gorkog vriska. Tek ga je uporno lupanje valova podsjetilo gdje se nalazi, i prošli su sati prije nego što je uspio opet zaspati.

Namjeravao je jutros ispričati san svojoj majci, ali Lily je bila ogorčena i nepristupačna, skrivena u oblaku cigaretnog dima. Tek kad je krenuo iz hotelskog kafića s nekom izmišljenom zadaćom, malo mu se nasmiješila.

"Razmisli što bi večeras htio jesti."

"Da?"

"Da. Bilo što osim brze hrane. Nisam došla iz Los Angelesa čak do New Hampshirea da se trujem hot-dogovima."

"Možemo isprobati jedan od onih ribljih restorana u Hampton Beachu", reče Jack.

"Fino. Idi se igrati."

Idi se igrati, pomislio je Jack s ogorčenošću koja mu nije bila nimalo nalik. O, da, mama, bravo. Totalno kul. Idi se igrati. S kim? Mama, zašto si ovdje? Zašto smo mi ovdje? Koliko si bolesna? Zašto nećeš razgovarati sa mnom o ujaku Tommyju? Što to radi ujak Morgan? Što…

Pitanja, pitanja. A nijedno ne vrijedi ništa, jer na njih nema tko odgovoriti.

Osim ako Speedy…

Ali to je bilo smiješno; kako bi jedan stari crnac kojeg je tek upoznao mogao riješiti bilo koji njegov problem?

Svejedno, pomisao na Speedyja Parkera plesala je na rubu Jackova uma dok je vrludao preko drvene šetnice, dolje do depresivno prazne plaže.

2

Ovdje svijet završava, jel' tako, pomislio je Jack ponovno.

Galebovi su prelazili sivim nebom iznad njegove glave. Kalendar je govorio da je još ljeto, ali ovdje u Arcadia Beachu, ljeto je završavalo na Praznik rada. Tišina je bila siva poput zraka.

Pogledao je u svoje tenisice i vidio da je na njima neka vrst ljepljivog blata. Katran s plaže, pomislio je. Nekakvo zagađenje. Nije imao pojma gdje je to pokupio i s nelagodom je ustuknuo od ruba vode.

Galebovi u zraku, pikiraju i klikću. Jedan od njih kriknuo je iznad njegove glave i čuo je tupo, skoro metalno krckanje. Okrenuo se na vrijeme da ugleda galeba kako se lepetavo, nespretno spušta na jednu stijenu. Galeb je okretao glavu hitrim, skoro robotskim pokretima, kao da želi provjeriti je li sam, a onda je doskočio dolje, do mjesta gdje je školjka koju je bacio ležala na glatkom, čvrsto nabijenom pijesku. Školjka se otvorila poput jajeta i Jack je vidio sirovo meso u njenoj unutrašnjosti, kako se još trza… ili je možda to samo zamislio.

Ne želim to vidjeti.

Ali prije nego što se stigao okrenuti, galebov žut, kukasti kljun vukao je meso, rastežući ga poput gumene vrpce, i osjetio je kako mu se želudac steže u sklisku šaku. U sebi je čuo kako to rastegnuto tkivo vrišti - ništa suvislo, samo tupo meso koje zapomaže od bola.

Pokušao je opet skrenuti pogled s galeba i nije mogao. Galebov se kljun otvorio, načas mu pružajući pogled na prljavoružičasti jednjak. Školjka se trznula natrag u svoj raspukli oklop, i načas je galeb gledao u njega, smrtno crnih očiju, potvrđujući sve užasne istine: očevi umiru, majke umiru, ujaci umiru čak i ako su išli na Yale i djelovali čvrsto kao zidovi banke u svojim trodjelnim odijelima iz Savile Rowa. Možda i klinci umiru… a na kraju je možda samo tupo, nepromišljeno vrištanje živog tkiva.

"Hej", rekao je Jack naglas, nesvjestan da čini išta osim misli unutar svoje glave. "Hej, pusti me na miru."

Galeb je sjedio nad svojim plijenom, promatrajući Jacka svojim gumbastim crnim očima. Zatim je opet navalio na meso. Hoćeš malo, Jack? Još se trza! Bogami, tako je svježe da još ni ne zna da je mrtvo! Snažan žuti kljun opet se zabio u meso i povukao. Razvucccccc…

Puklo je. Galebova glava podigla se prema sivom rujanskom nebu, i grlo mu se pokrenulo. I opet se činilo da gleda u Jacka, onako kao što vas na nekim slikama oči naizgled uvijek slijede, kamo god se pokrenuli. A oči… on je poznavao te oči.

Odjednom je poželio svoju majku - njene tamnoplave oči. Nije se sjećao da ju je tako očajnički želio još otkako je bio jako, jako mali. La-la, čuo ju je u glavi kako pjeva, a glas joj je bio glas vjetra, zasad ovdje, i prebrzo negdje drugdje. La-la, spavaj sad, Jacky sinčiću moj, u lov je otišao tatica tvoj. I tako dalje i tome slično. Sjećanje na to kako ga ljuljaju, njegova majka puši jednog Herberta Tareytona za drugim, možda gledajući u scenarij - plave stranice{4}, tako ih je zvala, toga se sjećao: plave stranice. La-la Jacky, sve je ok. Volim te, Jacky.

Šššš… spavaj. La-la.

Galeb ga je gledao.

S naglim užasom od kojeg mu je grlo nabreklo kao od vruće slane vode, vidio je kako ga stvarno gleda. Te crne oči (čije?) su ga vidjele. I poznavao je taj pogled.

Sirova nit mesa još je visjela iz galebovog kljuna. Dok je on gledao, galeb ju je usisao. Kljun mu se otvorio u neobičnom ali nedvojbenom smiješku.

Onda se okrenuo i otrčao, pognute glave, očiju sklopljenih pred vrelim slanim suzama, kopajući nogama po pijesku, i da je postojao način da se podigne gore, i gore, gore do nekog pogleda iz galeblje perspektive, vidjelo bi se samo njega, samo njegove tragove, u cijelom tom sivom danu; Jack Sawyer, dvanaest godina star i sam, kako trči natrag prema hotelu, zaboravivši na Speedyja Parkera, glasa skoro izgubljenog u suzama i vjetru, kako izvikuje negaciju, ponovno i ponovno: ne i ne i ne.

3

Zastao je na kraju plaže, zadihan. Vrući grč pružao mu se niz lijevi bok od sredine rebara do najdubljeg dijela pazuha. Sjeo je na jednu od klupa koje je grad postavio za starce i maknuo si kosu iz očiju.

Moraš se kontrolirati. Ako narednik Bijes prolupa, tko će voditi Urlajuće komandose?

Nasmiješio se i doista se osjetio malo bolje. Odavde, petnaest metara od vode, stvari su djelovale malo bolje. Možda je u pitanju bila promjena barometarskog tlaka, ili tako nešto. Ono što se dogodilo ujaku Tommyju bilo je užasno, ali pretpostavljao je da će to preboljeti, naučiti to prihvatiti. Bar je tako njegova majka rekla. Ujak Morgan je u zadnje vrijeme bio neobično naporan, ali onda, ujak Morgan je oduvijek bio prilična napast.

A što se tiče njegove majke… pa, to je bilo ono veliko pitanje, zar ne?

Zapravo, pomislio je, sjedeći na klupi i kopkajući po rubu pijeska iza šetnice jednom nogom, njegova bi majka zapravo mogla biti sasvim u redu. Mogla bi biti dobro; to je bilo nedvojbeno moguće. Konačno, nitko se nije odlučio i izrekao da se radi o raku, zar ne? Ne.

Da ima rak, ne bi ga dovela ovamo, zar ne? Vjerojatnije bi bili u Švicarskoj, i njegova bi majka išla na hladne mineralne kupke i trusila kozje žlijezde, ili tako nešto. Ona bi to i učinila.

Pa možda…

Neki tih, suh šaptavi zvuk uvukao mu se u svijest. Spustio je pogled i oči su mu se razrogačile. Pijesak se počeo kretati uz unutrašnju stranu njegove lijeve tenisice. Fina bijela zrnca klizila su po krugu promjera možda dužine prsta. Pijesak u sredini toga kruga odjednom se urušio, tako da je sad na pijesku stajala udubina. Bila je duboka možda pet centimetara. Bokovi te udubine također su bili u pokretu: u krug i u krug, krećući se u hitrim pokretima u smjeru suprotnom od kazaljke na satu.

Nije stvarno, rekao si je smjesta, ali srce mu je opet počelo brže lupati. Disanje mu se također ubrzalo. Nije stvarno, to je jedan od Dnevnih snova, to je sve, ili je možda u pitanju rakovica ili tako nešto…

Ali nije bila rakovica i nije bio neki Dnevni san - to nije bilo ono drugo mjesto, ono o kojem je sanjao kad bi stvari bile dosadne i možda pomalo zastrašujuće, i prokleto sigurno nije bila nikakva rakovica.

Pijesak se zavrtio brže, zvuk isušen i hrskav, podsjećajući ga na statički elektricitet u eksperimentu koji su proveli na satu prirodnih znanosti prošle godine, s Leydenovom posudom. Ali više od svega, taj je sitni zvuk podsjećao na dug luđački dah, posljednji dah čovjeka na samrti.

Još se pijeska urušilo prema unutra i zavrtjelo. Sad to više nije bila udubina; bio je to procijep u pijesku, neka vrst obrnutog pješčanog kovitlaca. Kričavo žut omot žvakaće gume se pokazao, sakrio, pokazao, sakrio, opet pokazao - svaki put kad bi se opet pojavio, Jack bi mogao pročitati više, dok je procijep rastao: JU, zatim JUI, zatim JUICY F. Procijep je rastao a pijesak se opet otrgnuo od omota. Bio je hitar i nepristojan kao neka drska ruka koja povlači pokrivače na složenoj postelji. JUICY FRUIT, pročitao je, a onda je omot poletio prema gore.

Pijesak se okretao sve brže i brže, u siktavom bijesu. Hhhhhhaaaahhhhhh bio je zvuk koji je proizvodio pijesak. Jack je zurio u njega, isprva fasciniran, zatim prestravljen. Pijesak se otvarao kao krupno tamno oko: bilo je to oko galeba koji je bacio školjku na stijenu i zatim iz nje izvukao živo meso kao gumenu vrpcu.

Hhhhhhaaaahhhhhh, rugao se pješčani kljun svojim mrtvim suhim glasom. Nije to bio glas uma. Koliko god Jack želio da je to sve samo u njegovoj glavi, taj je glas bio stvaran.

Lažno mu je zubalo izletjelo, Jack, kad ga je udario stari WILD CHILD, izjurilo je van, tabadadum! Yale ili ne, kad stari WILD CHILD kamionet stigne i izbaci ti lažno zubalo, Jacky, moraš ići. A tvoja majka…

A onda je opet trčao, slijepo, ne osvrćući se, kose zabačene sa čela, očiju razrogačenih i prestravljenih.

4

Jack je hodao što je hitrije mogao kroz sumračno predvorje hotela. Sva atmosfera toga mjesta branila je trčanje: bilo je tiho kao u knjižnici, i sivo svjetlo koje je padalo kroz visoke nadsvođene prozore mekšalo je i mutilo već ionako izblijedjele sagove. Jack je prešao u lagani trk kad je prošao recepciju, a pognuti, sivoput dnevni službenik odabrao je baš tu sekundu da se pojavi iz jednog nadsvođenog drvenog prolaza. Službenik nije ništa rekao, ali njegovo stalno mrštenje povuklo mu je uglove usana još centimetar niže. Bilo je to kao da su ga uhvatili da trči u crkvi. Jack je prešao rukavom preko čela, natjerao se da odhoda ostatak puta do dizala. Pritisnuo je dugme, osjećajući kako mu činovnikovo mrštenje gori među lopaticama. Jedini put toga tjedna što je Jack vidio činovnika da se smiješi bilo je kad je čovjek prepoznao njegovu majku. Smiješak je ispunio samo minimalne standarde pristojnosti.

"Pretpostavljam da moraš biti toliko star da bi se sjećao Lily Cavanaugh", rekla je ona Jacku čim su ostali sami u sobi. Postojalo je vrijeme, i nije bilo tako davno, kad bi joj to što ju je netko prepoznao iz bilo kojeg od pedeset filmova koliko ih je snimila u pedesetima i šezdesetima (zvali su je "kraljicom B-filmova"; njen je komentar bio: "dragica Drive-in kina") - radilo se o taksistu, konobaru ili gospođi koja prodaje bluze u Saksu na Bulevaru Wilshire - popravilo raspoloženje na nekoliko sati. Sad joj je čak i to jednostavno zadovoljstvo presušilo.

Jack se vrpoljio pred nepomičnim vratima dizala, slušajući kako se nemoguć i poznati glas podiže prema njemu iz uskovitlanog procijepa u pijesku. Na sekundu je ugledao Thomasa Woodbinea, čvrstog poznatog ujaka Tommyja Woodbinea, koji je trebao biti jedan od njegovih staratelja - snažan zid pred nevoljama i zbunjenošću - sklupčanog i mrtvog na Bulevaru La Cienega, a zubi su mu poput kokica šest metara dalje, u jarku. Opet je pritisnuo dugme.

Požuri!

A onda je vidio nešto još gore - svoju majku koju dva bezizražajna čovjeka odvlače u auto koji čeka. Jacku se odjednom pripišalo. Pritisnuo je gumb dlanom, a pognuti sijedi čovjek na recepciji ispustio je zakašljan zvuk neodobravanja. Jack je rub druge ruke pritisnuo na ono magično mjesto tik ispod želuca koje je smanjivalo pritisak na njegov mjehur. Sad je čuo polagano zujanje lifta koji silazi. Sklopio je oči, stišćući noge.

Njegova je majka djelovala nesigurno, izgubljeno i zbunjeno, i muškarci su je ugurali u auto lako kao umornog ovčarskog psa. Ali to se nije doista događalo, znao je; bilo je to sjećanje - dio toga morao je biti jedan od Dnevnih snova - i nije se dogodilo njegovoj majci već njemu.

Kad su drvena vrata dizala skliznula u stranu da razotkriju zasjenjenu unutrašnjost iz koje ga je susrelo njegovo vlastito lice u otrcanom i napola oguljenom zrcalu, taj prizor iz njegove sedme godine opet se omotao oko njega, i vidio je kako se oči jednog čovjeka žute, osjetio kako se drugome ruka pretvara u nešto nalik pandži, tvrdo i neljudsko… skočio je u dizalo kao da ga je netko ubo viljuškom.

Nemoguće: Dnevni snovi nisu bili mogući, on nije vidio kako se čovjeku oči iz plavih pretvaraju u žute, a njegova majka bila je sasvim dobro, nije se imao čega plašiti, nitko ne umire, a opasnost je ono što galeb namjerava učiniti školjkama. Sklopio je oči a dizalo je krenulo prema gore.

Ona stvar u pijesku mu se smijala.

Jack se progurao kroz otvor čim su se vrata počela razdvajati. Otrčao je kraj zatvorenih usta drugih liftova, skrenuo desno u drvom prekriven hodnik i projurio kraj zidnih svjetiljki i slika prema njihovim sobama. Ovdje se trčanje činilo manjim svetogrđem. Bili su u 407 i 408, dvije spavaće sobe, mala kuhinja i dnevna soba s pogledom na dugačku glatku plažu i prostranstvo oceana. Njegova majka je odnekud ukrala cvijeće i rasporedila ga u vaze, i kraj njega postavila svoju malu zbirku uramljenih fotografija. Jack se pet godina, Jack s jedanaest godina, Jack kao dijete u naručju svoga oca. Njegov otac, Philip Sawyer, za volanom starog DeSota koji su on i Morgan Sloat odvezli u Kaliforniju u nezamislivim danima dok su bili toliko siromašni da su često i spavali u autu.

Kad je Jack otvorio 408, vrata od dnevne sobe, povikao je: "Mama? Mama?"

Dočekalo ga je cvijeće, fotografije su se smiješile; nije bilo odgovora.

"Mama!"

Vrata su se zatvorila za njim. Jack je osjetio kako mu se želudac sledio. Projurio je kroz dnevnu sobu do velike spavaće sobe s desne strane.

"Mama!"

Još jedna vaza visokog, blistavog cvijeća. Prazan krevet djelovao je uštirkano i izglačano, tako tvrdo da bi se novčić odbio od prekrivača. Na noćnom stoliću stajala je zbirka smeđih bočica s vitaminima i drugim pilulama. Jack je izašao unatraške. Prozor njegove majke prikazivao je crne valove kako se kotrljaju i kotrljaju prema njemu.

Dva čovjeka koji izlaze iz neupadljivog auta, i sami neupadljivi, posižu za njom…

"Mama!" povikao je.

"Čujem te, Jack", stigao je glas njegove majke kroz vrata kupaonice. "Što, za ime svijeta…?"

"Oh", rekao je, i osjetio kako mu se svi mišići opuštaju. "Oh, oprosti. Samo nisam znao gdje si."

"Kupam se", rekla je. "Spremam se za večeru. Je li to još dozvoljeno?"

Jack je shvatio da više ne treba na zahod. Spustio se u jedan od pretjerano podstavljenih stolaca i s olakšanjem sklopio oči. Još je dobro -

Još je dobro za sada, prošaptao je neki tmurni glas, i u sebi je vidio onaj procijep u pijesku kako se opet otvara i kovitla.

5

Desetak-petnaest kilometara uz obalnu cestu, tik izvan grada Hamptona, pronašli su restoran po imenu Chateau Jastog. Jack je vrlo ukratko opisao svoj dan - već je uzmicao od užasa koji je iskusio na plaži, puštajući ga da mu se u sjećanju smanji. Konobar u crvenoj jakni s otisnutom žutom slikom jastoga na leđima odveo ih je do stola kraj dugačkog, prljavog prozora.

"Bi li gospođa htjela neko piće?" Konobar je imao kameno hladno izvansezonsko novoenglesko lice, i, promatrajući ga, sluteći zavist prema njegovom sportskom sakou Ralpha Laurena i nehajno prebačenoj Halstonovoj popodnevnoj haljini njegove majke u vodenasto plavim očima, Jack je osjetio kako ga probada poznatiji užas - jednostavna nostalgija. Mama, ako nisi stvarno bolesna, koga vraga radimo ovdje? Cijelo mjesto je prazno! Jezivo je! Isuse!

"Donesite mi osnovni martini", rekla je.

Konobar je podigao obrve. "Gospođo?"

"Led u čaši", rekla je. "Maslina na led. Gin Tanqueray preko masline. Zatim - pazite li?"

Mama, za boga miloga, zar mu ne vidiš oči? Misliš da si šarmantna - a on misli da mu se rugaš! Zar mu ne vidiš oči?"

Ne. Nije ih vidjela. I taj nedostatak suosjećanja, a ona je inače uvijek bila osjetljiva na to kako se drugi ljudi osjećaju, bio je još jedan kamen na njegovom srcu. Povlačila se… na sve načine.

"Da, gospođo:"

"Zatim", rekla je, "uzmete bocu vermuta - bilo kojeg - i prionete njome uz čašu. Zatim vratite vermut natrag na policu, a čašu donesete meni. Može?"

"Da, gospođo." Vodeno hladne novoengleske oči koje zure u njegovu majku bez imalo ljubavi. Ovdje smo sami, pomislio je Jack, po prvi put to doista shvaćajući. Tibokca, i to kako.

"Mladi gospodin?"

"Ja bih kolu", rekao je Jack ojađeno.

Konobar je otišao. Lily je prokopala po svojoj torbici, izvukla paket Herbert Tarrytoonsa (tako ih je zvala otkako je on bio beba, govoreći: Donesi mi moje Tarrytoonse s police, Jacky, i on je još uvijek tako razmišljao o njima) i zapalila jednu. Iskašljala je dim u tri nagla trzaja.

To je bio još jedan kamen na njegovom srcu. Prije dvije godine, njegova je majka potpuno prestala pušiti. Jack je čekao da se vrati navici s neobičnim fatalizmom koji je samo naličje dječje lakovjernosti i nevinosti. Njegova je majka oduvijek pušila; ubrzo će opet pušiti. Ali nije… nije sve do prije tri mjeseca, u New Yorku. Carltoni. Hodajući po dnevnoj sobi u stanu u zapadnom Central Parku, pućkajući kao vlak ili čučeći pred ormarićem za ploče, prekapajući po svojim starim rokerskim pločama ili starim jazz-pločama svoga pokojnog supruga.

"Opet pušiš, mama?" upitao ju je tada.

"Aha. Pušim lišće kupusa", rekla je.

"Volio bih da prestaneš."

"Zašto ne upališ televizor?" odgovorila je s neuobičajenom oštrinom, okrećući se prema njemu, usnica čvrsto stisnutih. "Možda pronađeš Jimmyja Swaggarta ili velečasnog Ikea. Prebaci se u molitveni ugao sa subotarima."

"Oprosti", promrmljao je.

Pa - samo Carltoni. Lišće kupusa. Ali tu su bili Herbert Tarrytoonsi - plavobijeli starinski paket, završeci koji izgledaju kao filteri ali nisu. Sjećao se, mutno, kako je njegov otac nekom rekao da on puši Winston, a njegova žena Crna pluća.

"Vidiš nešto čudno, Jack?" upitala ga je sad, pretjerano sjajnih očiju uperenih u njega, držeći cigaretu u onom starom, donekle ekscentričnom položaju između kažiprsta i srednjeg prsta desne ruke. Izazivajući ga da nešto kaže. Izazivajući ga da kaže: "Mama, vidim da opet pušiš Herbert Tarrytoonse - znači li to da smatraš da više nemaš što izgubiti?"

"Ne", rekao je. Ona jadna, izbezumljena nostalgija opet ga je preplavila, i osjećao se kao da bi najradije zaplakao. "Osim ovog mjesta. Stvarno jest malo uvrnuto."

Ogledala se oko sebe i iskezila. Dva druga konobara, jedan debeo, jedan mršav, obojica u crvenim jaknama sa zlatnim jastozima na leđima, stajala su kraj šiber-vrata prema kuhinji, tiho razgovarajući. Plišani konopac visio je preko ulaza u ogromnu blagovaonicu iza odjeljka u kojem su sjedili Jack i njegova majka. U toj mračnoj pećini, stolci su bili natrpani na stolove u obliku zigurata. Na suprotnom kraju, ogroman stakleni zid gledao je na gotičku obalu koja je Jacka podsjećala na Ljubavnicu smrti, film u kojem je igrala njegova majka. Glumila je mladu ženu s puno novca koja se udala za tamnog i privlačnog stranca prkoseći želji roditelja. Tamni i privlačni stranac odveo ju je u veliku kuću kraj oceana i pokušao izludjeti. Ljubavnica smrti bila je više-manje tipična za karijeru Lily Cavanaugh - igrala je glavne uloge u mnogo crnobijelih filmova u kojima su se privlačni ali nedojmljivi glumci vozikali uokolo u Fordovim kabrioletima sa šeširima na glavi.

Znak koji je visio s plišanog konopa što je priječio ulaz u tu tamnu spilju bio je smiješno suzdržan: OVAJ DIO JE ZATVOREN.

"Stvarno jest malo tmurno, zar ne?" rekla je.

"Kao Zona sumraka", odgovorio je, a ona se nasmijala onim svojim prodornim, zaraznim, nekako ljupkim smijehom.

"Aha, Jacky, Jacky, Jacky", rekla je, i nagnula se naprijed da promrsi njegovu predugu kosu, smiješeći se.

Odgurnuo joj je ruku, također se smiješeći (ali, oh, prsti su joj bili poput kostiju, zar ne? Skoro je mrtva, Jack…) "Ne diraj la roba."

"Skini mi se."

"Opaki smo za bakicu."

"Oh, mali, ovaj tjedan pokušaj iz mene izvući lovu za film."

"Aha."

Nasmiješili su se jedno drugome, a Jack se nije mogao sjetiti da je ikad tako silno želio zaplakati, ili da ju je ikad tako silno volio. Sad je u njoj postojala neka vrst očajne čvrstine… povratak na Crnoplućaše bio je dio toga.

Stigla su im pića. Nagnula je čašu prema njegovoj. "Za nas."

"Može."

Popili su. Konobar im je donio jelovnike.

"Jesam li ga prije malo previše gnjavila, Jacky?"

"Možda malo", rekao je.

Razmislila je o tome, onda slegne ramenima. "Što ćeš ti?"

"Lista, valjda."

"I ja ću."

Pa je on naručio za njih oboje, osjećajući se nespretno i nelagodno ali znajući da je ona to željela - a u njenim je očima, kad je konobar otišao, vidio da nije tako loše obavio posao. Puno toga bilo je zaslugom ujaka Tommyja. Nakon izleta do Hardee'sa, ujak Tommy je rekao: "Mislim da za tebe ima nade, Jack, ako te samo izliječimo od te odvratne opsjednutosti industrijskim žutim sirom."

Došla je hrana. On je navalio na svog lista, koji je bio topao i limunast i dobar. Lily se samo igrala svojim, pojela nekoliko mahuna, i onda gurkala stvari uokolo po tanjuru.

"Ovdje je škola počela prije dva tjedna", objavio je Jack na pola obroka. Kad je vidio velike žute autobuse s natpisom ŠKOLE REGIJE ARCADIA, osjetio se krivim - u okolnostima u kojima je, činilo mu se, to vjerojatno apsurdno, ali svejedno. Markirao je.

Ona ga je upitno pogledala. Naručila je i dovršila još jedno piće; sad je konobar donio treće.

Jack slegne ramenima. "Samo sam spomenuo."

"Želiš li ići?"

"Ha? Ne! Ne ovdje!"

"Dobro", rekla je. "Jer nemam sa sobom tvoje proklete potvrde o cijepljenju. Neće te pustiti u školu bez pedigrea, stari moj."

"Ne zovi me stari moj", rekao je Jack, ali Lily se nije nasmiješila na stari vic.

Mali, zašto nisi u školi?

Zatreptao je kao da je glas zazvonio kraj njegova uha a ne samo u njegovoj glavi.

"Što je?" upitala je.

"Ništa. Ma… ima taj tip u zabavnom parku. Zabavni svijet. Domar, kućepazitelj, nešto takvo. Jedan stari crnac. Pitao me zašto nisam u školi."

Nagnula se naprijed, sad bez imalo humora, skoro zastrašujuće smrknuta. "Što si mu rekao?"

Jack slegne ramenima. "Rekao sam da se oporavljam od mononukleoze. Sjećaš se kad ju je Richard imao? Doktor je rekao ujaku Morganu da Richard šest tjedana ne smije u školu, ali smio je ići van i sve." Jack se malo nasmiješio. "Mislio sam da je jako sretan."

Lily se malo opustila. "Ne volim kad razgovaraš s nepoznatima, Jack."

"Mama, on je samo -"

"Nije me briga tko je on. Ne želim da razgovaraš s nepoznatima."

Jack je pomislio na crnca, njegova kosa siva čelična vuna, njegovo lice puno dubokih bora, njegove čudne, svijetle oči. Gurao je metlu u velikom lunaparku na molu - to je bio jedini dio Zabavnog svijeta Arcadia koji je bio otvoren cijele godine, ali tada je bio pust osim Jacka i crnca i dva starca daleko otraga. Njih dvojica su u apatičnoj tišini igrali Skee-Ball.

Ali sad, sjedeći tu u tom pomalo jezivom restoranu s majkom, pitanje nije postavio crnac; postavio ga je on sam.

Zašto nisam u školi?

Bit će točno kao što ona kaže, sinko. Nemaš cijepljenja, nemaš pedigrea. Misliš da je došla ovamo s tvojim rodnim listom? To misliš? Ona bježi, sinko, a ti bježiš zajedno s njom. Ti…

"Jesi li se čuo s Richardom?" ubacila se, i kad je to rekla, sinulo mu je - ne, to je bilo preblago. Lupilo ga je. Ruke su mu se trznule i čaša mu je pala sa stola. Razbila se na podu.

Ona je skoro mrtva, Jack.

Glas iz uskovitlanog procijepa u pijesku. Onaj koji je čuo u svome umu.

To je bio glas ujaka Morgana. Ne možda, ne skoro, ne malo nalik. To je bio stvaran glas. Glas Richardova oca.

6

Na putu kući u autu, upitala ga je: "Što ti se tamo dogodilo, Jack?"

"Ništa. Srce mi se malo igralo Genea Krupe{5}." Zalupkao je po upravljačkoj ploči da pokaže. "Lupanje srca, kao u Osnovama anatomije."

"Ne pravi mi se pametan, Jacky." U svjetlu instrumenata s upravljačke ploče djelovala je blijedo i iscrpljeno. Cigareta se dimila između kažiprsta i srednjeg prsta njene desne ruke. Vozila je vrlo polako - nikad više od šezdeset - kako je uvijek vozila kad bi previše popila. Sjedalo joj je bilo povučeno do kraja naprijed, suknja zadignuta tako da su joj koljena lebdjela, kao rodi, s obje strane upravljača, a brada kao da joj se objesila na upravljač. Načas je izgledala kao vještica, i Jack je hitro skrenuo pogled.

"Ne", promrmljao je.

"Molim?"

"Ne pravim se pametan", rekao je. "Samo me uhvatio trzaj, to je sve. Oprosti."

"U redu je", rekla je. "Mislila sam da ima veze s Richardom Sloatom."

"Ne." Njegov otac mi se obratio iz rupe u pijesku dolje na plaži, to je sve. U mojoj glavi, obratio mi se, kao u filmu u kojem čuješ glas komentatora. Rekao mi je da si skoro mrtva.

"Nedostaje li ti, Jack?"

"Tko, Richard?"

"Ne - Spiro Agnew. Naravno, Richard."

"Ponekad." Richard Sloat je sad išao u školu u Illinoisu - u jednu od onih privatnih škola gdje je kapelica obavezna, i nitko nema akne.

"Vidjet ćeš ga." Promrsila mu je kosu.

"Mama, jesi li dobro?" Riječi su provalile iz njega. Osjetio je kako mu se prsti zabijaju u bedra.

"Da", rekla je, paleći još jednu cigaretu (usporila je na trideset da to učini; neki stari kamion je projurio kraj njih, tuleći trubom). "Nikad bolje."

"Koliko si kila izgubila?"

"Jacky, ne može se biti premršav ili prebogat." Zastala je i nasmiješila mu se. Bio je to umoran, povrijeđen osmijeh i rekao mu je svu istinu koja mu je trebala.

"Mama -"

"Dosta", rekla je. "Sve je u redu. Vjeruj mi na riječ. Pogledaj možeš li nam naći neki be-bop na radiju."

"Ali - "

"Nađi nam bop, Jacky, i začepi."

Pronašao je nekakav jazz na jednoj bostonskoj postaji - alt-saksofon koji nabraja "Ono sve što si ti". Ali ispod toga, uporan, besmislen kontrapunkt, čuo se ocean. A kasnije je vidio veliki kostur vrtuljka naspram neba. I razbacana krila Alhambra Inna. Ako je to dom, stigli su doma.

Treće Poglavlje

Speedy Parker

1

Sutradan, sunce se vratilo - tvrdo sjajno sunce koje se kao boja u slojevima nanosilo na ravnu plažu i iskošeni, crveni dio krova koji je Jack vidio s prozora svoje sobe. Dugačak, nizak val daleko na vodi kao da je očvrsnuo u svjetlu i poslao blistavo koplje ravno prema njegovim očima. Jacku se ovo sunce činilo drukčijim od svjetla u Kaliforniji. Činilo se nekako tanjim; hladnijim; manje hranjivim.

Val vani na tamnom oceanu se istopio, a zatim se opet podigao, a preko njega je skočio tvrd, zasljepljujući trag zlata. Jack se okrenuo od prozora. Već se istuširao i obukao, a tjelesni mu je sat govorio kako je vrijeme da krene prema postaji školskog autobusa. Sedam i petnaest. Ali, naravno, danas neće ići u školu, više ništa nije normalno, a on i njegova majka samo će plutati poput duhova kroz sljedećih dvanaest sati dana. Nema rasporeda, nema odgovornosti, nema zadaća… nema nikakvog reda osim onog koji im pružaju obroci.

Je li uopće bio radni dan? Jack je zastao kraj svoga kreveta, osjećajući trenutni bljesak panike što mu je svijet postao tako bezobličan… nije mislio da je subota. Jack je odbrojao unatrag do prvog apsolutno prepoznatljivog dana koji je mogao pronaći u sjećanju, a to je bila prethodna nedjelja. Brojeći prema naprijed, stigao je do četvrtka. Četvrtkom je imao satove informatike s gospodinom Balgom i rani tjelesni. Bar je to imao dok mu je život bio normalan, u vrijeme koje se sad činilo - premda je završilo prije samo mjesec dana - nedohvatljivo daleko.

Odlutao je iz svoje spavaće sobe u dnevnu. Kad je povukao uzicu zastora, tvrdo sjajno svjetlo nahrupilo je u sobu, izbjeljujući namještaj. Onda je pritisnuo dugme na televizoru i bacio se na tvrdi kauč. Njegova majka neće ustati još bar petnaest minuta. Možda i duže, s obzirom na to da je sinoć popila tri pića uz večeru.

Jack je bacio pogled na vrata majčine sobe.

Dvadeset minuta kasnije, tiho je pokucao na njena vrata.

"Mama?"

Odgovorilo mu je nerazgovjetno mrmljanje. Jack je odškrinuo vrata i pogledao unutra. Dizala je glavu s jastuka i zurila kroz poluspuštene kapke.

"Jacky. Jutro. Kol'ko je sati?"

"Oko osam."

"Bože. Jesi gladan?" Ustala je i pritisnula dlanove na oči.

"Malo. I malo mi je dosta sjedenja ovdje. Samo sam se pitao hoćeš li uskoro ustati."

"Ne ako to mogu spriječiti. Te smeta? Otiđi dolje u blagovaonicu, doručkuj. Zabavljaj se na plaži, može? Danas ćeš imati puno bolju majku ako joj daš još sat vremena u krevetu."

"Može", rekao je.

"Dobro. Vidimo se kasnije." Glava joj je već pala natrag na jastuk.

Jack je isključio televizor i izašao iz sobe provjerivši da mu je ključ u džepu traperica.

Dizalo je bazdilo na kamfor i amonijak - sobarici je neka boca pala s kolica. Vrata su se otvorila, a sivi službenik mu se namrštio i važno okrenuo glavu. To što si derište filmske zvijezde ti ovdje neće donijeti neki poseban položaj, mali… i zašto nisi u školi?

Jack je skrenuo u popločeni ulaz u restoran - Janjeći but - i vidio redove praznih stolova u sjenovitom prostranstvu. Pet-šest ih je bilo postavljeno. Konobarica u bijeloj bluzi i crvenoj suknji s volanima ga je pogledala, pa skrenula pogled. Dvoje iscrpljenih staraca sjedilo je jedno preko puta drugog za stolom na drugom kraju prostorije. Nitko drugi nije doručkovao. Dok je Jack promatrao, starac se nagnuo preko stola i bez imalo krzmanja razrezao prženo jaje svoje žene u četiri dijela od po dva centimetra.

"Stol za jednoga?" Žena tijekom dana zadužena za Janjeći but stvorila se kraj njega, i već je uzimala jelovnik s hrpe kraj knjige rezervacija.

"Predomislio sam se, žalim." Jack je pobjegao.

Alhambrin kafić, The Beachcomber Lounge, ležao je sasvim s druge strane predvorja, niz dugačak, tmuran hodnik pun praznih vitrina. Glad mu je zamrla na pomisao da će sjesti za šank i promatrati kako kuhar koji se dosađuje baca komade slanine na zahrđali gril. Pričekat će dok mu majka ne ustane; ili, još bolje, izići će i vidjeti može li u jednom od dućana u ulici koja vodi do grada kupiti krafnu i malo pakiranje mlijeka.

Otvorio je visoka i teška ulazna vrata hotela i izašao na sunce. Načas, nagla svjetlost zapekla mu je oči - svijet je postao pljosnat, zasljepljujući bljesak. Jack je zaškiljio, poželjevši da se sjetio ponijeti svoje sunčane naočale. Prešao je preko prilaznog puteljka od crvene cigle, niz četiri zavinute stube, sve do glavnog puteljka kroz vrt ispred hotela.

Što će se dogoditi ako ona umre?

Što će se dogoditi s njim - kamo bi on otišao, tko bi se brinuo za njega kad bi se doista dogodila najgora stvar na svijetu i ona umrla, zauvijek i do kraja umrla, tamo gore u hotelskoj sobi?

Stresao je glavom, pokušavajući otjerati tu užasnu pomisao prije nego što panika koja je vrebala stigne izjuriti iz Alhambrinih urednih vrtova i rasturiti ga. Neće plakati, neće dopustiti da mu se to dogodi - i neće si dopustiti da razmišlja o Tarrytoonsima i koliko je smršavila, osjećaju koji ponekad ima da je previše bespomoćna i izgubljena.

Sad je hodao vrlo hitro, i zagurao si je ruke u džepove dok je skakao s vijugavog puteljka kroz vrtove na cestovni prilaz hotelu.

Ona bježi, sinko, a ti bježiš zajedno s njom. Bježi, ali od koga? I kamo? Ovamo - samo ovamo, u ovo pusto odmaralište?

Stigao je do široke ulice koja je vodila uz obalu prema gradu, i sad je sav prazan pejzaž pred njim bio vrtlog koji bi ga mogao usisati u sebe i ispljunuti ga u neko crno mjesto gdje mir i sigurnost nikad nisu postojali. Neki galeb zajedrio je preko prazne ceste, skrenuo u širokom luku, i opet se vratio prema plaži. Jack ga je promatrao kako odlazi, smanjujući se u zraku do bijele mrlje iznad neravne crte rollercoastera.

Lester Speedy Parker, crnac kovrčave sijede kose i dubokih bora na obrazima, bio je negdje dolje u Zabavnom svijetu, i baš je Speedyja morao vidjeti. To je Jacku postalo isto onako jasno kao što je naglo shvatio istinu o ocu svoga prijatelja Richarda.

Neki galeb je zakričao, jedan val odbacio je tvrdo zlatno svjetlo prema njemu, i Jack je vidio ujaka Morgana i svoga novog prijatelja Speedyja kao skoro alegorijski suprotstavljene figure, kao da su kipovi NOĆI i DANA postavljene na postamente, MJESEC i SUNCE - tama i svjetlo.

Ono što je Jack shvatio čim je zaključio da bi se Speedy Parker svidio njegovom ocu bilo je da bivši bluzer u sebi nema nikakvog zla. Ujak Morgan, pak… on je bio posve drugačije biće. Ujak Morgan živio je za posao, za sklapanje pogodbi i prodaju; i bio je tako ambiciozan da se suprotstavljao čak i najudaljenije sumnjivoj presudi u teniskom susretu, tako ambiciozan da je varao čak i kad bi ga njegov sin tu i tamo nagovorio da se pridruži njihovom dječjem kartanju. Jack je bar mislio da je ujak Morgan varao u nekim njihovim igrama… nije to bio čovjek koji smatra da poraz treba prihvatiti dostojanstveno.

NOĆ i DAN, MJESEC i SUNCE, TAMA i SVJETLO, a crnac je u tim suprotnostima bio svjetlo. A kad je Jackov um stigao dotle, sva ona panika kojoj se bio othrvao u urednim vrtovima hotela opet ga je napala. Podigao je noge i potrčao.

2

Kad je dječak ugledao Speedyja kako kleči ispred sive i otrcane zgrade s fliperima - omatajući električarsku vrpcu oko debele žice, sijede glave sagnute skoro do tla i mršave guzice izbočene u otrcanim zelenim radnim hlačama, dok su mu prašnjava stopala čizama izgledala kao par prevrnutih daski za surfanje - shvatio je da nema pojma što misli reći domaru, pa čak ni namjerava li mu uopće išta reći.

Speedy je oko žice omotao još jedan krug vrpce, kimnuo glavom, uzeo stari skalpel iz pljosnatog džepa svoje radne košulje i presjekao vrpcu odlučno i kirurški precizno. Jack bi i odatle pobjegao da je mogao - smetao je čovjeka pri poslu, i, uostalom, bilo je ludo pomisliti da bi mu Speedy doista mogao ikako pomoći. Kakvu bi pomoć mogao pružiti stari domar u praznom zabavnom parku?

A onda je Speedy okrenuo glavu i primijetio dječakovu prisutnost s izrazom potpune i tople dobrodošlice - ne toliko osmijeh koliko produbljivanje svih onih bora na njegovom licu - i Jack je znao da bar ne smeta.

"Jack Putnik", rekao je Speedy. "Već sam se bojao da se nećeš više družiti sa mnom. I to baš kad smo se sprijateljili. Drago mi je što te opet vidim, sinko."

"Aha", reče Jack. "I meni je drago što vas vidim."

Speedy je vratio metalni nož natrag u džep i podigao svoje dugo koščato tijelo tako lako, tako atletski, da se činilo kao da je u bestežinskom stanju. "Cijelo ovo mjesto oko mene će se srušiti", rekao je. "Popravljam samo malo-pomalo, toliko da sve radi više-manje onako kako bi trebalo." Zaustavio se usred rečenice kad je dobro vidio Jackovo lice. "Stari svijet izgleda sad baš i nije tako dobar. Jack Putnik ima puno briga. Jel' tako?"

"Aha, tako nekako", počeo je Jack - još uvijek nije imao pojma kako bi počeo iskazivati stvari koje su ga mučile. Nije ih se moglo smjestiti u obične rečenice, jer u običnim rečenicama sve zvuči razumno. Jedan… dva… tri: Jackov svijet više nije pratio te ravne crte. Sve ono što nije mogao izreći pritiskalo mu je prsa.

Ojađeno se zagledao u visokog, mršavog čovjeka pred sobom. Speedyjeve ruke bile su zabijene duboko u džepove; njegove guste sijede obrve nagnule su se prema dubokoj okomitoj udubini između njih. Speedyjeve oči, tako svijetle da nisu imale skoro nikakve boje, podigle su se od popucale boje na molu i susrele s Jackovim - i odjednom se Jack opet osjećao bolje. Nije shvaćao zašto, ali činilo se da mu Speedy može izravno prenijeti osjećaje: kao da se nisu upoznali prije samo tjedan dana, već prije puno godina, i podijelili puno više od nekoliko riječi u napuštenom lunaparku.

"Pa, to je zasad dovoljno rada", rekao je Speedy bacajući pogled prema Alhambri. "Ako budem više radio, samo ću ih razmaziti. Ti još nikad nis' vidio moj ured, jel' da?" Jack strese glavom.

"Vrijeme je za malo osvježenje, dečko. Vrijeme je došlo."

Krenuo je niz mol svojim dugonogim koracima, a Jack je trčkarao za njim. Dok su se spuštali niz stube mola i krenuli preko otrcane trave i nabijene smeđe zemlje prema zgradi na suprotnoj strani parka, Speedy je zapanjio Jacka zapjevavši:

Putnik si, Jack, stari moj

Dugačak te čeka put

Još duži povratak tvoj

Nije to baš bilo pjevanje, pomislio je Jack, već nešto na pola puta između pjevanja i govora. Da nije bilo riječi, uživao bi slušajući Speedyjev grub, samopouzdan glas.

Jako te dugačak čeka put

Još duži povratak tvoj.

Speedy mu je preko ramena dobacio skoro svjetlucavi pogled.

"Zašto me tako zoveš?" upita ga Jack. "Zašto sam Jack Putnik? Jer sam iz Kalifornije?"

Stigli su do blijedoplavog kioska za prodaju karata na ulazu prema roller coasteru, i Speedy je opet zagurao ruke duboko u džepove svojih vrećastih zelenih radnih hlača, okrenuo se na peti i oslonio se ramenima na plavu kućicu. Djelotvornost i brzina njegovih pokreta bila je skoro teatralna - kao da je, pomisli Jack, kao da je znao da će mu postaviti baš to pitanje, baš u tom trenutku.

Kaže da je iz Kalifornije, Zar ne zna da se vratit' mora…

Pjevao je Speedy, zamišljenog, isklesanog lica punog emocija koje su se Jacku činile skoro nevoljkima.

Kaže da je stigao čak odande, Jadni putnik Jack, vratit se mora…

"Što?" reče Jack. "Vratiti se? Mislim da je moja mama čak prodala i kuću - ili ju je iznajmila, tako nešto. Ne znam koga vraga to pokušavaš učiniti, Speedy."

Laknulo mu je kad mu Speedy nije odgovorio ritmično zapijevajući, nego je rekao normalnim glasom: "Kladim se da se ne sjećaš da si me već upoznao, Jack. Ne sjećaš se, zar ne?"

"Već sam te upoznao? Kad je to bilo?"

"Kalifornija - bar mislim da smo se tamo upoznali. Ne da ćeš se ti sjećati, Jack Putnik. To je bilo prilično burnih par minuta. Moralo je biti… da vidim… valjda je to bilo prije četiri-pet godina. Tisuću devetsto sedamdeset i šeste."

Jack se zabuljio u njega potpuno zapanjen. Tisuću devetsto sedamdeset i šeste? Bilo bi mu sedam godina.

"Idemo do mog malog ureda", rekao je Speedy, i odgurnuo se od kućice s istom onom bestežinskom otmjenošću.

Jack je krenuo za njim, vijugajući kroz visoke potpornje roller coastera - crne sjene poput mreže za križić-kružić prekrile su prašnjavu pustoš tu i tamo poprskanu limenkama od piva i omotima od bombona. Tračnice roller coastera nadnosile su se nad njih poput nedovršenog nebodera. Speedy se kretao, vidio je Jack, s razbacanom lakoćom košarkaša, uzdignute glave i mašući rukama. Kut njegova tijela, njegovo držanje u iskrižanoj tmini ispod greda djelovali su vrlo mladoliko - mogao je biti u dvadesetima.

A onda je domar opet istupio na oštro sunce, i pedeset dodatnih godina posijedilo mu je kosu i smežuralo mu stražnju stranu vrata. Jack je zastao kad je stigao do posljednjeg reda uspravnih greda, osjećajući kao da je prividna mladost Speedyja Parkera bila ključ za ono, da su Dnevni snovi nekako vrlo blizu, lebdeći posvuda oko njega.

Tisuću devetsto sedamdeset i šesta? Kalifornija? Jack se vukao za Speedyjem, koji se kretao prema sićušnoj crveno obojanoj drvenoj potleušici tik uz žičanu ogradu na suprotnoj strani lunaparka. Bio je siguran da nije upoznao Speedyja u Kaliforniji… ali skoro vidljiva pristunost njegovih fantazija povratila mu je još jedno točno određeno sjećanje iz tih dana, prizore i osjećaj kasnog poslijepodneva u njegovoj šestoj godini, Jacky koji se igra crnim taksijem-igračkom iza kauča u uredu svoga oca… a njegov otac i ujak Morgan neočekivano, čarobno, razgovaraju o Dnevnim snovima.

Oni imaju magiju kao što mi imamo fiziku, jel' tako? Agrarna monarhija koja koristi magiju umjesto znanosti. Ali možeš li uopće pojmiti koliko ćemo jebenog utjecaja imati ako im damo struju? Ako pravim ljudima tamo damo moderno oružje za borbu? Imaš li uopće pojma?

Stani malo, Morgan, imam ja puno ideja koje izgleda tebi još nisu ni na pamet pale…

Jack je skoro čuo glas svoga oca, a neobično i uznemirujuće područje Dnevnih snova kao da se uzvrpoljilo u zasjenjenoj pustoši ispod roller coastera. Opet je potrčao za Speedyjem, koji je otvorio vrata crvene kućice i naslonio se na njih, smiješeći se bez osmijeha.

"Nešto ti je na umu, Jack Putnik. Nešto ti zuji u glavi k'o pčela. Uđi unutra, u direktorski apartman, i pričaj mi o tome."

Da je osmijeh bio širi, očitiji, Jack bi se okrenuo i otrčao: avet ruganja još se držala ponižavajuće blizu. Ali cijelo Speedyjevo biće kao da je izražavalo dobrodošlicu i brigu - i Jack je prošao kraj njega, kroz vrata.

Speedyjev "ured" bio je maleni četverokut od dasaka - isto tako crvenih kao i s vanjske strane - bez stola i telefona. Dvije prevrnute kašete za naranče oslanjale su se na jedan od poprečnih zidova, kraj iskopčane električne grijalice koja je sličila na hladnjak Pontiaca iz polovice pedesetih. U sredini sobe, drvena školska stolica zaobljenog naslona družila se s pretjerano podloženim naslonjačem od izblijedjelog sivog materijala.

Rukohvate naslonjača kao da je razrovalo više generacija mačaka: otrcani tračci punila ležali su preko naslona kao kosa; na leđima školske stolice bilo je nekoliko urezanih inicijala. Namještaj sa smetlišta. U jednom kutku stajale su dvije uredne, trideset centimetara visoke hrpe knjiga u mekim omotima, u drugom četvrtast poklopac od lažne krokodilske kože koji je skrivao jeftini gramofon.

Speedy je glavom pokazao prema grijalici i rekao: "Da dođeš ovamo u siječnju ili veljači, mali, znao bi zašto to imam. Hladnoća? Briši." Ali Jack je sad gledao slike zalijepljene na zid iznad grijalice i kašeti za naranče.

Sve osim jedne slike bile su izrezane iz muških časopisa. Žene s grudima velikim poput njihovih glava zavaljivale su se unatrag uz neudobno drveće i širile duge, mišićave noge. Jacku su njihova lica djelovala istovremeno fascinantno i proždrljivo - kao da bi te žene mogle odgristi komad kože nakon što ga poljube. Neke od tih žena nisu bile ništa mlađe od njegove majke; druge su djelovale samo koju godinu starije od njega. Jackove oči pasle su preko toga potrebitog mesa - sve ono, mlado i nemlado, ružičasto ili čokoladno smeđe ili medeno žuto, kao da se guralo prema njegovom dodiru, i bio je i previše svjestan Speedyja Parkera koji stoji kraj njega, promatrajući.

A onda je ugledao pejzaž usred golišavih fotografija, i načas je vjerojatno zaboravio disati.

I to je bila fotografija; i ona kao da je posezala prema njemu, kao da je trodimenzionalna. Dugačka travnata ravnica osobite, bolno zelene boje pružala se prema niskom, izrovanom planinskom lancu. Iznad ravnice i planina dizalo se duboko, prozirno nebo. Jack je skoro mogao nanjušiti svježinu ovog pejzaža. Poznavao je to mjesto. Nikad nije bio tamo, ne doista, ali ga je poznavao. Bilo je to jedno od mjesta u Dnevnim snovima.

"Zapinje za oko, ha?" rekao je Speedy, i Jack se sjetio gdje se nalazi. Neka euroazijska žena leđima okrenuta fotoaparatu naprćila je srcoliku stražnjicu i smiješila mu se preko ramena. Da, pomislio je Jack. "Jako lijepo mjesto", reče Speedy. "To sam sam stavio gore. Sve ove cure su me dočekale kad sam se uselio. Nisam ih imao srca skinuti sa zida. Nekako me podsjećaju na davna vremena, dok sam još putovao."

Jack je podigao pogled prema Speedyju, iznenađen, i starac mu je namignuo.

"Znaš li to mjesto, Speedy?" upita Jack. "Mislim, znaš li gdje je?"

"Možda, a možda i ne. Mogla bi biti Afrika - negdje u Keniji. Ili se ja samo tako sjećam. Sjedi, Jack Putnik. Uzmi fotelju."

Jack je okrenuo naslonjač tako da još uvijek vidi sliku mjesta iz Dnevnih snova. "To je Afrika?"

"Možda je negdje puno bliže. Možda je neko mjesto kamo bi se moglo dospjeti - kad god hoćeš, mislim, ako to dovoljno želiš."

Jack je odjednom shvatio da drhti, i to već neko vrijeme. Stisnuo je ruke u šake, i osjetio kako se drhtaji prebacuju u njegov želudac.

Nije bio siguran da ikad želi vidjeti mjesto iz Dnevnih snova, ali je upitno pogledao prema Speedyju, koji se smjestio na školski stolac.

"Nije to nigdje u Africi, zar ne?"

"Pa, ne znam. Možda. Ja imam svoje ime za to, sinko. Ja to samo zovem Teritoriji."

Jack je opet pogledao fotografiju - dugačka, udubljena ravnica, niske smeđe planine. Teritoriji. To je bilo ispravno; tako se to zove.

Oni imaju magiju kao što mi imamo fiziku, jel' tako? Agrarna monarhija… moderno oružje za prave tipove tamo dolje… Ujak Morgan koji pravi planove. Njegov otac koji odgovara, pod kočnicama: Moramo paziti na to kako ulazimo tamo, partneru… sjeti se, dugujemo im, i to, mislim, zbilja im dugujemo…

"Teritoriji", rekao je Speedyju, da okusi ime u ustima isto koliko i da postavi pitanje.

"Zrak kao najbolje vino u bogataškom podrumu. Meka kiša. To je pravo mjesto, sinko."

"Jesi ti bio tamo, Speedy?" upitao je Jack, grozničavo se nadajući izravnom odgovoru.

Ali Speedy ga je frustrirao, kao što je Jack gotovo i očekivao. Domar mu se nasmiješio, i ovog puta je to bio pravi smiješak, a ne samo subliminalni bljesak topline.

Časak kasnije, Speedy je rekao: "Dovraga, nikad nisam bio izvan SAD-a, Jack Putnik. Čak ni u ratu. Nikad nisam dospio dalje od Teksasa i Alabame."

"Kako znaš za… Teritorije?" Ime se tek počelo gnijezditi u njegovim ustima.

"Čovjek kao ja čuje razne priče. Priče o dvoglavim papigama, ljudima koji lete s vlastitim krilima, ljudima koji se pretvaraju u vukove, priče o kraljicama. Bolesnim kraljicama." …magiju kao što mi imamo fiziku, jel' tako?Anđeli i vukodlaci.

"I ja sam čuo priče o vukodlacima", reče Jack. "Ima ih čak i u crtićima. To ništa ne znači, Speedy."

"Vjerojatno da ne. Ali čuo sam, ako čovjek izvuče rotkvu iz zemlje, drugi će je nanjušiti kilometar daleko - zrak je tako čist i sladak."

"Ali anđeli…"

"Ljudi s krilima."

"I bolesne kraljice", rekao je Jack, misleći se našaliti - čovječe, baš si neko glupo mjesto izmislio, čistač jedan. Ali čim je izgovorio te riječi, i sam se osjetio bolesno. Sjetio se crnog galebovog oka kako ga fiksira vlastitom smrtnošću dok izvlači školjku iz oklopa; i čuo je uzbuđenog, prepredenog ujaka Morgana kako pita može li mu Jack dati kraljicu Lily.

Kraljica B-filmova. Kraljica Lily Cavanaugh.

"Aha", reče Speedy tiho. "Posvuda nevolje, sinko. Bolesna kraljica… možda i umire. Umire, sinko. A svijet ili dva čekaju tamo vani, samo čekaju da vide može li je tko spasiti."

Jack je zurio u njega otvorenih usta, osjećajući se otprilike kao da ga je domar upravo udario u želudac. Spasiti je? Spasiti svoju majku? Panika se opet počela podizati prema njemu - kako bi je on mogao spasiti? I znače li sve te lude riječi da ona stvarno umire, tamo u onoj sobi?

"Imaš posla, Jack Putnik", rekao mu je Speedy. "Posla koji te neće pustiti na miru, i to ti je živa istina. Rado bih da je drukčije."

"Nemam pojma o čemu pričaš", rekao je Jack. Dah kao da mu je zapeo u vrelom džepu pri dnu vrata. Pogledao je u drugi ugao male crvene sobe i u sjeni ugledao otrcanu gitaru oslonjenu na zid. Kraj nje je ležao uredni cilindar tankog, zarolanog madraca. Speedy je spavao kraj svoje gitare.

"Pitam se", reče Speedy. "Dođe vrijeme, znaš što mislim, kad znaš više nego što misliš da znaš. Prokleto puno više."

"Ali ja ne…" počeo je Jack, i onda se prekinuo. Upravo se nečeg sjetio. Sad se još više bojao - još jedan komad prošlosti jurnuo je na njega, zahtijevajući njegovu pozornost.

Istog časa bio je prekriven znojem, a koža mu je bila vrlo hladna - kao da ga je netko ovlaš poprskao iz vrtne cijevi. Ovo sjećanje bilo je ono što je nastojao potisnuti jučer ujutro, stojeći pred dizalima, pretvarajući se da mu mjehur neće prsnuti.

"Jesam ti rekao da je vrijeme za malo osvježenje?" upitao je Speedy saginjući se da odmakne dasku s poda.

Jack je opet vidio dva čovjeka obična izgleda kako pokušavaju ugurati njegovu majku u auto. Iznad njih, neko ogromno drvo spuštalo je nazubljeno lišće preko krova automobila.

Speedy je lako izvukao polalitarsku bocu iz pukotine između podnih dasaka. Staklo je bilo tamnozeleno, a tekućina unutra djelovala je crno. "Ovo će ti pomoći, sinko. Treba ti samo mali gutljaj - da te pošalje na neka nova mjesta, pomogne da kreneš u potragu za onim poslom o kojem sam ti pričao."

"Ne mogu ostati, Speedy", izlanuo je Jack u očajničkoj žurbi da se vrati u Alhambru. Starac je vidljivo zauzdao iznenađenje na svome licu, pa spusti bocu natrag pod podnu dasku. Jack je već bio na nogama. "Brinem se", rekao je.

"Za svoju mamu?"

Jack kimne, krećući unatraške prema otvorenim vratima.

"Onda se bolje umiri i idi vidi je li dobro. Ovamo se možeš vratiti kad god hoćeš, Jack Putnik."

"Dobro", rekao je dječak, a onda zastao prije no što je izjurio. "Mislim… mislim da se sjećam gdje smo se već sreli."

"Ma ne, meni je mozak zaštekao", rekao je Speedy tresući glavom i mašući rukom naprijed-natrag. "Ti si imao pravo. Nismo se nikad vidjeli prije prošlog tjedna. Vrati se ti svojoj mami i umiri si savjest."

Jack je istrčao kroz vrata i otrčao kroz plosnato sunce sve do širokog luka što je vodio natrag na ulicu. Iznad njega vidio je slova AIDACRA TEJIVS INVABAZ ocrtana naspram neba; noću, šarene žarulje ispisale bi naziv parka u oba smjera. Prašina se dizala pod njegovim najkicama. Jack se trsio, tjerajući svoje mišiće da se kreću brže i jače, tako da je, dok je prošao ispod luka, imao dojam skoro kao da leti.

Tisuću devetsto sedamdeset i šesta. Jack je bio šetuckao po Rodeo Driveu jedno popodne u lipnju? Srpnju?… neko popodne u sezoni suša, ali prije onog vremena kad svi počnu brinuti o požarima na bregovima. Sad se više nije mogao sjetiti čak ni kamo je išao. Do nekog prijatelja? Nije bilo ništa hitno. Bio je, sjetio se Jack, taman stigao do točke kad više nije svake slobodne sekunde razmišljao o svome ocu - mnogo mjeseci nakon smrti Philipa Sawyera u nesreći u lovu, njegov duh, njegov gubitak pojurio bi prema Jacku opakom brzinom kad god dječak ne bi bio spreman za to. Jacku je bilo samo sedam godina, ali znao je da mu je dio djetinjstva ukraden - njegovo šesterogodišnje biće sad mu se činilo nemoguće naivnim i nerazumnim - ali naučio je vjerovati snazi svoje majke. Bezoblične i divlje prijetnje nisu se više skrivale po mračnim zakutcima, u ormarima pritvorenih vrata, zasjenjenim ulicama i praznim sobama.

Događaji toga besciljnog ljetnog popodneva 1976. ubili su taj privremeni mir. Nakon toga, Jack je šest mjeseci spavao s upaljenim svjetlom; košmari su mu uništavali san.

Auto se zaustavio s druge strane ulice, samo nekoliko kuća dalje od bijele kolonijalne dvokatnice u kojoj su živjeli Sawyeri. Bio je to zeleni auto, i to je bilo sve što je Jack znao o njemu, osim da nije Mercedes - Mercedesi su bili jedini automobili koje je znao prepoznati na prvi pogled. Čovjek za volanom spustio je prozor i nasmiješio se Jacku. Dječaku je prva pomisao bila da pozna tog čovjeka - čovjek je poznavao Phila Sawyera i htio je pozdraviti njegova sina. Nekako je to proizlazilo iz čovjekova osmijeha, koji je bio lak i prirodan i poznat. Drugi čovjek nagnuo se naprijed na suvozačkom sjedalu i zaškiljio prema Jacku kroz sljepačke naočale - okrugle i tako tamne da su bile skoro crne. Taj drugi čovjek imao je na sebi čisto bijelo odijelo. Vozač je još časak govorio samo osmijehom.

Onda je rekao: "Sinko, znaš li kako da dođemo do hotela Beverly Hills?" Dakle ipak je bio stranac. Jack je osjetio neki čudan treptaj razočaranja.

Pokazao je ravno uz ulicu. Hotel je bio blizu, dovoljno blizu da je njegov otac pješice išao na jutarnje sastanke u Lođi.

"Ravno naprijed?" upitao je vozač još uvijek se smiješeći.

Jack je kimnuo.

"Ti si prilično pametan dečko", rekao mu je čovjek, a onaj drugi se nasmijao. "Imaš li pojma koliko je daleko?" Jack strese glavom.

"Možda par ulica?"

"Aha." Počelo mu je bivati neugodno. Vozač se još uvijek smiješio, ali sad je taj osmijeh djelovao sjajno i kruto i prazno. A suvozačev hihot bio je zadihan i vlažan, kao da cucla nešto mokro.

"Možda pet? Šest? Što misliš?"

"Tako, pet-šest", rekao je Jack ustuknuvši.

"Pa, zbilja ti želim zahvaliti, mali", rekao je vozač. "Voliš možda slatkiše?" Ispružio je stisnutu šaku kroz prozor, okrenuo je dlanom prema gore, i rastvorio prste: karamela. "Za tebe. Uzmi."

Jack je nesigurno krenuo naprijed, u sebi slušajući riječi tisuća upozorenja o nepoznatim ljudima i slatkišima. Ali ovaj je čovjek još bio u automobilu; ako išta pokuša, Jack bi mogao biti pola ulice daleko prije nego što čovjek uopće otvori vrata. A nekako, ne uzeti to činilo se nepristojnim. Jack je koraknuo još bliže. Pogledao je čovjeka u oči, koje su bile plave i sjajne i krute kao njegov osmijeh. Jacku su instinkti govorili da spusti ruku i ode. Pustio je ruku da dopluta koji centimetar bliže karameli. A onda je nesigurno, trzavo posegnuo prstima za njom.

Vozačeva ruka stisnula se oko Jackove, a suvozač u sljepačkim naočalama naglas se nasmijao. Zapanjen, Jack je zurio u oči čovjeka koji mu je stiskao ruku i vidio je kako se mijenjaju - činilo mu se da se mijenjaju - iz plavih u žute.

Ali kasnije su bile žute.

Čovjek na drugom sjedalu otvorio je svoja vrata i zaobišao auto sa stražnje strane. Na reveru svoga svilenog sakoa imao je mali zlatni križ. Jack se sumanuto otimao, ali vozač se smiješio, sjajno, prazno, i čvrsto ga držao.

"NE!" vikao je Jack. "UPOMOĆ!"

Čovjek s tamnim naočalama otvorio je stražnja vrata sa Jackove strane.

"POMOZITE MI!" vrištao je Jack.

Čovjek koji ga je držao počeo ga je svijati u oblik koji će proći kroz otvorena vrata. Jack se trznuo, još uvijek vičući, ali čovjek je bez imalo napora stegnuo jače. Jack ga je udario u ruku, zatim je pokušao odgurnuti ruke sa sebe. S užasom je shvatio da ono što osjeća pod prstima nije koža. Okrenuo je glavu i vidio da se iz crnog rukava, prikliještena uz njega, pruža neka čvrsta stvar, poput račjih kliješta ili pandže. Jack je opet zavrištao.

S ulice je dopro glas: "Hej, pustite tog malog! Vi tamo! Pustite malog na miru!"

Jack je odahnuo od olakšanja i okrenuo se koliko je mogao u čovjekovim rukama. S ugla ulice prema njima je trčao visok, mršav crnac, još uvijek vičući. Čovjek koji ga je držao pustio je Jacka da padne na pločnik i pobjegao oko stražnje strane automobila. Ulazna vrata jedne od kuća iza Jacka s treskom su se otvorila - još jedan svjedok.

"Požuri, požuri", rekao je vozač već stišćući gas. Onaj u bijelom odijelu uskočio je na suvozačko sjedalo, a automobil je zaškripao kotačima i krenuo dijagonalno preko Rodeo Drivea, jedva izbjegavši dugačak bijeli Clenet kojeg je vozio osunčani čovjek u bijeloj odjeći. Clenetova truba je zaječala.

Jack je ustao s pločnika. Vrtjelo mu se u glavi. Neki ćelavi čovjek u safari odijelu kaki boje pojavio se kraj njega i rekao: "Tko je to bio? Znaš li njihova imena?"

Jack je stresao glavom.

"Kako si? Trebali bismo pozvati policiju."

"Želim sjesti", rekao je Jack, a čovjek je ustuknuo za korak.

"Hoćeš da ja pozovem policiju?" upitao je, a Jack je stresao glavom.

"Ne mogu povjerovati", rekao je čovjek. "Živiš li ti negdje ovdje? Već sam te vidio, zar ne?"

"Ja sam Jack Sawyer. Moja kuća je tamo dolje."

"Bijela kuća", rekao je čovjek kimajući glavom. "Ti si mali Lily

Cavanaugh. Otpratit ću te do kuće, ako hoćeš."

"Gdje je onaj drugi čovjek?" upitao ga je Jack. "Onaj crnac - koji je vikao." S nelagodom se odmakao od čovjeka u safari odijelu. Osim njih dvojice, na ulici nije bio nikoga.

Lester Speedy Parker bio je čovjek koji je trčao prema njemu. Speedy mu je tada spasio život, shvatio je Jack, i tim brže potrčao prema hotelu.

3

"Jesi li doručkovao?" upitala ga je majka, ispuštajući iz usta oblak dima. Preko kose je nosila šal svezan u turban, i tako skrivene kose lice joj je djelovalo koščato i ranjivo, bar Jacku. Pola cigarete žarilo joj se između prstiju, a kad je vidjela kako je gleda, ugasila ju je u pepeljari na svome toaletnom stoliću.

"Ah, ne, zapravo ne", rekao je, oklijevajući na vratima njene spavaonice.

"Daj mi jasan odgovor", rekla je okrećući se natrag zrcalu. "Dvoznačnost me ubija." Njeno zrcalno zapešće i zrcalna ruka koji su stavljali šminku na Lilyno lice djelovali su tanko poput štapića.

"Ne", rekao je.

"Pa, pričekaj sekundu, i kad ti se majka uljepša odvest će te dolje i kupiti ti što god ti srce želi."

"U redu", rekao je. "Naprosto je djelovalo depresivno što sam dolje sasvim sam."

"Zaboga, zbog čega bi ti trebao biti depresivan…" Nagnula se naprijed i proučila si lice u zrcalu. "Valjda ti ne bi smetalo da pričekaš u dnevnoj sobi, Jacky? Radije bih ovo napravila sama. Plemenske tajne."

Jack se bez riječi okrenuo i vratio u dnevnu sobu.

Kad je telefon zazvonio, odskočio je pola metra.

"Da se javim?" doviknuo je.

"Hvala", uzvratio je njen hladan glas.

Jack je podigao slušalicu i rekao halo.

"Hej, mali, konačno sam te dobio", rekao je ujak Morgan Sloat. "Koji bog se događa u glavi tvoje mame? Isuse, moglo bi nam se svašta dogoditi ako netko ne počne paziti na detalje. Je li ona tamo? Reci joj da mora razgovarati sa mnom - nije me briga što ona kaže, mora razgovarati sa mnom. Vjeruj mi, mali."

Jack je pustio da mu telefon visi iz ruke. Htio je spustiti slušalicu, ući u auto sa svojom majkom i odvesti se u neki drugi hotel, u nekoj drugoj državi. Nije spustio slušalicu. Povikao je: "Mama, ujak Morgan je na telefonu. Kaže da moraš razgovarati s njim."

Načas je šutjela, a on je želio da joj može vidjeti lice. Konačno je rekla: "Ovdje ću se javiti, Jacky."

Jack je već znao što će morati učiniti. Njegova je majka lagano zatvorila vrata svoje spavaonice; čuo ju je kako se vraća do toaletnog stolića. Podigla je slušalicu u svojoj spavaonici.

"Dobro, Jacky", doviknula je kroz vrata.

"Dobro", odviknuo je on. Zatim je vratio telefonsku slušalicu do uha i pokrio mikrofon rukom tako da mu nitko ne čuje disanje.

"Sjajna predstava, Lily", rekao je ujak Morgan. "Fantastična. Da si još na filmu, vjerojatno bismo iz ovog mogli izvući nešto korisno. Nešto tipa, Zašto je ova glumica nestala. Ali, zar ne misliš kako je krajnje vrijeme da se opet počneš ponašati kao racionalna osoba?"

"Kako si me pronašao?" upitala je.

"Misliš da je bilo teško? Ma daj, Lily, hoću da dovučeš dupe natrag u New York. Vrijeme je da prestaneš bježati."

"Zar to radim, Morgane?"

"Nemaš baš beskonačno puno vremena, Lily, a ja nemam dovoljno vremena da ga razbacujem tražeći te po cijeloj Novoj Engleskoj. Hej, samo malo. Klinac nije spustio slušalicu."

"Naravno da jest."

Jacku je srce zastalo nekoliko sekundi ranije.

"Skini se s linije, mali", rekao mu je glas Morgana Sloata.

"Ne budi smiješan, Sloat", rekla je njegova majka.

"Reći ću ti ja što je smiješno, draga moja. To što si se zavukla u neko ofucano ljetovalište kad bi trebala biti u bolnici, to je smiješno. Isuse, zar ne znaš da moraš donijeti milijun poslovnih odluka? A brine me i obrazovanje tvoga sina, i sva sreća što me brine. Jer ti si izgleda odustala od njega."

"Ne želim više razgovarati s tobom", rekla je Lily.

"Ne želiš, ali moraš. Doći ću tamo i na silu te strpati u bolnicu ako budem morao. Moramo napraviti planove, Lily. Ti si vlasnica pola kompanije kojom pokušavam upravljati - a Jack dobiva tvoju polovicu kad tebe više ne bude. Želim se uvjeriti da će Jack biti zbrinut. A ako ti misliš da se brineš za njega vodeći ga tamo gore u prokleti New Hampshire, onda si puno bolesnija nego što misliš."

"Što želiš, Sloat?" upitala je Lily umornim glasom.

"Znaš što želim - želim da svi budu zbrinuti. Želim samo ono što je fer. Ja ću se pobrinuti za Jacka, Lily. Dat ću mu pedeset tisuća dolara godišnje - razmisli o tome, Lily. Pobrinut ću se da ode u dobar koledž. Ti ga ne možeš čak ni zadržati u školi."

"Plemeniti Sloat", rekla je njegova majka.

"Misliš da je to odgovor? Lily, treba ti pomoć, a samo ja je nudim."

"Što je tvoj udio", Sloat?" upitala je njegova majka.

"Znaš to prokleto dobro. Dobijem pošteni udio. Dobijem ono što me ide. Tvoj interes u Sawyeru i Sloatu - radio sam kao majmun za tu kompaniju, i trebala bi biti moja. Sutra ujutro bismo mogli riješiti papire, Lily, i onda se koncentrirati na to da se pobrinemo za tebe."

"Kao što si se pobrinuo za Tommyja Woodbinea", rekla je. "Ponekad mi se čini da ste ti i Phil bili previše uspješni, Morgane. Sawyerom i Sloatom je bilo znatno lakše upravljati prije nego što ste se upustili u investicije nekretnina i produkcijske poslove. Sjećaš se kad ste imali samo nekoliko loših komičara i pet-šest nadobudnih glumaca i scenarista za klijente? Život je bio ljepši prije velike love."

"Lakše upravljati, koga ti zavaravaš?" povikao je ujak Morgan. "Ne možeš ti upravljati čak ni samom sobom!" Onda se natjerao da se smiri. "I zaboravit ću da si spomenula Toma Woodbinea. To je bilo nisko čak i za tebe, Lily."

"Sad ću spustiti slušalicu, Sloat. Drži se podalje odavde. I drži se podalje od Jacka."

"Ti ideš u bolnicu, Lily, a ovo jurcanje okolo će…"

Njegova majka prekinula je vezu usred rečenice ujaka Morgana; Jack je polako spustio svoju slušalicu. Zatim je napravio nekoliko koraka prema prozoru, da ne bude u blizini telefona u dnevnoj sobi. Iz zatvorene spavaonice dopirala je samo tišina.

"Mama?" rekao je.

"Da, Jacky?" Čuo je blagu nesigurnost u njenom glasu.

"Jesi dobro? Jel' sve u redu?"

"Ja? Jasno." Njeni koraci blago su stigli do vrata koja su se otškrinula. Pogledi su im se susreli, njegov plavi s njenim plavim. Lily je do kraja otvorila vrata. Opet su im se pogledi susreli, u trenutku neugodnog intenziteta. "Naravno da je sve u redu. Zašto ne bi bilo?"

Pogledi su im se rastali. Među njima je prošla nekakva spoznaja, ali kakva? Jack se pitao zna li ona da je on prisluškivao razgovor; zatim mu se učinilo da je spoznaja koju su upravo podijelili bila - po prvi puta - činjenica njene bolesti.

"Pa", rekao je, sad s nelagodom. Bolest njegove majke, ta ogromna neizgovoriva tema, među njima je porasla do opscene veličine. "Ne znam baš. Ujak Morgan je djelovao…" slegnuo je ramenima.

Lily je zadrhtala, a Jack je došao do još jednog velikog priznanja. Njegova majka se bojala - bar isto toliko kao i on. Stavila je cigaretu u usta i otvorila svoj upaljač. Još jedan prodoran pogled njenih dubokih očiju.

"Ne obraćaj pažnju na tog gnjavatora, Jack. Samo mi ide na živce jer zbilja izgleda da ga se nikad neću moći riješiti. Tvoj ujak Morgan me voli terorizirati." Ispuhnula je sivi dim. "Bojim se da više nemam baš nekog apetita za doručak. Zašto ne bi sišao i ovog puta stvarno doručkovao?"

"Dođi sa mnom", rekao je.

"Rado bih malo bila sama, Jack. Pokušaj to razumjeti." Pokušaj to razumjeti.

Vjeruj mi.

Odrasli su govorili takve stvari, a mislili su nešto sasvim drugo.

"Bit ću ti bolje društvo kad se vratiš", rekla je. "Obećajem."

A zapravo je govorila: Želim vrištati, ne mogu to više izdržati, gubi se, gubi se!

"Da ti nešto donesem?"

Stresla je glavom, odlučno mu se smiješeći, i morao je otići iz sobe, premda ni on više nije imao volje za doručkom. Jack je odlutao niz hodnik do liftova. I opet, postojalo je samo jedno mjesto kamo je mogao otići, ali ovog puta je to znao još i prije nego što je došao do tmurnog predvorja i pepeljastog, strogog recepcionara.

4

Speedy Parker nije bio u maloj crvenoj potleušici koju je zvao uredom; nije bio vani na dugačkom molu, u zabavnom parku gdje su se dva starija dječaka vratila i igrala Skee-Ball kao da je to rat koji obojica očekuju izgubiti; nije bio ni u prašnjavom prolazu ispod roller coastera. Jack Sawyer besciljno se okretao po jarkom suncu, gledajući niz prazne prolaze i napuštene prostore parka. Jackov strah pojačao se za jedan stupanj.

A što ako se nešto dogodilo Speedyju? To je bilo nemoguće, ali što ako je ujak Morgan doznao za Speedyja (ali što bi doznao?) i onda… Jack je u sebi vidio WILD CHILD kombi kako žuri za ugao, stružući kroz brzine i jureći.

Natjerao se na pokret, ni ne znajući točno kamo je namjerio otići. U blistavoj panici svoga raspoloženja, ugledao je ujaka Morgana kako trči kraj reda iskrivljenih ogledala koja ga pretvaraju u seriju čudovišnih, izobličenih obrisa. Na njegovoj ćeli izrasli su rogovi, među mesnatim ramenima procvjetala je grba, široki prsti postali su lopate. Jack je oštro skrenuo udesno, i našao se kako kreće prema nekoj skoro okrugloj, čudnovatoj zgradi od bijelih letvi.

Iznutra je odjednom začuo ritmično tap tap tap. Dječak je pojurio prema zvuku - neki ključ koji udara cijev, čekić koji lupa po nakovnju, zvuk rada. Usred letvi pronašao je kvaku i otvorio krhka drvena vrata.

Jack je krenuo unutra u ispruganu tamu, a zvuk je postao glasniji. Tama se mijenjala oko njega, dobivajući druge dimenzije. Ispružio je ruke i dodirnuo platno. Ono je skliznulo u stranu; istog časa, okružilo ga je sjajno žuto svjetlo. "Putnik Jack", rekao je Speedyjev glas.

Jack se okrenuo prema zvuku i ugledao domara kako sjedi na tlu kraj djelomično rastavljenog vrtuljka. U ruci je imao francuski ključ, a pred njim je bijeli konj pjenušave grive ležao proboden dugim srebrnim kolcem od lopatica do trbuha. Speedy je blago spustio ključ na tlo. "Jesi li sad spreman za razgovor, sinko?" upitao je.

Četvrto Poglavlje

Jack prelazi prijeko

1

"Da, sad sam spreman", rekao je Jack savršeno mirnim glasom, a onda briznuo u plač.

"Čuj, Jack Putnik", rekao je Speedy ispuštajući ključ i prilazeći mu. "Čuj, sinko, polako, samo polako…"

Ali Jack više nije mogao polako. Odjednom je sve to bilo previše, toliko toga, previše, i morao je plakati ili naprosto potonuti pod velikim valom tame - valom koji nije mogao osvijetliti nikakav blistavi trag zlata. Suze su boljele, ali osjećao je da će ga užas ubiti ako ga ne isplače.

"Samo se ti isplači, Jack Putnik", rekao je Speedy i zagrlio ga. Jack je svoje vrelo, oteklo lice spustio na Speedyjevu tanku košulju, osjećajući njegov miris - nešto poput Old Spicea, nešto poput cimeta, nešto poput knjiga koje nitko već dugo nije posudio iz knjižnice. Dobri mirisi, utješni mirisi. Zagrabio je rukama oko Speedyja; dlanovi su mu osjetili kosti na Speedyjevim leđima, blizu površine, jedva pokrivene oskudnim mesom.

"Samo ti plači ako će ti biti lakše", rekao je Speedy ljuljajući ga.

"Kojiput pomaže, znam ja to. Zna Speedy kol'ko si ti puta prošao, Jack Putnik, i kol'ko ga još moraš proći, i kako si umoran. Zato plači ako će ti biti lakše."

Jack je jedva razumio njegove riječi - samo njihove zvukove, umirujuće i blage.

"Moja majka je zbilja bolesna", rekao je konačno Speedyju u prsa. "Mislim da je došla ovamo kako bi pobjegla od nekadašnjeg partnera mog oca. Gospodina Morgana Sloata." Jako je šmrknuo, pustio Speedyja, ustuknuo, i protrljao si otečene oči dlanovima. Bio je iznenađen što mu nije neugodno - prije bi ga suze uvijek posramile i gadile mu se… bilo je to skoro kao da si se popišao u gaće. Je li to zato što je njegova majka uvijek bila tako čvrsta? Pretpostavljao je da je to doista dio razloga; Lily Cavanaugh nije trebala suze.

"Ali to nije jedini razlog zašto je došla ovamo, jel'da?"

"Ne", rekao je Jack tiho. "Mislim… da je došla ovamo umrijeti." Glas mu se nemoguće podigao na posljednjoj riječi, škripeći kao nepodmazne šarke.

"Možda", rekao je Speedy mirno promatrajući Jacka. "A možda si ti tu da je spasiš. Nju… i ženu istu k'o ona."

"Koga?" pitao je Jack kroz obamrle usne. Znao je koga. Nije joj znao ime, ali znao je koga.

"Kraljicu", reče Speedy. "Zove se Laura DeLoessian, i ona je kraljica Teritorija."

2

"Pomozi mi", zastenjao je Speedy. "U'vati Srebrnu Damu ravno pod rep. Tako se Dame ne hvata, ali njoj valjda neće smetati ako mi pomogneš da je vratim na mjesto."

"Tako je zoveš? Srebrna Dama?"

"Aha", rekao je Speedy s osmijehom, pokazujući možda desetak zubi, gore i dolje. "Svi konji na vrtuljku imaju imena, nisi to znao? Hvataj je, Jack Putnik!"

Jack je posegnuo pod drveni rep bijelog konja i spojio prste. Stenjući, Speedy je svoje krupne tamne ruke ovio oko Daminih prednjih nogu. Zajedno su prenijeli drvenog konja do udubljenog postolja vrtuljka, kolca uperenog prema dolje, donjeg kraja blistavog i zlokobnog od slojeva strojnog ulja.

"Malo lijevo…" dahtao je Speedy. "Aha… sad je ubodi, Jack

Putnik! Ubodi je dobro!"

Namjestili su kolac i ustuknuli, Jack zadihan, Speedy nasmiješen i promuklo dišući. Crnac je rukom obrisao znoj sa čela i onda okrenuo svoj smiješak prema Jacku.

"Čovječe, jesmo strašni?"

"Ako ti tako kažeš?" odvratio je Jack s osmijehom.

"Kažem! I te kako!" Speedy je posegnuo u svoj stražnji džep i izvukao tamnozelenu polalitarskubocu. Odvrnuo je čep, popio - i načas je Jack osjetio neku čudnu uvjerenost: vidio je kroz Speedyja. Speedy je postao proziran, kao duh, kao jedna od onih prikaza u seriji Topper{6}, koju su prikazivali na jednoj nezavisnoj postaji dolje u Los Angelesu. Speedy je nestajao. Nestaje, pomislio je Jack, ili odlazi nekamo drugamo? Ali to je bila još jedna suluda pomisao; nije imala nikakvog smisla.

A onda je Speedy bio čvrst kao i uvijek. Bio je to samo privid, trenutna -

Ne. Ne, nije. Na sekundu zamalo nije bio tu! - halucinacija.

Speedy ga je promućurno promatrao. Krenuo je pružiti bocu prema Jacku, onda blago strese glavom. Umjesto toga, začepio ju je i opet je stavio u svoj stražnji džep. Okrenuo se promatrati Srebrnu Damu, vraćenu na mjesto na vrtuljku, pa ju je sad samo trebalo učvrstiti. Smiješio se. "Totalno smo strašni, Jack Putnik."

"Speedy -"

"Svi imaju imena", rekao je Speedy polako hodajući oko postolja vrtuljka dok su mu koraci odjekivali u visokoj zgradi. Iznad njihovih glava, u zasjenjenoj križaljki greda, nekoliko lastavica tiho je gugutalo. Jack ga je slijedio. "Srebrna Dama… Ponoć… ovaj riđan se zove Izviđač… ova kobila je Brza Ella."

Crnac je zabacio glavu i zapjevao, prestrašivši lastavice i natjeravši ih da polete: "Dobro se zabavlja Brza Ella… dok je stari Martin ne poštela. Ha! Gle kako lete!" Nasmijao se… ali kad se okrenuo Jacku, opet je bio ozbiljan. "Hoćeš probat' spasit' život svoje majke, Jack? Njen, i one druge žene za koju sam ti rek'o?"

"Ja…"…ne znam kako, htio je reći, ali neki glas iznutra - glas koji je stigao iz iste one prije zaključane sobe iz koje je jutros stiglo sjećanje na onu dvojicu ljudi i pokušaj otmice - snažno se digao: Znaš! Možda ti treba Speedy da se pokreneš, ali zaista znaš, Jack. Znaš.

Tako je dobro poznavao taj glas. Bio je to glas njegova oca.

"Hoću ako mi kažeš kako", rekao je, glasa koji se neravnomjerno dizao i spuštao.

Speedy je otišao do suprotnog zida sobe - veliki kružni obris sačinjen od uskih dasaka obojanih primitivnim ali divlje snažnim muralom konja u trku. Jacku je zid izgledao kao pokretni poklopac radnog stola njegova oca (a taj je stol bio u uredu Morgana Sloata kad su Jack i njegova majka zadnji put bili tamo, sjetio se odjednom - ta je pomisao sa sobom donijela tanak, mliječni bijes).

Speedy je izvukao ogroman svežanj ključeva, zamišljeno probrao kroz njega, pronašao ključ koji je tražio i okrenuo ga u jednom lokotu. Izvukao je kračun iz drška, zatvorio ga, i spustio u džep na prsima košulje. Zatim je cijeli zid na tračnici pogurnuo u stranu. Unutra je nahrupilo predivno sjajno sunce, tjerajući Jacka da stisne oči. Vodeni valići dobroćudno su plesali na stropu. Promatrali su prekrasan pogled prema moru koji bi jahači na vrtuljku Zabavnog svijeta Arcadia dobili svaki put kad bi ih Srebrna Dama i Ponoć i Izviđač pronijeli kraj istočne strane okrugle zgrade s vrtuljkom. Lagani morski lahor dizao je Jacku kosu sa čela.

"Bolje je da ima sunca ako ćemo pričati o tome", rekao je Speedy. "Dođi ovamo, Jack Putnik, i reći ću ti što mogu… a to nije sve što znam. Ne dao Bog da ikad moraš doznati sve to."

3

Speedy je govorio svojim tihim glasom - Jacku je bio udoban i utješan kao dobro razrađena koža. Jack je slušao, ponekad se mršteći, ponekad zijevajući od iznenađenja.

"Znaš ono što ti zoveš Dnevni snovi?" Jack kimne glavom.

"Nisu ti to snovi, Jack Putnik. Ni dnevni, ni noćni. To je stvarno mjesto. Bar dovoljno stvarno. Jako je drukčije od ovog tu, ali je stvarno."

"Speedy, moja mama kaže -"

"Zanemari to sad. Ona ne zna za Teritorije… ali na određeni način ipak zna. Jer tvoj tata jest znao. A ovaj drugi -"

"Morgan Sloat?"

"Aha, valjda. I on zna." A onda, tajnovito, Speedy doda: "Ja znam tko je on tamo. I te kako! Huuu!"

"Ona slika u tvom uredu… nije Afrika?"

"Nije Afrika."

"Nije trik?"

"Nije trik."

"A moj otac je otišao na to mjesto?" upitao je, ali u srcu je već znao odgovor - bio je to odgovor koji je objašnjavao previše stvari da ne bude istinit. Ali, istinit ili ne, Jack nije bio siguran koliko toga želi povjerovati. Magične zemlje? Bolesne kraljice? Bilo mu je nelagodno od toga. Bilo mu je nelagodno zbog vlastita uma. Zar mu nije majka kad je bio mali toliko puta govorila da ne bi smio pobrkati svoje Dnevne snove s onim što je zbilja stvarno? Bila je jako oštra oko toga, i malo je prestrašila Jacka. Možda je, pomislio je sada, i sama bila prestrašena. Je li mogla tako dugo živjeti sa Jackovim ocem i ne znati bar nešto? Jacku se nije činilo tako. Možda, pomislio je, nije znala jako puno… samo dovoljno da se prestraši.

Prolupati. O tome je ona govorila. Ljudi koji ne razlikuju stvarnost i maštu su prolupali.

Ali njegov otac je znao jednu drugačiju istinu, zar ne? Da. On i Morgan Sloat.

Oni imaju magiju kao što mi imamo fiziku, jel' tako?

"Tvoj otac je često išao, da. A taj drugi čovjek, Groat…"

"Sloat."

"Tako je! On. I on je odlazio. Samo što je tvoj tata, Jacky, išao da bi vidio i naučio. A taj drugi tip je samo išao opljačkati si bogatstvo."

"Je li Morgan Sloat ubio moga ujaka Tommyja?" upitao je Jack.

"O tome ne znam niš'. Slušaj ti mene, Jack Putnik. Jer nema puno vremena. Ako stvarno misliš da će se taj tip Sloat pojaviti ovdje…"

"Zvučao je jako ljutito", reče Jack. Sama pomisao na ujaka Morgana u Arcadia Beachu činila ga je nervoznim.

"…onda vremena ima manje nego ikad. Jer njemu možda ne bi jako smetalo da tvoja majka umre. A njegov Dvojnik se sigurno nada da će kraljica Laura umrijeti."

"Dvojnik?"

"Neki ljudi u ovom svijetu imaju Dvojnike u Teritorijima", reče Speedy. "Nema ih puno, jer tamo ima puno manje ljudi - možda jedan u svakih sto tisuća s ove strane. Ali Dvojnici najlakše mogu ići ovamo i onamo."

"Ta kraljica… ona je… Dvojnica moje majke?"

"Aha, tako izgleda."

"Ali moja majka nikad…?"

"Ne. Nikad nije. Nije imala zašto."

"Moj otac je imao… Dvojnika?"

"Bogme jest. Dobar čovjek."

Jack je obliznuo usnice - kakav je to lud razgovor! Dvojnici i Teritoriji! "Kad je moj otac ovdje umro, je li i njegov Dvojnik tamo isto umro?"

"Aha. Ne baš isti čas, ali skoro."

"Speedy?"

"Molim?"

"Imam li ja Dvojnika? U Teritorijima?"

A Speedy ga je pogledao tako ozbiljno da je Jack osjetio duboke žmarce kako mu prolaze leđima. "Ti ne, sinko. Ti si samo jedan. Poseban. A taj tip Smoot -"

"Sloat", rekao je Jack s blagim smiješkom.

"…aha, kako god, on to zna. To je jedan od razloga zašto će ubrzo doći ovamo. I jedan od razloga zašto ti moraš požuriti."

"Zašto?" prasnuo je Jack. "Od kakve koristi ja mogu biti ako je to rak? Ako je to rak a ona je ovdje umjesto u nekoj klinici, to je zato što nema načina, ako je ona ovdje, shvaćaš, to znači -" Suze su mu opet zaprijetile a on ih je očajnički progutao. "To znači da ga je puna po cijelom tijelu."

Po cijelom tijelu. Da. To je bila još jedna istina koju je njegovo srce znalo: istina o njenom ubrzanom gubitku težine, istina o smeđim sjenama pod njenim očima. Po cijelom tijelu, ali molim te, Bože, hej, Bože, molim te, čovječe, to mi je majka -

"Mislim", dovršio je promuklo, "kakve koristi može biti od tog mjesta iz Dnevnih snova?";

"Mislim da smo sad dost' pričali", reče Speedy. "Vjeruj samo jedno, Jack Putnik: nikad ti ne bi' rek'o da trebaš ići kad joj ne bi mog'o koristiti."

"Ali -"

"Tišina, Jack Putnik. Nećemo više razgovarati dok ti ne pokažem što mislim. Ne bi imalo koristi. Dođi."

Speedy je ogrlio Jackova ramena i poveo ga oko vrtuljka. Zajedno su izašli kroz vrata i spustili se niz jedan od napuštenih puteljaka u zabavnom parku. S lijeve strane bila im je zgrada s autićima, sad zatvorena daskama. S desne strane bila im je serija štandova: Bacaj dok ne pogodiš, Slavna obalna pizza i pekara, Streljana, također zatvorena daskama (izblijedjele divlje životinje skakutale su po daskama - lavovi i tigrovi i medvjedi, ajme meni).

Stigli su do široke glavne ulice, koja se zvala Drvena avenija, u blagoj imitaciji Atlantic Cityja - Zabavni svijet Arcadia imao je mol, ali ne drveni. Zgrada s igrama bila je sad sto metara dalje s njihove lijeve strane, a luk koji je označavao ulaz u Arcadiju kakvih dvjesto metara desno. Jack je čuo upornu, strugavu grmljavinu valova koji su udarali u obalu, usamljenih krikova galebova.

Pogledao je Speedyja, namjeravajući ga upitati što sad, što dalje, misli li doista išta od onoga ili je sve to samo okrutna šala… ali nije rekao nijednu od tih stvari. Speedy mu je pružao zelenu staklenu bocu.

"To…" počeo je Jack.

"Te vodi tamo", rekao je Speedy. "Puno ljudi koji odlaze tamo ne treba niš' takvoga, ali ti već dulje nisi bio tamo, zar ne, Jacky?"

"Ne." Kad je posljednji puta sklopio oči u ovom svijetu i otvorio ih u čarobnom svijetu Dnevnih snova, tom svijetu bogatih, živahnih mirisa i dubokog, prozirnog neba? Prošle godine? Ne. Prije toga…

Kalifornija… nakon što mu je otac umro. Moralo mu je biti…

Jackove oči se razrogače. Devet godina? Tako dugo? Tri godine

Bilo je zastrašujuće pomisliti kako su mu tiho, kako neprimjetno, ti snovi, ponekad slatki, ponekad mračni i uznemirujući, iskliznuli iz ruku - kao da je velik dio njegove mašte umro bezbolno i bez najave.

Uzeo je bocu od Speedyja užurbano, skoro je ispustivši. Osjećao je blagu paniku. Neki Dnevni snovi bili su uznemirujući, da, a brižljivo sročena upozorenja njegove majke da ne brka stvarnost i maštu (drugim riječima, nemoj prolupati, Jacky, stari moj, klinče moje, može?) bila su malo zastrašujuća, da, ali sad je otkrio da ipak ne želi izgubiti taj svijet.

Pogledao je Speedyja u oči i pomislio: I on to zna. Sve što sam upravo pomislio, on to zna. Tko si ti, Speedy?

"Kad neko vrijeme nis' bio tamo, malo zaboraviš kako ćeš sam doć' do tamo", rekao je Speedy. Glavom je pokazao na bocu. "Zato sam si nabavio čarobni sok. Ovo je posebna stvar." Ovo posljednje izgovorio je skoro sa strahopoštovanjem.

"Je li to odande? S Teritorija?"

"Nije. Tamo imaju nešto magije, Jack Putnik. Ne puno, ali malo. Ovaj čarobni sok dolazi iz Kalifornije."

Jack ga je sumnjičavo gledao.

"Daj. Gucni malo pa ćeš si otputovat'." Speedy se iscerio. "Popij dovoljno toga, i možeš otići više-manje kamo god hoćeš. Vjeruj mi, ja to znam."

"Tibokca, Speedy, ali -" Počeo se bojati. Usta su mu se posušila, sunce se činilo puno previše sjajnim, i osjećao je kako mu bilo lupa u sljepoočnicama. Pod jezikom je osjećao bakrenasti okus, i pomislio je: Takav će okus imati taj 'čarobni sok' - užasan.

"Ako se preplašiš i hoćeš se vratiti, gucni još malo", rekao je Speedy.

"To ide sa mnom? Ta boca? Sigurno?" Pomisao da zapne tamo, na tome mističnom drugom mjestu, dok mu je ovdje majka bolesna i progoni je Sloat, bila je užasna.

"Sigurno."

"Dobro." Jack je prinio bocu usnama… a onda je malo spustio. Miris je bio odvratan - prodoran i ustajao. "Ne želim to, Speedy", šapnuo je.

Lester Parker ga je promatrao, i usnice su mu se smiješile, ali u očima mu nije bilo osmijeha - bile su oštre. Beskompromisne. Zastrašujuće. Jack je pomislio na crne oči: oči galeba, srce vrtloga. Prožela ga je strava.

Pružio je bocu Speedyju. "Možeš li je opet uzeti?" upitao je, a glas mu je bio slabašni šapat. "Molim te?"

Speedy nije odgovorio. Nije podsjetio Jacka da mu majka umire, ili da dolazi Morgan Sloat. Nije nazvao Jacka kukavicom, premda se on nikad u životu nije osjećao kukavnije, čak ni onda kad je ustuknuo pred visokom odskočnom daskom u kampu Accomac a dio djece mu se rugao. Speedy se samo okrenuo i zazviždao prema oblaku.

Sad se usamljenost pridružila užasu, beznadno ga prožimajući. Speedy je odustao od njega; Speedy mu je okrenuo leđa.

"Dobro", reče Jack odjednom. "Dobro, ako je to ono što moram učiniti."

Opet je podigao bocu, i prije nego što je stigao promisliti ili se predomisliti, popio je.

Okus je bio gori od bilo čega što je očekivao. Već je u životu pio vino, čak ga je donekle zavolio (osobito su mu se sviđala suha bijela vina koja je njegova majka služila s listom ili arbunom ili sabljarkom), a ovo je bilo donekle nalik vinu… ali istovremeno je bila i odvratna opačina u odnosu na sva vina koja je prije pio. Okus je bio snažan i sladak i truo, ne okus živahnog grožđa već okus mrtvog grožđa koje nije lijepo živjelo.

Dok su mu se usta punila tim užasnim slatko-ljubičastim okusom, doista je vidio to grožđe - tmurno, prašnjavo, debelo i gadno, kako puže uz prljavi zid u gustom, sirupastom svjetlu koje je šutjelo osim glupavog zujanja brojnih muha.

Progutao je, a tanka vatra ostavila je puževski trag u njegovom grlu.

Zatvorio je oči mršteći se, dok mu se želudac okretao. Nije povratio, premda je bio uvjeren da bi to učinio da je doručkovao.

"Speedy -"

Otvorio je oči, i daljnje riječi zamrle su mu u grlu. Zaboravio je potrebu da se riješi one užasne parodije vina. Zaboravio je na svoju majku, i ujaka Morgana, i svoga oca, i skoro sve drugo.

Speedy je nestao. Otmjeni lukovi roller coastera naspram neba su nestali. Drvena avenija je nestala.

Sad je bio negdje drugdje. Bio je -

"U Teritorijima", prošaptao je Jack, a cijelo mu je tijelo vrvjelo ludom mješavinom užasa i uzbuđenja. Osjećao je kako mu se ježi kosa na potiljku, osjećao je blesavi osmijeh kako mu povlači uglove usana. "Speedy, tu sam, Boga mi, tu sam, u Teritorijima! Ja -"

Ali zapanjenost ga je nadvladala. Pritisnuo si je ruku na usta i polako se okrenuo u punom krugu, promatrajući to mjesto kamo ga je doveo Speedyjev čarobni sok.

4

Ocean je još bio tamo, ali sad je bio tamnije, bogatije plave boje - najplaviji indigo koji je Jack ikad vidio. Načas je opčinjeno stajao, dok mu je morski povjetarac podizao kosu, promatrajući crtu obzora gdje se taj indigo ocean susretao s nebom boje izblijedjelog trapera.

Ta je crta obzora bila blago ali nedvojbeno zakrivljena.

Stresao je glavom, mršteći se, i okrenuo se na drugu stranu. Morska trava, visoka i divlja i zapetljana, spuštala se niz istaku gdje je samo minutu prije bila okrugla zgrada vrtuljka. Mol s igrama također je nestao; na njegovom mjestu, divlja hrpa granitnih blokova spuštala se u ocean. Valovi su udarali u najniže blokove i zavlačili se u drevne pukotine i kanale uz snažno, šuplje odzvanjanje. Pjena gusta kao šlag skakala je u čisti zrak i nestajala na vjetru.

Naglo, Jack je uhvatio svoj lijevi obraz palcem i kažiprstom. Uštipnuo je, snažno. Oči su mu zasuzile, ali ništa se nije promijenilo.

"Stvarno je", prošaptao je, a još jedan val udario je u istaku, podižući bijele krijeste pjene.

Jack je odjednom shvatio da je Drvena avenija još uvijek tamo… na određeni način. Izrovani trag kola spuštao se s vrha istake - tamo gdje je Drvena avenija završavala na ulazu u arkadu, u onome što je njegov um uporno krstio "stvarnim svijetom" - sve do mjesta gdje je on stajao, pa zatim prema sjeveru, kao što se Drvena avenija pružala prema sjeveru, postajući Avenija Arcadije nakon što prođe pod lukom na granici Zabavnog svijeta. Morska trava rasla je po središtu ovog traga, ali djelovala je iskrivljeno i otrcano, pa je Jack zaključio da se staza još uvijek koristi, bar povremeno.

Krenuo je prema sjeveru, držeći zelenu bocu u desnoj ruci. Palo mu je na pamet kako negdje u nekom drugom svijetu Speedy drži čep te iste boce.

Jesam li nestao njemu pred nosom? Vjerojatno jesam. Tibokca!

Četrdesetak koraka niz stazu naišao je na gustiš grmova borovnice. Među trnjem su se ugnijezdile najdeblje, najtamnije, najslasnije borovnice koje je ikad vidio. Jackov želudac, koji je izgleda nadišao poniženje "čarobnog soka", proizveo je glasan grgljavi zvuk.

Borovnice? U rujnu?

Nije važno. Nakon svega što se danas dogodilo (a nije još bilo ni deset sati), zapeti na borovnicama u rujnu djelovalo je pomalo kao da odbiješ uzeti aspirin nakon što si progutao kvaku.

Jack je posegnuo, ubrao šaku bobica, i bacio ih u usta. Bile su nevjerojatno slatke, nevjerojatno dobre. Smiješeći se (usnice su mu zadobile plavičasti odsjaj), uvjeren da je sasvim moguće da je poludio, ubrao je još jednu šaku bobica… pa i treću. Nikad još nije kušao nešto tako fino - premda, pomislit će kasnije, nije bila stvar samo u borovnicama; dio toga bila je i nevjerojatna čistoća zraka.

Zadobio je par ogrebotina dok je brao četvrtu porciju - kao da su mu sami grmovi govorili neka stane, bilo bi već dosta. Pocuclao je najdublje ogrebotine, na mesnatom dijelu palca, a onda se opet zaputio prema sjeveru, među paralelnim tragovima, krećući se polako, nastojeći gledati na sve strane odjednom.

Zastao je malo dalje od borovnica i pogledao prema suncu, koje se činilo nekako manjim ali vatrenijim. Ima li blagi narančasti odsjaj, kao u onim starim srednjovjekovnim slikama? Jacku se činilo tako. I—

Povik, hrđav i neugodan kao stari čavao koji se polako izvlači iz daske, odjednom je odjeknuo njemu s desna, raspršujući mu misli. Jack se okrenuo prema njemu, podižući ramena i šireći oči.

Bio je to galeb - a veličina mu je bila zapanjujuća i skoro nevjerojatna (ali bio je tamo, čvrst kao stijena, stvaran kao kuća). Bio je, zapravo, veličine orla. Njegova glatka, bijela glava nakrenula se u stranu. Kukasti mu se kljun otvarao i zatvarao. Lepetao je velikim krilima, uzbibavajući travu oko sebe.

A onda je, naizgled bez straha, počeo skakutati prema Jacku.

Blago, Jack je začuo jasnu, odlučnu notu mnogih truba koje pušu zajedno u jednostavnom zovu, i bez ikakvog razloga pomislio je na svoju majku.

Načas je bacio pogled prema sjeveru, u smjeru u kojem je putovao, privučen tim zvukom - ispunio ga je osjećajem neodređene hitnosti. Bilo je to, pomislio je (kad je stigao misliti), kao kad si gladan jedne određene stvari koju već dugo nisi jeo - sladoleda, čipsa, možda tacosa. Ne znaš to dok je ne vidiš - i dok se to ne dogodi, postoji samo potreba bez imena, od koje si nemiran, od koje si nervozan.

Vidio je barjake i vrh nečeg što je mogao biti veliki šator - paviljon - naspram neba.

Tamo je Alhambra, pomislio je, a onda je galeb kriknuo prema njemu. Okrenuo se prema ptici i s panikom vidio da je sad udaljena niti dva metra. Kljun joj se opet otvorio, pokazujući onu prljavoružičastu unutrašnjost, podsjećajući ga na jučerašnji dan, na galeba koji je bacio školjku na stijenu i zatim se zabuljio u njega s užasnim pogledom, točno istim ovakvim. Galeb mu se kezio - bio je siguran u to. Dok je skakutao bliže, Jack je nanjušio prigušen ali prodoran smrad oko njega - mrtve ribe i istrunula morska trava.

Galeb je siknuo prema njemu i opet zalepetao krilima.

"Gubi se odavde", rekao je Jack glasno. Srce mu je hitro pumpalo, a usta se osušila, ali nije se htio prestrašiti galeba, pa makar i velikog. "Gubi se!"

Galeb je opet otvorio kljun… a onda, u užasnom, grlenom slijedu kliktaja, progovorio je - ili se bar tako činilo. "Ajka t'uire Ack… ajka t'uiiiiiiiiire -" Majka ti umire, Jack…

Galeb je napravio još jedan nezgrapan skok prema njemu, ljuskavih nogu koje su grabile žbunove trave, dok mu se kljun otvarao i zatvarao a crne oči uperile se u Jacka. Jedva svjestan što radi, Jack je podigao zelenu bocu i popio.

I opet ga je onaj užasan okus natjerao da se namršti i sklopi oči - a kad ih je otvorio, tupo je zurio u žuti znak koji je prikazivao crne siluete dvoje djece u trku, dječaka i djevojčice. USPORI DJECA, pisalo je na znaku. Jedan galeb - ovaj potpuno normalne veličine - poletio je sa znaka uz kliktaj, zacijelo prestrašen Jackovim naglim pojavljivanjem.

Ogledao se oko sebe i zateturao od dezorijentiranosti. Njegov želudac, pun borovnica i Speedyjevog trulog "čarobnog soka" se okrenuo i zastenjao. Mišići u njegovim nogama počeli su neugodno drhtati, i odjednom je sjeo na pločnik kraj znaka, uz tresak koji mu je prošao kralješnicom i udario u zube.

Odjednom se nagnuo između raširenih koljena i širom otvorio usta, siguran da će jednostavno sve pobljuvati. Umjesto toga, dvaput je štucnuo, napola se zagutio, a onda osjetio kako mu se želudac polako opušta.

To je od bobica, pomislio je. Da nije bilo bobica, sigurno bih se pobljuvao.

Podigao je pogled i opet osjetio kako ga zapljuskuje nestvarnost.

U svijetu Teritorija nije napravio više od šezdeset koraka niz stazu. Bio je siguran u to. Recimo da mu je korak šezdeset centimetara - ne, recimo sedamdeset pet, da budemo sigurni. To bi značilo da je prošao bijednih četrdeset i pet metara. Ali - pogledao je iza sebe i vidio luk, s velikim crvenim slovima: ZABAVNI SVIJET ARCADIA. Premda je savršeno vidio, znak je sad bio tako daleko da ga je jedva mogao pročitati. S njegove desne strane bio je prostrani, raspršeni Alhambra Inn, s francuskim vrtovima pred sobom i oceanom iza sebe.

U svijetu Teritorija, prošao je četrdeset i pet metara.

Ovdje je nekako prešao osamsto.

"Isuse Kriste" prošaptao je Jack Sawyer i pokrio si oči rukama.

5

"Jack! Jack, dečko! Jack Putnik!"

Speedyjev glas podigao se preko grmljavine starog automobila koji je zvučao poput perilice. Jack je podigao pogled - glava mu je bila nemoguće teška, udovi olovni od iscrpljenosti - i ugledao vrlo stari poljoprivredni kamion kako se polako kotrlja prema njemu. Na stražnji dio kamiona bila je dodana zaštitna ograda iz kućne radinosti, i drmusala se naprijed-natrag dok je kamion išao ulicom prema njemu. Vozilo je bilo obojano u odvratno tirkiznu boju. Za volanom je bio Speedy.

Stao je kraj pločnika, zaturirao motorom (Vuš! Vuš! Vuš-vuš-vuš!) i onda ga ugasio (Hahhhhhh…). Hitro je izašao.

"Jesi dobro, Jack?"

Jack je Speedyju pružio bocu. "Tvoj čarobni sok je zbilja grozan, Speedy", rekao je jadno.

Speedy je djelovao povrijeđeno… a onda se nasmiješio. "Ko ti je rek'o da su lijekovi fini, Jack Putnik?"

"Valjda nitko", reče Jack. Osjećao je kako mu se dio snage vraća polako - dok je onaj osjećaj dezorijentiranosti blijedio.

"Sad vjeruješ, Jack?" Jack kimne.

"Ne", reče Speedy. "To nije dost'. Reci naglas."

"Teritoriji", reče Jack. "Tamo su. Stvarni. Vidio sam pticu -" Stao je i zadrhtao.

"Kakvu pticu?" upita Speedy oštro.

"Galeba. Najveći prokleti galeb -" Jack strese glavom. "Ne bi povjerovao." Promislio je, pa reče: "Ne, ti valjda bi. Nitko drugi, možda, ali ti bi."

"Jel' govorio? Puno ptica tamo govori. Uglavnom gluposti. A ima ih i koje znaju koju pametnu… ali obično su zlobne, i uglavnom lažu."

Jack je kimao glavom. Bilo mu je bolje već samo zato što je slušao Speedyja kako govori o tim stvarima kao da su potpuno razumne i normalne.

"Mislim da jest govorio. Ali bilo je kao -" Duboko se zamislio. "U školi u koju smo Richard i ja išli u L. A. je bio jedan klinac. Brandon Lewis. Imao je govornu manu, i jedva si ga mogao razumjeti kad je govorio. Ptica je bila ista takva. Ali znao sam što govori. Rekla je da mi majka umire."

Speedy je stavio ruku Jacku oko ramena i neko vrijeme su tiho zajedno sjedili na pločniku. Recepcioner iz Alhambre, blijed i uzak i sumnjičav prema svemu živome, izašao je s malom hrpicom pošte. Speedy i Jack su ga promatrali kako ide do ugla Arcadije i Ceste za plažu i baca poštu iz hotela u poštanski sandučić. Krenuo je natrag, ugledao Jacka i Speedyja svojim tankim pogledom, a onda skrenuo na glavni prilaz Alhambri. Vrh njegove glave jedva se vidio iznad vrhova guste žive ograde.

Zvuk velikih ulaznih vrata koja se otvaraju i zatvaraju bio je vrlo jasan, a Jacka je pogodio strašan osjećaj pustoši na ovom mjestu u jesen. Široke puste ulice. Duga plaža s praznim dinama šećernog pijeska. Prazan zabavni park, s kolima rollercoastera koja stoje pod zaštitnim platnom, a svi su štandovi zaključani. Sinulo mu je da ga je majka dovela na mjesto vrlo nalik kraju svijeta.

Speedy je zabacio glavu i zapjevao svojim iskrenim, mekim glasom:

"Ležao sam svuda…

i igrao se svuda…

predugo u ovom gradu…

zima nadolazi, ljeto je u padu…

zima nadolazi…

meni je vrijeme poć…"

Prekinuo se i pogledao Jacka.

"Osjećaš da ti je vrijeme poć, stari Jack Putnik?" Neizbježan užas šuljao mu se kroz kosti.

"Valjda", rekao je. "Ako će to pomoći. Ako će njoj pomoći. Mogu li joj pomoći, Speedy?"

"Možeš", reče Speedy ozbiljno.

"Ali - "

"Oh, ima ali kol'ko hoćeš", reče Speedy. "Do grla, Jack Putnik. Ne obećajem ti da će biti lako. Ne obećajem ti uspjeh. Ne obećajem da ćeš se vratit živ, ili ako to uspiješ, da ćeš se vratiti s umom na mjestu. Morat ćeš puno šetati po Teritorijima, jer su Teritoriji puno manji. To si primijetio?"

"Da."

"Znao sam da hoćeš. Jer zbilja si napravio dobar komad puta, jel'da?"

Sad se Jacku vratilo jedno ranije pitanje, i premda nije imalo veze, morao je doznati.

"Jesam li nestao, Speedy? Jesi li me vidio kako nestajem?"

"Otišao si", rekao je Speedy i jednom oštro pljesnuo rukama. "Samo tako."

Jack je osjetio kako mu polagani, nevoljki smiješak rasteže usnice… a Speedy ga je uzvratio.

"Volio bih to jednom napraviti na satu informatike kod gospodina Balgoa", rekao je Jack, a Speedy se zahihotao kao dijete. Jack mu se pridružio - smijeh je bio dobar, skoro tako dobar kao okus onih borovnica.

Nakon nekoliko trenutaka, Speedy se otrijeznio i rekao: "Postoji razlog zašto moraš bit' u Teritorijima, Jack. Moraš neš' uzeti. Jako snažno neš'."

"A to je tamo?"

"Aha."

"Može li to pomoći mojoj majci?"

"Njoj… i onoj drugoj."

"Kraljici?"

Speedy kimne glavom.

"Što je to? Gdje je? Kad ću -"

"Stani! Stoj!" Speedy je podigao jednu ruku. Usne su mu se smiješile, ali oči su mu bile ozbiljne, skoro tužne. "Jedno po jedno. I Jack, ne mogu ti reć' ono što ne znam… ili što ti ne smijem reć'."

"Ne smiješ?" upitao je Jack zapanjeno. "Tko -"

"Opet ti", reče Speedy. "Sad me slušaj, Jack Putnik. Moraš krenuti što prije možeš, prije nego što se onaj tip Bloat pojavi i zatvori te -"

"Sloat."

"Da, on. Moraš otić' prije neg' što on dođe."

"Ali gnjavit će mi majku", rekao je Jack, pitajući se zašto to govori - jer je istina, ili jer je to izlika da izbjegne putovanje koje mu je Speedy postavljao kao obrok koji bi mogao biti otrovan. "Ne znaš ti njega! On -"

"Znam ga", reče Speedy tiho. "Znam ga odavno, Jack Putnik. I on zna mene. Ima moje tragove na sebi. Skriveni su - ali su na njemu. Tvoja mama se može brinut' sama za sebe. Bar će morat' neko vrijeme. Jer ti moraš ići."

"Kamo?"

"Na zapad", reče Speedy. "Od ovog oceana do onog drugog."

"Molim?" povikao je Jack, zapanjen takvom udaljenošću. A onda je pomislio na reklamu koju je vidio na televiziji prije dva dana - čovjek koji bira obrok na švedskom stolu, deset tisuća metara u zraku, hladan kao špricer. Jack je dobrih dvadesetak puta letio s jedne na drugu obalu sa svojom majkom, i uvijek se potajno oduševljavao time što kad letiš iz New Yorka u L. A. dobiješ šesnaest sati dnevnog svjetla. Bilo je to kao da varaš vrijeme. I bilo je lako.

"Mogu li letjeti?" upitao je Speedyja.

"Ne!" Speedy je zamalo povikao, očiju raširenih od konsternacije. Uhvatio je Jacka za rame jednom snažnom rukom. "Da nisi ničim išao gore u nebo! Ne smi'š! Ako slučajno sklizneš u Teritorije dok si tamo gore -" Nije više ništa rekao; nije ni morao. Jack je odjednom imao užasavajući viziju sebe kako se kotrlja kroz ono čisto nebo bez oblaka, vrišteći dječak-projektil u trapericama i crveno-bijelom prugastom sportskom košuljom, padobranac bez padobrana.

"Hodaš!" rekao je Speedy. "I užicaš vožnju kad možeš… ali moraš pazit', jer tamo ima čudnih ljudi. Neki su samo luđaci, kreteni koji te hoće pipat' ili banditi koji te hoće opljačkat'. Ali neki su pravi Stranci, Jack Putnik. Ljudi jednom nogom u svakom svijetu - gledaju ovamo I onamo kao prokleti Janus. Bojim se da će oni brzo doznat' da ti dolaziš. I onda će pazit'."

"Jesu li oni -" prisjećao se - "Blizanci?"

"Neki jesu. Neki nisu. Sad ti ne mogu reć' nešto više. Ali prijeđi ako možeš. Idi do drugog oceana. Putuj Teritorijem kad možeš i brže ćeš stić'. Uzmi sok -"

"Mrzim ga!"

"Nije važno što ga mrziš", reče Speedy odlučno. "Prijeđi i pronaći ćeš mjesto - drugu Alhambru. Uđi u to mjesto. To je strašno mjesto, gadno mjesto. Ali moraš ući."

"Kako ću ga pronaći?"

"Dozivat će te. Čut ćeš ga jasno i glasno, sinko."

"Zašto?" upita Jack. Obliznuo je usne. "Zašto moram tamo ako je to tako gadno?"

"Zato", reče Speedy, "što je tamo Talisman. Negdje u toj drugoj Alhambri."

"Ne znam o čemu to govoriš?"

"Znat ćeš", reče Speedy. Ustao je, pa uzeo Jacka za ruku. Jack se digao. Njih dvojica stajali su licem u lice, stari crnac i mladi bijelac.

"Slušaj", rekao je Speedy, a glas mu je poprimio spor, zapijevajući ritam. "Talisman ti može stat' u ruku, Jack Putnik. Nije prevelik, nije premali, izgleda točno kao kristalna kugla. Jack Putnik, stari Jack Putnik, u Kaliforniju ideš, natrag da ga vratiš. Ali imaš teret, imaš strku, ispusti ga, Jack, i imat ćemo frku."

"Ne znam o čemu govoriš", ponovio je Jack s nekakvom prestrašenom tvrdoglavošću. "Moraš -"

"Ne", rekao je Speedy, nimalo neljubazno. "Ja moram danas prijepodne dovršit onaj vrtuljak, Jack, to ja moram. Nemam više vremena za brbljanje. Moram se vratit' a ti moraš ić'. Ne mogu ti više ništa reć'. Vidimo se valjda još. Ovdje… ili tamo."

"Ali ne znam što da radim!" rekao je Jack dok je Speedy ulazio u stari kamion.

"Znaš dovoljno da se pokreneš", rekao je Speedy. "Stići ćeš ti do Talismana, Jack. Povući će te on k sebi."

"Ja čak ni ne znam što je to Talisman!"

Speedy se nasmijao i okrenuo ključ. Kamion je krenuo u velikom plavom oblaku ispušnog dima. "Potraži ga u rječniku!" doviknuo je, i krenuo kamionom unatrag.

Vratio se, okrenuo, a onda je kamion tandrkao natrag prema Zabavnom svijetu Arcadia. Jack je stajao na pločniku promatrajući ga kako odlazi. Nikad se još u životu nije osjećao tako usamljeno.

Peto Poglavlje

Jack i Lilly

1

Kad je Speedyjev kamion skrenuo s puta i nestao pod lukom Zabavnog svijeta, Jack je krenuo prema hotelu. Talisman. U drugoj Alhambri. Na rubu drugog oceana. Srce mu se činilo praznim. Bez Speedyja kraj njega, zadaća mu se činila divovskom, tako ogromom; i neodređenom - dok je Speedy govorio, Jack je imao dojam da skoro razumije tu zbrku naznaka i prijetnji i uputa. A sad je bila više-manje samo zbrka. No Teritoriji su bili stvarni. Tu je uvjerenost prigrlio što je čvršće mogao, i ona ga je istovremeno grijala i ledila. Bilo je to stvarno mjesto, i on će se tamo vratiti. Premda još zapravo ne razumije sve - premda je neobrazovani hodočasnik, ide. Sad još samo treba pokušati uvjeriti svoju majku.

"Talisman", rekao je samome sebi, koristeći riječ kao samu stvar, i prešao praznu Drvenu aveniju pa poskočio preko stubišta na puteljak između živica. Tama unutrašnjosti Alhambre kad su se velika vrata zatvorila bila je iznenađenje. Predvorje je bilo dugačka spilja - trebala bi ti vatra samo da razdvojiš sjene. Blijedi recepcionar bljeskao se iza dugačke recepcije, probadajući Jacka svojim bijelim očima. Poruka: da. Jack je progutao i okrenuo se. Poruka ga je činila snažnijim, povećavala ga, premda joj je namjera bila isključivo prezriva.

Prišao je dizalima uspravnih leđa i neužurbanih koraka. Motaš se s kmicama, ha? Puštaš ih da te grle, ha? Dizalo je štropotalo prema dolje poput velike, teške ptice; vrata su se otvorila, i Jack je ušao unutra. Okrenuo se da pritisne dugme označeno svjetlucavim brojem 4. Recepcionar je još uvijek poput duha stajao na svome mjestu, šaljući svoju poruku kao tam-tamom. Kmicoljubac Kmicoljubac Kmicoljubac (to ti se sviđa, ha, klinac? Vruće i crno, to je za tebe, ha?). Kad su se vrata milosrdno zatvorila, Jacku se želudac spustio a dizalo je zateturalo prema gore.

Mržnja je ostala dolje u predvoiju: već i sam zrak u dizalu bio je bolji čim su se izdigli iznad prizemlja. Sad je Jack još samo trebao reći svojoj majci da mora sam u Kaliforniju.

Samo ne daj ujaku Morganu da ti potpiše ikakve papire.

Dok je Jack izlazio iz dizala, po prvi put u životu se zapitao razumije li Richard Sloat kakav mu je zapravo otac.

2

Dolje, kraj praznih zidnih svjetiljki i slika s brodićima na zapjenjenim, zahrđalim morima, vrata označena brojem 408 bila su uvučena prema unutra, otkrivajući deset centimetara blijedog saga. Sunce s prozora u dnevnoj sobi na unutarnjem je zidu stvorilo dugačak pravokutnik.

"Hej, mama", rekao je Jack ulazeći u apartman. "Nisi zatvorila vrata, u čemu je -" Bio je sam u sobi. "Štos?" rekao je namještaju. "Mama?" Nered kao da je sipio iz uredne sobe - prepuna pepeljara, napola puna čaša vode ostavljena na stoliću.

Ovog puta, Jack si je obećao da neće paničariti.

Polako se okrenuo oko sebe. Vrata spavaće sobe bila su otvorena, a sama soba tamna kao hodnik jer Lily nije razgrnula zastore.

"Hej, znam da si tu", rekao je, i zatim prošao kroz njenu praznu spavaonicu kako bi zakucao na vrata kupaonice. Nije bilo odgovora. Jack je otvorio i ova vrata i ugledao ružičastu četkicu za zube kraj umivaonika, zaboravljenu četku za kosu na toaletnom stoliću. Čekinje su bile pune svijetlih lasi. Laura DeLoessian, objavio je neki glas u Jackovom umu, i ustuknuo je iz male kupaonice - to ga je ime lecnulo.

"O, ne opet", rekao je samome sebi. "Kamo je otišla?"

Već je to mogao vidjeti.

Vidio je to dok je ulazio u svoju vlastitu spavaonicu, vidio je to dok je otvarao svoja vrata i promatrao svoj neuredan krevet, svoj spljošteni ruksak i malu hrpu džepnih knjiga, svoje čarape smotane u kuglu na vrhu toaletnog stolića. Vidio je to kad je pogledao u svoju kupaonicu, gdje su ručnici u istočnjačkom neredu ležali na podu, preko ruba kade, i na kupaonskim elementima.

Morgan Sloat koji se gura kroz vrata, hvata njegovu majku za ruku i odvlači je dolje…

Jack je požurio natrag u dnevnu sobu i ovog puta pogledao iza kauča….izvlači je kroz pokrajnja vrata i gura je u auto, a oči mu postupno postaju žute…

Dohvatio je telefon i pritisnuo nulu. "Ovdje, ah, Jack Sawyer, ja sam u, ah, sobi četiristo osam. Je li mi majka ostavila kakvu poruku?

Trebala bi biti ovdje, a… iz nekog razloga… ah…"

"Pogledat ću", rekla je djevojka, a Jack je jedan gorući trenutak stezao slušalicu dok se nije vratila. "Nema poruke za četiristo osam, žalim."

"A četiristo sedam?"

"To je isti odjeljak", rekla mu je djevojka.

"Ovaj, je li u zadnjih pola sata imala kakvih posjeta? Je li jutros netko dolazio? Mislim, k njoj."

"To će znati na recepciji", rekla je djevojka. "Ja ne bih znala. Hoćete da vam provjerim?"

"Molim vas", reče Jack.

"Oh, drago mi je da imam što raditi u ovoj mrtvačnici", rekla mu je. "Ostanite na liniji."

Još jedan gorući trenutak. Kad se vratila, rekla je: "Nikakvih posjetitelja. Možda vam je negdje u apartmanu ostavila poruku."

"Da, pogledat ću", rekao je Jack ojađeno i spustio slušalicu. Bi li recepcionar rekao istinu? Ili bi Morgan Sloat ispružio ruku s novčanicom od dvadeset dolara složenom kao marka sitno u mesnatom dlanu? I to je Jack mogao vidjeti.

Bacio se na kauč, prigušujući iracionalnu potrebu da pogleda pod jastuke. Naravno da ujak Morgan nije mogao doći u sobu i oteti je - on je još u Kaliforniji. Ali mogao je poslati druge ljude da to učine za njega. One ljude koje je Speedy spomenuo, Strance koji stoje s po jednom nogom u svakom svijetu.

Onda Jack više nije mogao ostati u sobi. Odskočio je s kauča i vratio se u hodnik, zatvarajući vrata za sobom. Kad je napravio nekoliko koraka po hodniku, okrenuo se na peti, vratio, i otvorio vrata svojim ključem. Gurnuo ih je desetak centimetara, pa se vratio natrag prema dizalima. Uvijek je bilo moguće da je izašla bez ključa - do dućana u predvorju, do kioska, po neki časopis ili novine.

Jasno. Nije ju vidio čitati novine još od početka ljeta. Sve vijesti do kojih joj je bilo stalo stizale su preko internog radija.

Onda je vani na šetnji.

Da, vani je, vježba i duboko diše. Ili možda džogira: možda se Lily Cavanaugh odjednom počela baviti sprinterskim trčanjem. Postavila je prepreke na plaži i trenira za sljedeću Olimpijadu. Kad ga je dizalo spustilo do predvorja, bacio je pogled u trgovinu, gdje je jedna postarija plavuša iza šanka zurila u njega preko vrhova naočala. Plišane životinje, mala hrpica tankih novina, polica s bombonima. Iz džepova na zidu virili su časopisi People i Us i New Hampshire Magazine.

"Oprostite", rekao je Jack i okrenuo se.

Uhvatio se kako zuri u brončanu ploču kraj ogromne, obeshrabrene paprati… razbolio se i ubrzo mora umrijeti.

Žena u dućanu se nakašljala. Jacku se učinilo da već minutama zuri u te riječi Daniela Webstera. "Da?" rekla je žena iza njega.

"Oprostite", ponovio je Jack, i odvukao se u središte predvorja. Odvratni recepcionar podigao je jednu obrvu, a onda se okrenuo i zabuljio u pusto stubište. Jack se natjerao da priđe čovjeku.

"Gospodine", rekao je kad je stao pred recepciju. Recepcionar se pretvarao da se pokušava prisjetiti glavnog grada Sjeverne Karoline, ili glavnog izvoza Perua.

"Gospodine."

Čovjek se namrštio: skoro je uspio, ne može ga se sad smetati.

Sve je to bila gluma, znao je Jack, i rekao je: "Pitam se možete li mi pomoći."

Čovjek ga je ipak odlučio pogledati. "Ovisi od toga kakvu pomoć trebaš, sinko."

Jack je svjesno odlučio ne obazirati se na prikrivenu porugu. "Jeste, li prije nekog vremena vidjeli moju majku kako izlazi?"

"Što znači neko vrijeme?" Sad je podrugljivi osmijeh bio skoro vidljiv.

"Jeste li je vidjeli kako izlazi? Samo vas to pitam."

"Bojiš se da te vidjela s dragom kako se tamo vani držite za ručice?"

"Bože, koji ste vi gad." Jack je samog sebe iznenadio tom izjavom. "Ne, ne bojim se toga. Samo se pitam je li izašla, i da niste takav gad, rekli biste mi." Lice mu se zajapurilo, i shvatio je da su mu ruke stegnute u šake.

"Pa, dobro, izašla je", rekao je recepcionar opet se okrećući prema poštanskim pretincima iza sebe. "Ali bolje bi ti bilo da pripaziš na izražavanje, mali. Bolje bi ti bilo da mi se ispričaš, fini mladi gospodine Sawyer. I ja imam oči. Znam ja svašta."

"Vi se brinite za svoj jezik, a ja ću za svoje stvari", rekao je Jack izvlačeći taj izraz s neke stare ploče svoga oca - možda nije baš sasvim odgovaralo situaciji, ali dobro mu je ležalo u ustima, a recepcionar je lijepo zatreptao.

"Možda je u vrtu, ne znam", rekao je čovjek smrknuto, ali Jack je već krenuo prema vratima.

Ljubimica auto-kina i kraljica B-filmova nije bila nigdje u prostranom vrtu pred hotelom, Jack je to odmah vidio - a i znao je da neće biti tamo, jer bi je vidio na putu za hotel. Osim toga, Lily Cavanaugh nije vrludala vrtovima: to joj je odgovaralo isto koliko i postavljanje prepreka na plaži.

Nekoliko automobila spustilo se niz Drvenu aveniju. Visoko iznad njegove glave zakričao je galeb, a Jacku se srce stislo.

Prošao si je rukom kroz kosu i pogledao uz i niz sjajnu ulicu. Možda ju je zanimao Speedy - možda je htjela provjeriti tog neobičnog novog prijatelja svoga sina, pa je otišla do zabavnog parka. Ali Jack je nije mogao zamisliti u Zabavnom svijetu Arcadija, ništa više nego što ju je mogao zamisliti kako slikovito vrluda vrtom. Krenuo je manje poznatim smjerom, prema crti grada.

Odvojena od Alhambre gustom živom ogradom, Čajana i slastičarnica Arcadia stajala je prva u redu šarenih dućana. Ona i Ljekarna New England bili su jedini dućani u tom bloku koji su ostali otvoreni i nakon Praznika rada. Jack je načas oklijevao na raspucalom pločniku. Čajana, a pogotovo slastičarnica, bile su slabo vjerojatno mjesto za Miljenicu auto-kina. Ali budući da je to bilo prvo mjesto gdje bi je mogao pronaći, prešao je cestu i zavirio kroz izlog.

Kod blagajne je sjedila žena s pundžom i pušila. Konobarica u ružičastoj prugastoj haljini naslonila se na suprotni zid. Jack nije vidio nikakvih mušterija. Onda je za jednim stolom na strani prema Alhambri ugledao neku staricu kako podiže šalicu. Osim posluge, bila je sama. Jack je promatrao kako starica brižljivo vraća šalicu na tanjurić, a zatim kopa cigaretu iz torbe, i s bolnim trzajem shvatio je da mu je to majka. Trenutak kasnije, dojam starosti je nestao.

Ali on ga se sjećao - i bilo je kao da gleda kroz bifokalne naočale, videći istovremeno i Lily Cavanaugh Sawyer i onu krhku staricu u istom tijelu.

Jack je nježno otvorio vrata, ali je svejedno zazvonilo zvonce nad vratima; znao je da je tamo. Plavuša za blagajnom je kimnula s osmijehom. Konobarica se ispravila i popravila si suknju. Njegova majka zurila je u njega s nečim što je djelovalo kao iskreno iznenađenje, a onda mu se otvoreno nasmiješila.

"Pa, Jack Lutalica, tako si visok da si izgledao točno kao otac kad si prošao kroz vrata", rekla je. "Ponekad zaboravim da ti je samo dvanaest godina."

3

"Nazvala si me Jack Lutalica", rekao je, povlačeći stolac i bacajući se u njega.

Lice joj je bilo vrlo blijedo, a podočnjaci su izgledali skoro kao masnice.

"Zar te nije otac tako zvao? Samo mi je palo na pamet - cijelo jutro si u pokretu."

"On me zvao Jack Lutalica?"

"Nešto takvo… naravno. Kad si bio mali. Jack Putnik", rekla je odlučno. "To je to. Zvao te Jack Putnik - znaš, kad bismo te vidjeli kako tutnjiš po tratini. Bilo je smiješno, valjda. Usput, ostavila sam vrata otvorena. Nisam znala jesi li se sjetio uzeti ključ sa sobom."

"Vidio sam", rekao je Jack, još titrajući od nove informacije koju mu je tako olako pružila.

"Hoćeš doručkovati? Naprosto nisam mogla podnijeti pomisao da još jedan obrok pojedem u onom hotelu."

Kraj njih se pojavila konobarica. "Mladiću?" upitala je, podižući svoj blok.

"Kako si znala da ću te pronaći ovdje?"

"A kamo drugamo bih mogla otići?" upitala je njegova majka razumno, i rekla konobarici: "Dajte mu doručak s tri zvjezdice. Raste mi tri centimetra dnevno."

Jack se zavalio u svome stolcu. Kako da započne?

Njegova ga je majka znatiželjno pogledala, a on je počeo - sad je morao početi. "Mama, kad bih morao otići na neko vrijeme, bi li s tobom sve bilo u redu?"

"Kako to misliš, u redu? I kako to misliš, otići na neko vrijeme?"

"Bi li mogla - ovaj, bi li imala problema s ujakom Morganom?"

"Mogu ja na kraj sa starim Sloatom", rekla je s napetim osmijehom. "Bar neko vrijeme mogu s njim na kraj. O čemu se radi, Jacky? Ne ideš ti nikamo."

"Moram", rekao je. "Zbilja." Onda je shvatio da zvuči kao dijete koje moljaka igračku. Na svu sreću, stigla je konobarica s tostom i zdepastom čašom soka od rajčice. Načas je skrenuo pogled, a kad je opet pogledao, njegova je majka mazala džem iz jedne od posuda na stolu na trokutasti komad tosta.

"Moram ići", rekao je. Majka mu je dodala tost; lice joj se pokrenulo od misli, ali nije ništa rekla.

"Možda me neko vrijeme nećeš vidjeti, mama", rekao je. "Pokušat ću ti pomoći. Zato moram ići."

"Pomoći mi?" upitala je, a njena hladna nevjerica bila je po Jackovoj procjeni oko sedamdeset i pet posto iskrena.

"Želim ti pokušati spasiti život", rekao je.

"Je li to sve?"

"Ja to mogu."

"Možeš mi spasiti život. To je jako zabavno, Jacky moj; trebalo bi jednog dana doći u elitni termin. Jesi li kad razmišljao da se baviš javnom televizijom?" Spustila je crvenilom zamrljan nož i podrugljivo razrogačila oči; ali pod namjernim neshvaćanjem, uočio je dvije stvari. Bljesak njenog užasa; blijedu, skoro nepriznatu nadu da bi možda ipak mogao nešto učiniti.

"Čak i ako kažeš da ne smijem, ja ću to svakako učiniti. Zato mi baš i možeš dopustiti."

"Oh, to je sjajna pogodba. Pogotovo zato što nemam pojma o čemu govoriš."

"Ali mislim da imaš - mislim da imaš pojma, mama. Jer bi tata točno znao o čemu govorim."

Obrazi su joj se zarumenjeli; usnice stanjile u crtu. "To je toliko nepošteno da je gnjusno, Jacky. Ne možeš ono što bi Philip mogao znati koristiti kao oružje protiv mene."

"Ono što je znao, ne što je mogao znati."

"Sereš kvake, mali moj."

Stavljajući tanjur s kajganom, domaćim pomfritom i kobasicama pred Jacka, konobarica je glasno udahnula.

Nakon što se konobarica izmakla, njegova majka slegnula je ramenima. "Izgleda da ne uspijevam pronaći pravi ton s ovdašnjom poslugom. Ali sranje je svejedno sranje je svejedno sranje, da citiram Gertrudu Stein."

"Spasit ću ti život, mama", ponovio je. "A moram otići daleko i donijeti nešto natrag da bih to učinio. I zato ću to i učiniti."

"Voljela bih da znam o čemu pričaš."

Samo običan razgovor, rekao si je Jack: običan, kao kad traži dopuštenje da prenoći kod prijatelja. Presjekao je kobasicu na pola i jedan komad si ubacio u usta. Ona ga je brižljivo promatrala. Prožvakavši i progutavši kobasicu, Jack si je u usta ubacio vilicu punu jaja. Speedyjeva boca oslanjala mu se na leđa poput kamena.

"I voljela bih da se ponašaš kao da čuješ primjedbice koje ti upućujem, koliko god možda bile tupave." Jack je odlučno progutao jaja i ubacio si u usta slani komad hrskavih krumpirića.

Lily je stavila ruke u krilo. Što dulje ništa ne kaže, to će ga bolje slušati kad konačno progovori. Pretvarao se da je usredotočen na svoj doručak, jaja kobasica krumpiri, kobasica krumpiri jaja, krumpiri jaja kobasica, sve dok nije osjetio da joj malo fali da poviče na njega.

Otac me zvao Jack Putnik, pomislio je za sebe. Ovo je ispravno; ispravnije ne može biti.

"Jack-"

"Mama", rekao je, "zar te nije tata ponekad nazvao iz daleka, a ti si znala da bi trebao biti u gradu?" Podigla je obrve.

"I zar nisi ponekad, ah, ušla u sobu jer si mislila da je on tamo, možda si čak i znala da je tamo - a njega nije bilo?" Neka to probavi.

"Ne", rekla je.

Oboje su pustili da nijekanje izblijedi.

"Skoro nikad."

"Mama, to se čak i meni dogodilo", reče Jack.

"Uvijek je postojalo neko objašnjenje, znaš da jest."

"Moj otac - to čak i ti znaš - nikad nije imao problema s objašnjavanjem nekih stvari. Posebno stvari koje se zapravo ne može objasniti. Bio je jako dobar u tome. To je jedan od razloga zašto je bio tako dobar agent."

Sad je opet šutjela.

"Pa, ja znam kamo je odlazio", reče Jack. "Već sam bio tamo. Jutros sam bio tamo. I ako opet odem tamo, mogu ti pokušati spasiti život."

"Moj život ne treba tvoje spašavanje, ne treba ničije spašavanje", siknula je njegova majka. Jack je pogledao svoj opustošeni tanjur i nešto promrmljao. "Što si rekao?" ubola ga je.

"Mislim da treba, to sam rekao." Susreo joj je pogled.

"Pretpostavimo da te pitam kako mi namjeravaš, kako ti to kažeš, spasiti život."

"Ne mogu ti odgovoriti. Jer ni ja to još zapravo ne razumijem. Mama, ionako nisam u školi… daj mi priliku. Možda me neće biti samo tjedan dana."

Podigla je obrve.

"Moglo bi biti i duže", priznao je.

"Mislim da si lud", rekla je. Ali vidio je da mu dio nje želi vjerovati, a njene sljedeće riječi su to i dokazale. "Ako - ako - bih bila toliko luda da ti dopustim otići na tu tajnovitu misiju, morala bih biti sigurna da nećeš biti ni u kakvoj opasnosti."

"Tata se uvijek vraćao", istakne Jack.

"Radije bih riskirala svoj život nego tvoj", rekla je, i ta je istina također dugo i krupno ležala među njima.

"Zvat ću te kad uzmognem. Ali nemoj se previše zabrinuti ako prođe par tjedana bez da se javim. I ja ću se vratiti, kao što se i tata uvijek vraćao."

"Ovo je sve ludo", rekla je. "I ja sam luda. Kako ćeš dospjeti do toga mjesta kamo moraš otići? I gdje je to? Imaš li dovoljno novca?"

"Imam sve što mi treba", rekao je, nadajući se da neće ustrajati na prva dva pitanja. Tišina se rastegla, i konačno, rekao je: "Mislim da ću uglavnom hodati. Ne mogu puno govoriti o tome, mama."

"Jack Putnik", rekla je. "Skoro mogu povjerovati…"

"Da", reče Jack. "Da." Kimao je glavom. A možda, pomislio je, ti znaš dio onoga što ona zna, prava kraljica, i zato mi to tako lako dopuštaš. "Tako je. I ja vjerujem. Zato je to i ispravno."

"Pa… kad već kažeš da ćeš otići što god ja rekla…"

"I hoću."

"…onda valjda i nije važno što ja kažem." Hrabro ga je pogledala. "Ali važno je, znam. Hoću da se vratiš što brže možeš, dečko moj. Ne krećeš odmah, zar ne?"

"Moram." Duboko je udahnuo. "Da. Odmah krećem. Čim se oprostim s tobom."

"Skoro da mogu povjerovati u tu priču. Ti si zbilja sin Phila Sawyera. Nisi negdje ovdje pronašao neku djevojku, je li…?" Vrlo ga je oštro pogledala. "Ne. Nemaš djevojku. Dobro. Spasi mi život. Kreni." Stresla je glavom, i učinilo mu se da joj u očima vidi dodatni bljesak. "Ako misliš otići, odlazi odavde, Jacky. Nazovi me sutra."

"Ako budem mogao." Ustao je.

"Ako budeš mogao. Naravno. Oprosti mi." Pogledala je u ništa, i vidio je da su joj oči zagledane u prazno. Crvene mrlje gorjele su joj na obrazima.

Jack se nagnuo i poljubio je, ali ona je samo odmahnula. Konobarica je zurila u njih dvoje kao da izvode neki kazališni komad. Usprkos onome što mu je majka upravo rekla, Jacku se činilo da joj je razinu nevjerice spustio na kakvih pedeset posto; a to je značilo da ona više ne zna što bi vjerovala.

Načas se zagledala u njega, i opet je vidio onaj divlji sjaj u njenim očima. Ljutnja; suze? "Pazi na sebe", rekla je, i pozvala konobaricu.

"Volim te", reče Jack.

"Nikad ne izlazi s takvom izjavom." Sad se skoro smiješila. "Kreni na put, Jack. Kreni prije nego što ja shvatim koliko je ovo ludo."

"Nema me", rekao je, i okrenuo se i izašao iz restorana.

Glava mu je bila napeta, kao da su mu kosti lubanje porasle prevelike za pokrov od mesa. Prazno žuto sunce napadalo mu je oči. Jack je čuo kako su se zalupila vrata Čajane i slastičarne Arcadia, a čas kasnije oglasilo se zvonce. Zatreptao je; pretrčao Drvenu aveniju ne pazeći na automobile. Kad je stigao do pločnika na drugoj strani, shvatio je da će se morati vratiti u apartman po odjeću. Njegova majka još nije izašla iz slastičarnice kad je Jack otvorio velika ulazna vrata hotela.

Recepcionar je ustuknuo i natmureno zurio. Jack je osjetio kako čovjek isijava neku emociju, ali načas se nije mogao pristjetiti zašto bi recepcionar tako jako reagirao na njega. Razgovor s njegovom majkom - zapravo puno kraći nego što je bio zamišljao - kao da je trajao danima. S druge strane prostranog ponora vremena koje je proveo u Čajani i slastičarni, bio je tog čovjeka nazvao gadom. Treba li se ispričati? Više se čak nije ni sjećao zašto je bio planuo na recepcionara…

Njegova je majka pristala da ode - dala mu je dopuštenje da ode na putovanje, i dok je hodao kroz unakrsnu vatru recepcionarovog pogleda, konačno je shvatio zašto. Nije spomenuo Talisman, ne izrijekom, ali čak i da jest - čak i da je govorio o najluđem aspektu svoje misije - ona bi i to prihvatila. I da je rekao da će natrag donijeti trideset centimetara dugačkog leptira i ispeći ga u pećnici, pristala bi jesti leptirsko pečenje. Bilo bi to ironičan, ali stvaran pristanak. Dijelom je to ukazivalo na dubinu njenog straha, to što se hvata slamki.

Ali hvatala bi ih se zato što na nekoj razini zna da su to cigle a ne slamke. Njegova mu je majka dala dopuštenje za odlazak zato što negdje u sebi i ona zna za Teritorije.

Je li se ikad probudila usred noći dok joj je ime Laura DeLoessian odzvanjalo u umu?

Gore u sobama 407 i 408, ubacio si je odjeću u ruksak skoro nasumce: ako je to napipao u ladici i nije bilo preveliko, išlo je u ruksak. Košulje, čarape, jedan pulover, gaće. Jack je čvrsto smotao jedne svijetle traperice i nagurao i njih unutra; zatim je shvatio da je ruksak postao neugodno težak, i izbacio većinu košulja i čarapa. I pulover je izbačen. U posljednji trenutak sjetio se četkice za zube. Zatim je prebacio ruksak na leđa i osjetio kako ga težina poteže - nije bio pretežak. Mogao bi hodati cijeli dan noseći samo tih par kilograma.

Jack je načas samo tiho stajao u dnevnoj sobi, osjećajući neočekivano snažno - nedostatak bilo koje osobe ili stvari s kojom bi se mogao pozdraviti. Njegova se majka neće vratiti u apartman dok ne bude sigurna da je otišao; kad bi ga sad vidjela, naredila bi mu neka ostane. Nije se mogao s tim sobama oprostiti kao s kućom koju je nekad volio: hotelske sobe prihvaćale su odlaske bez osjećaja. Na kraju je otišao do bloka kraj telefona, s otisnutim crtežom hotela na biblijski tankom papiru, i tupom uskom Alhambrinom olovkom napisao je tri reda u kojima je izrekao većinu onog što je htio reći: Hvala volim te i vratit ću se.

4

Jack se kretao niz Drvenu aveniju na tankom sjevernom suncu, pitajući se gdje bi trebao… preskočiti. To je bila riječ za to. I treba li se još jednom vidjeti sa Speedyjem prije nego što "preskoči" na Teritorije? Skoro da bi morao još jednom razgovarati sa Speedyjem, jer tako malo zna o tome kamo ide, koga bi mogao susresti, što traži. Izgleda k'o kristalna kugla. Zar su to sve upute koje mu Speedy misli dati o Talismanu? To, i upozorenje da ga ne ispusti? Jacku je bilo skoro zlo od nepripremljenosti - kao da treba otići na ispit iz predmeta koji nikad nije slušao.

Osjećao je i da bi mogao preskočiti tu gdje stoji, toliko je bio nestrpljiv da počne, da krene, da se pomakne. Mora opet biti na Teritorijima, shvatio je odjednom; u vrtlogu njegovih osjećaja i čežnji, ta se nit isticala sjajem. Htio je udisati taj zrak; bio ga je gladan. Teritoriji, dugačke ravnice i niski planinski lanci, sve ga je to dozivalo, polja visoke trave i potoci koji bljeskaju kroz njih. Cijelo Jackovo tijelo čeznulo je za tim pejzažem. I bio bi izvadio bocu iz svoga džepa i protjerao si gutljaj odvratnog soka kroz grlo tamo gdje je stajao, da nije upravo ugledao bivšeg vlasnika boce naslonjenog uz drvo, čučeći na petama s rukama prebačenim preko koljena. Kraj njega je ležala smeđa papirnata vrećica iz dućana, a povrh vreće ogroman sendvič, naizgled s jetrenom kobasicom i lukom.

"Sad se krećeš", rekao je Speedy smiješeći mu se. "Vidim da si krenuo. Oprostio se jesi? Mama ti zna da te neko vrijeme neće biti?"

Jack je kimnuo glavom, a Speedy podigne sendvič.

"Jesi gladan? Meni je ovo previše."

"Pojeo sam nešto", rekao je dječak. "Drago mi je što se mogu oprostiti s tobom."

"Stari Jack je pun snage, jedva čeka da krene", rekao je Speedy nagnuvši glavu u stranu. "Dečko je u pokretu."

"Speedy?"

"Ali nemoj otići bez ovih par sitnica što sam ti donio. Tu su mi u vrećici, hoćeš vidjet'?"

"Speedy?" Čovjek je zaškiljio prema Jacku onako ispod drveta.

"Jesi li ti znao da me otac nekad zvao Jack Putnik?"

"Oh, valjda sam to negdje čuo", rekao je Speedy smiješeći se. "Dođi ovamo da vidiš što sam ti donio. Plus, moram ti reć' kamo ćeš prvo, ne?"

S olakšanjem, Jack je prešao pločnik do Speedyjeva drveta. Starac si je stavio sendvič u krilo i privukao vrećicu. "Sretan Božić", rekao je Speedy i izvadio visoku, otrcanu staru knjigu u mekom omotu. Bio je to, vidio je Jack, stari auto-atlas Rand McNally.

"Hvala", rekao je Jack uzimajući knjigu iz Speedyjeve pružene ruke.

"Tamo nema mapa, zato se drži kol'ko možeš cesta u starom McNallyju. Tako ćeš stić' tamo kamo ideš."

"Dobro", rekao je Jack i skinuo ruksak da stavi knjigu u njega.

"Sljedeća stvar ne mora ić' u taj fini ruksak što imaš na leđima", rekao je Speedy. Stavio je sendvič na papirnu vrećicu i ustao jednim dugim, glatkim pogledom. "Ne, to možeš nosit' u džepu." Zavukao je prste u lijevi džep na svojoj radnoj košulji. Iz njega je kažiprstom i srednjakom, kao da se radi o jednom od Lilynih Tarrytoonsa, izvukao neki bijeli trokutasti predmet koji dječak nije u prvi čas prepoznao kao trzalicu. "Uzmi to i čuvaj. Pokazat ćeš to jednom čovjeku. On će ti pomoći."

Jack je prevrtao trzalicu po prstima. Nikad još nije vidio takvu - od slonovače, s urezanim filigranskim motivima koji su vijugali po njoj u nagnutim crtama, poput nekog nezemaljskog pisma. Prelijepo onako apstraktno, ali skoro preteško da bude korisno kao trzalica.

"Tko je taj čovjek?" upita Jack. Stavio je trzalicu u jedan džep svojih hlača.

"Ima veliki ožiljak na licu - vidjet ćeš ga dosta brzo nakon što stigneš na Teritorije. On je čuvar. Zapravo, on je satnik Vanjske straže, i odvest će te do mjesta gdje možeš vidjeti gospu koju moraš vidjet'. Mislim, koju bi trebao vidjet'. Tako da znaš drugi razlog zašto izlažeš vrat. Moj prijatelj će shvatiti šta radiš i smislit će kako da te dovede do gospe."

"Ta gospa…" počeo je Jack.

"Aha", reče Speedy. "Shvatio si."

"Ona je kraljica."

"Dobro je pogledaj, Jack. Vidjet ćeš što ćeš vidjeti kad je vidiš. Vidjet ćeš što je ona, shvaćaš? A onda kreni na zapad." Speedy je stajao i ozbiljno ga promatrao, skoro kao da ovog časa sumnja hoće li ikad više vidjeti Jacka Sawyera, a onda su mu se crte lica trznule i rekao je: "Čuvaj se starog Bloata. Pazi na njegov trag - i njegov i njegovog blizanca. Stari Bloat može otkrit kud si proš'o ako ne paziš, a ako otkrije krenut će za tobom kao lisica za guskom." Speedy si je ugurao ruke u džepove i opet se zagledao u Jacka, djelujući kao da bi volio da se može dosjetiti još nečeg što bi trebalo reći.

"Uzmi Talisman, sinko", završio je. "Uzmi ga i donesi ga natrag. Bit će ti teret, ali ti moraš biti veći od svog tereta."

Jack se toliko koncentrirao na ono što mu Speedy govori da je zaškiljio u njegovo izborano lice. Čovjek s ožiljkom, satnik Vanjske straže. Kraljica. Morgan Sloat koji ga progoni poput predatora. U nekom zlom mjestu s druge strane zemlje. Teret.

"Dobro", rekao je, odjednom želeći da je još uvijek u Čajani i slastičarni sa svojom majkom.

Speedy se nasmijao neravnomjerno, toplo. "Aha-ha. Stari Jack Putnik je sav dobro." Smiješak se produbio. "Vrijeme ti je već da cugneš onog posebnog soka, ne misliš?"

"Valjda jest", reče Jack. Izvukao je tamnu bocu iz džepa na svome boku i odvrnuo čep. Pogledao je opet prema Speedyju, čije su se blijede oči zabile u njegove.

"Speedy će ti pomoći kad god može."

Jack je kimnuo, trepnuo, i podigao bocu do usta. Slatko-truli miris koji je nahrupio iz boce skoro mu je zatvorio grlo u nevoljnom grču. Nagnuo je bocu i okus toga mirisa navalio mu je u usta. Želudac mu se zgrčio. Progutao je, a gruba, plamteća tekućina potekla mu je niz grlo.

Duge sekunde prije nego što je Jack otvorio oči, znao je po bogatstvu i jasnoći mirisa oko sebe da je preskočio na Teritorije. Konji, trava, opijajući miris sirovog mesa; prašina, sam čisti zrak.

Interludij

Sloat u ovom svijetu (I)

"Znam da previše radim", rekao je Morgan Sloat te večeri svome sinu Richardu. Razgovarali su telefonom, Richard stojeći za zajedničkim telefonom u prizemnom hodniku svoje spavaonice, a njegov otac sjedeći za radnim stolom na najvišem katu prve i najbolje nekretnine Sawyera & Sloata na Beverly Hillsu. "Ali kažem ti, mali, ima puno slučajeva kad moraš sam nešto napraviti da bi sve bilo u redu. Posebno kad se radi o obitelji mog pokojnog partnera. Nadam se da je to samo kratko putovanje. Vjerojatno ću za manje od tjedan dana srediti sve što treba tamo u tom prokletom New Hampshireu. Opet ću te nazvati kad sve završi. Možda odemo vlakom po Kaliforniji, kao u stara vremena. Još će biti pravde. Vjeruj svom starom."

Pogodba za zgradu bila je posebno dobra zbog toga što je Sloat bio voljan sam raditi. Nakon što su on i Sawyer ispregovarali ugovor za kratkoročno iznajmljivanje, pa zatim (nakon baraže tužbi) dugoročno iznajmljivanje, odredili su najamnine na određenu svotu po kvadratnom metru, obavili potrebne izmjene, i oglasom potražili nove najmoprimce.

Jedini stari najmoprimac bio je kineski restoran u prizemlju, koji je davao za najamninu otprilike trećinu od onoga koliko je prostor vrijedio. Sloat je pokušao razumno razgovarati s Kinezima, ali kad su vidjeli da ih pokušava natjerati da plaćaju višu najamninu, odjednom su izgubili sposobnost govoriti ili razumjeti engleski. Sloatovi pokušaji pregovora nekoliko su dana šepesali, a onda je slučajno ugledao jednog kuhinjskog pomoćnika kako iznosi kantu masti kroz stražnja vrata kuhinje. Odmah se osjećajući bolje, Sloat je slijedio čovjeka u mračnu, usku slijepu uličicu i promatrao ga kako izlijeva mast u kantu za smeće. Ništa mu više nije trebalo.

Dan kasnije, ograda od žičane mreže odvojila je slijepu uličicu od restorana; još dan kasnije, inspektor javnog zdravstva isporučio je Kinezima žalbu i sudski poziv. Sad su kuhinjski pomoćnici morali sav otpad, uključujući tu i masnoće, iznositi kroz prostor za jelo, pa niz žicom ograđen prolaz koji je Sloat izgradio uzduž restorana. Posao je oslabio: mušterije su osjećale čudne, neugodne mirise iz obližnjeg smeća. Vlasnici su ponovno otkrili znanje engleskog, i dobrovoljno predložili udvostručenje mjesečnih rata. Sloat je uzvratio govorom koji je zvučao zahvalno ali nije ništa značio.

I te noći, pripremivši se s tri velika martinija, Sloat se odvezao od svoje kuće do restorana i izvadio baseball-palicu iz prtljažnika svog automobila i razbio dugačak izlog koji je nekad pružao ugodan pogled na ulicu ali sad je gledao na žičani hodnik koji završava gomilom metalnih kanti.

Učinio je te stvari… ali nije baš bio Sloat kad ih je učinio.

Sljedećeg jutra, Kinezi su zatražili još jedan sastanak, i ovog puta ponudili učetverostručenje najamnine.

"Sad razgovarate kao ljudi", rekao je Sloat Kinezima kamenih lica. "I reći ću vam još nešto! Samo da dokažem kako smo svi na istoj strani, mi ćemo platiti pola cijene za zamjenu vašeg izloga."

U roku od devet mjeseci otkako su Sawyer i Sloat preuzeli zgradu, sve najamnine su se bitno podigle, a izvorne projekcije troškova i zarade počele su djelovati divljački pesimistično. Sad je ta zgrada već bila jedan od skromnijih poslova Sawyera & Sloata, ali Morgan Sloat je bio isto toliko ponosan na nju kao i na masivne nove građevine koje su podigli u centru. Samo prolazak kraj mjesta gdje je podigao ogradu kad bi dolazio na posao podsjetio bi ga - svakog dana - koliko je doprinio Sawyera & Sloatu, kako su njegovi zahtjevi razumni!

Taj osjećaj za pravednost želja zapalio se u njemu i dok je razgovarao s Richardom - konačno, zbog Richarda je i želio preuzeti dio kompanije koji je pripadao Philu Sawyera. Richard je, na određeni način, bio njegova besmrtnost. Njegov će sin moći pohađati najbolje poslovne škole pa zatim diplomirati pravo prije nego što uđe u kompaniju; i tako dobro naoružan, Richard Sloat prenijet će svu složenu i delikatnu mehaniku Sawyera & Sloata u sljedeće stoljeće. Dječakova smiješna ambicija da postane kemičar ne može dugo nadživjeti odluku njegova oca da je ubije - Richard je dovoljno pametan da shvati kako je ono što radi njegov otac prokleto zanimljivije, da ni ne spominjemo neusporedivo isplativije od rada s epruvetama nad Bunsenovim plamenikom. Ta glupost s "istraživačkom kemijom" će vrlo brzo izblijediti kad dječak jednom malo pogleda stvarni svijet.

A ako se Richard brine o tome da budu pošteni prema Jacku Sawyera, može ga se uvjeriti da je pedeset tisuća na godinu i zajamčeno sveučilišno obrazovanje ne samo pošteno nego i velikodušno. Prinčevski. Uostalom, tko bi mogao znati želi li Jack uopće neki dio posla, ili da za to ima ikakvog dara?

Osim toga, nesreće se događaju. Tko bi uopće mogao znati hoće li Jack Sawyer poživjeti do dvadesete godine?

"Ma, to je samo pitanje toga da sve papire, sve ono o vlasništvu, konačno sredimo", rekao je Sloat svome sinu. "Lily se već predugo skriva od mene. Dosad joj je mozak već sama rupa na rupi, vjeruj mi. Vjerojatno neće poživjeti ni godinu dana. I zato, ako je ne požurim vidjeti sad kad sam je otkrio, mogla bi mi odugovlačiti dovoljno dugo da sve završi u ostavinskoj - ili u nekom fondu, a ne vjerujem da bi mama tvog prijatelja dopustila da ja upravljam njime. Hej, ne želim ti dodijavati svojim problemima. Samo sam ti htio reći da par dana neću biti kod kuće, ako slučajno nazoveš. Pošalji mi pismo ili nešto. I zapamti ono s vlakom, može? Moramo to ponoviti."

Dječak je obećao da će pisati, da će raditi, da neće brinuti o svome ocu ili o Lily Cavanaugh ili o Jacku.

A jednom kad taj poslušni sin bude, recimo, na posljednjoj godini Stanforda ili Yalea, Sloat će ga upoznati s Teritorijima. Richard će biti šest ili sedam godina mlađi no što je on bio kad je Phil Sawyer, veselo napušen u njihovom prvom malom uredu u sjevernom Hollywoodu, prvo zbunio, zatim razbjesnio (jer je Sloat bio uvjeren da mu se Phil ruga), pa zatim zaintrigirao svoga partnera (jer je Phil sigurno bio previše napušen da izmisli sve te znan-fan govnarije o drugom svijetu).

A kad Richard bude vidio Teritorije, to će biti to - ako to već ne učini sam, Teritoriji će ga natjerati da se predomisli. Čak i mali pogled na Teritorije potresa povjerenje u sveznanje znanstvenika.

Sloat je prešao dlanom ruke po svome blistavom tjemenu, zatim s užitkom dotakao svoj brk. Glas njegova sina ga je nekako prigušeno, beznačajno utješio: tako dugo dok postoji Richard koji uljudno ide za njim, sve je u redu i sve je u redu i sve moguće stvari su u redu. U Springfieldu u državi Illinois već je bila noć, i u Nelsonovoj kući u Školi Thayer Richard Sloat tapkao je niz zeleni hodnik natrag za svoj radni stol, možda razmišljajući o lijepim trenucima koje su proveli i opet će provesti na Morganovom vlakiću na obali Kalifornije. Zaspat će do trenutka kad mlažnjak njegova oca potisne zrak duboko ispod sebe, i kakvih stotinu i pedeset kilometara sjevernije; ali Morgan Sloat će spustiti preklopac na svome prozoru u prvoj klasi i pogledati prema dolje, nadajući se mjesečini i razdvajanju oblaka.

Htio je odmah otići kući - bila je udaljena samo pola sata od ureda - tako da se presvuče i nešto pojede, možda pošmrče malo bijelog prije nego što mora krenuti na aerodrom. Ali umjesto toga morao se tandrkati autocestom do Marine: sastanak s klijentom koji je prolupao i na rubu je toga da ga se izbaci iz filma, a zatim sastanak s gomilom kretena koji tvrde da projekt Sawyera & Sloata odmah ispred Marine del Rey zagađuje plažu - stvari koje se ne može odgoditi. Ali si je Sloat obećao da će, čim se pobrine za Lily Cavanaugh i njenog dečka početi izbacivati klijente sa svoga popisa - sad ima puno važnijeg posla.

Sad postoje cijeli svjetovi kojima se može trgovati, a njegov udio neće biti samo bijednih deset posto. Osvrnuvši se, Sloat nije bio siguran kako je tako dugo trpio Phila Sawyera. Njegov partner nikad nije igrao na pobjedu, ne ozbiljno; bio je opterećen sentimentalnim zamislima o odanosti i časti, pokvaren stvarima koje govoriš klincima kako bi ih donekle civilizirao prije nego što im skineš povez s očiju. Koliko god to djelovalo prizemno u svjetlu uloga s kojima sad igra, nije mogao zaboraviti da mu je Sawyer ostao i te kako dužan - kiselina mu je procvjetala u utrobi kao srčani udar na pomisao koliko mu duguje, i prije nego što je stigao do svog automobila na još uvijek osunčanom parkiralištu kraj zgrade, gurnuo je ruku u džep svog sakoa i izvukao zgužvani paket Peptorana.

Phil Sawyer ga je podcijenio, i to ga je još smetalo. Budući da ga je Phil smatrao nekom vrstom dresirane zvečarke koja se pušta iz kaveza samo pod kontroliranim okolnostima, i drugi su to mislili. Čuvar parkirališta, seljačina u poderanom kaubojskom šeširu, držao ga je na oku dok je hodao oko svoga automobila tražeći udubljenja i ogrebotine. Peptoran je otopio veći dio plamene kugle u njegovoj utrobi. Sloat je osjećao kako mu ovratnik postaje ljepljiv od znoja.

Čuvar je znao da ne treba ni pokušavati družiti se: Sloat mu je verbalno odrao kožu prije tjedan dana, otkrivši sićušan trag na vratima BMW-a. Usred predavanja, vidio je kako se nasilnost tmuri u seljačininim zelenim očima, i nagla navala radosti natjerala ga je da priđe čovjeku, još uvijek ga grdeći, skoro se nadajući da će ga čuvar napasti. Odjednom, seljačina je izgubio snagu; slabašno, pa čak i s ispričavanjem, nagovijestio je da bi možda ta mala nikak'a ogrebotinica stigla od nekud drugud? Možda parkiranje u restoranu? Znate kak'i su oni prema autima, a svjetlo navečer nije baš dobro, i…

"Začepi tu smrdljivu gubicu", rekao je Sloat. "Ta nikakva ogrebotinica, kako je zoveš, koštat će me pola tvoje mjesečne plaće. Trebao bih te ovog časa otpusiti, kravaru jedan, a jedini razlog što to neću učiniti jest to što postoji oko dva posto šanse da si možda u pravu; sinoć kad sam izašao iz Chansena možda stvarno nisam pogledao ispod ručke na vratima, možda JESAM a možda i NISAM, ali ako mi se ikad više obratiš, ako mi ikad više kažeš išta osim Dobar dan, gospodine Sloat ili Do viđenja, gospodine Sloat, otpustit ću te tako brzo da će ti se činiti da si na giljotini."

I zato ga je seljačina promatrao kako proučava svoj auto, znajući da će, ako pronađe ikakav nedostatak na laku, Sloat spustiti sjekiru, bojeći se čak prići i izgovoriti ritualni pozdrav. Ponekad bi s prozora s pogledom na parkiralište Sloat vidio kako čuvar histerično briše neku mrljicu, ptičje govno ili kap blata, s haube BMW-a. I to ti je upravljanje, stari moj.

Kad je izašao s parkirališta provjerio je u retrovizoru i na seljačininom licu vidio izraz vrlo sličan onome koji je Phil Sawyer imao u posljednjim sekundama svog života, tamo usred ničega u Utahu. Smiješio se cijelim putem do izlaska na autoput.

Philip Sawyer podcijenio je Morgana Sloata od trenutka kad su se prvi put susreli, dok su obojica bili brucoši na Yaleu. Možda je to, mislio je Sloat, zato što je njega bilo lako podcijeniti - bucmasti osamnaestogodišnjak iz Akrona, bez otmjenosti, preopterećen tjeskobama i ambicijama, po prvi put u životu izvan države Ohio. Slušajući kako njegovi kolege lako pričaju o New Yorku, o klubovima 21 i Stork, o tome kako su slušali Brubecka u Ulici Basin i Errola Garnera u Vanguardu, trudio se prikriti svoje neznanje.

"Ja zbilja volim centar grada", ubacio je što je nehajnije mogao. Vlažnih dlanova punih zgrčenih prstiju. (Ujutro je Sloat često otkrivao da su mu dlanovi tetovirani masnicama koje bi ostavili njegovi nokti.)

"Koji dio centra, Morgane?" upitao ga je Tom Woodbine. Drugi su zahihotali.

"Znaš, Broadway i Village. Tamo." Još hihota, opakijeg. Bio je neprivlačan i loše odjeven; garderoba mu se sastojala od dva odijela, oba antracit-siva i oba naizgled namijenjena čovjeku s ramenima strašila. Kosu je počeo gubiti još u srednjoj školi, i kroz njegove kratke, plosnate frizure provirivao je ružičasti skalp.

Ne, Sloat nije bio nikakva ljepota, i to je bio dio priče. Ostali su ga tjerali da se osjeća poput zgrčene šake: te jutarnje masnice bile su sjenovite fotografije njegove duše. Ostali, svi zainteresirani za kazalište kao i on i Sawyer, imali su lijepe profile, ravne trbuhe, lako, nehajno ponašanje. Ispruženi preko naslonjača u svojim apartmanima u Davenportu dok je Sloat u izmaglici znoja stajao da si ne izgužva hlače na odijelu i tako ih uspije nositi još par dana, ponekad bi djelovali kao skupina mladih bogova - kašmirski puloveri prebačeni preko ramena poput zlatnog runa. Bili su na putu da postanu glumci, dramatičari, pisci pjesama. Sloat je sebe vidio kao redatelja: kako ih sve ornata u mrežu komplikacija i namjera koju samo on može raspetljati.

Sawyer i Tom Woodbine, koji su obojica Sloatu djelovali nezamislivo bogato, bili su cimeri. Woodbine se samo vrlo mlako zanimao za kazalište i motao se po njihovoj studentskoj kazališnoj radionici samo zato što je Phil to činio.

Još jedan pozlaćeni dečko iz privatnih škola, Thomas Woodbine razlikovao se od ostalih po svojoj potpunoj ozbiljnosti i izravnosti. Namjeravao je postati odvjetnikom, i činilo se da već ima promućurnost i nepristranost suca. (Zapravo, većina Woodbineovih poznanika smatrala je da će završiti na Vrhovnom sudu, što je njemu samome bilo neugodno.) Woodbine nije uopće imao ambicije u Sloatovom smislu, jer ga je znatno više zanimalo da živi ispravno nego da živi dobro. Naravno, on je imao sve, a ono što bi mu nekom slučajnošću nedostajalo drugi su mu ljudi rado davali: kako bi on, tako iskvaren prirodom i prijateljstvima, mogao biti ambiciozan? Sloatu se skoro nesvjesno gadio Woodbine, i nije se mogao natjerati da ga zove "Tommy".

Sloat je režirao dva komada tijekom četiri godine na Yaleu: Bez izlaza, koji su jedne studentske novine nazvale "bijesnom zbrkom", i Volponea. On je opisan kao "uzburkan, ciničan, mračan i skoro nevjerojatno zbrkan."

Sloata se smatralo odgovornim za većinu tih osobina. Možda ipak nije bio za redatelja - vizija mu je bila previše intenzivna i natrpana. Ambicije mu se nisu smanjile, samo su se promijenile. Ako neće na kraju biti iza kamere, može biti iza ljudi koji su pred njom.

I Phil Sawyer je počeo tako razmišljati - Phil nikad nije bio siguran kamo bi ga mogla odvesti njegova ljubav prema kazalištu, i smatrao je da možda ima dara za predstavljanje glumaca i pisaca.

"Idemo u Los Angeles da pokrenemo agenciju", rekao mu je Phil na zadnjoj godini. "To je totalno ludo i roditelji će nam biti bijesni, ali možda uspijemo. Pa ćemo par godina krepavati od gladi."

Phil Sawyer, naučio je Sloat nakon prve godine, zapravo ipak nije bio bogat. Samo je izgledao bogato.

"A kad ga budemo mogli platiti, uzet ćemo Tommyja da nam bude odvjetnik. Dotad će već završiti pravni faks."

"Jasno, može", rekao je Sloat, uvjeren da će to moći zaustaviti kad dođe vrijeme. "Kako ćemo se nazvati?"

"Kako god hoćeš. Sloat i Sawyer? Ili da se držimo abecede?"

"Sawyer i Sloat, jasno, to je sjajno, abecedni red", rekao je Sloat, kipteći od bijesa jer je zamišljao kako ga je partner natjerao da zauvijek priznaje kako je donekle sekundaran u odnosu na Sawyera.

Oba para roditelja su doista bili bijesni, kao što je Phil i predvidio, ali partneri u tek rođenoj agenciji odvezli su se u Los Angeles u starom DeSotou (Morganovom, još jedna demonstracija koliko mu Sawyer duguje), napravili ured u zgradi u sjevernom Hollywoodu uz sretno stanovništvo štakora i buha, i počeli se kretati po klubovima, dijeleći svoje ganc-nove posjetnice.

Ništa - skoro četiri mjeseca potpunog promašaja. Imali su komičara koji je bio previše pijan da bi bio smiješan, pisca koji nije znao pisati, striptizetu koja je tražila da joj se plati gotovinom kako bi preveslala svoje agente. A onda, kasno jednog poslijepodneva, razvaljen od marihuane i viskija, Phil Sawyer je uz hihot ispričao Sloatu o Teritorijima.

"Znaš što ja mogu napraviti, ti ambiciozni nikogoviću? Oh, ja mogu putovati, partneru. Do kraja."

Ubrzo nakon toga, sad kad su obojica putovali, Phil Sawyer upoznao je mladu glumicu u usponu na jednoj studijskoj zabavi, i u sat vremena dobili su svoga prvog važnog klijenta. A ona je imala tri prijeteljice koje su isto tako bile nezadovoljne svojim agentima. A jedna od prijateljica imala je dečka koji je doista napisao pristojan scenarij i trebao je agenta, a taj dečko imao je dečka… Prije nego što je prošlo tri godine, imali su novi ured, nove stanove, dio holivudske pite. Teritoriji su ih, na neki način koji je Sloat prihvatio ali nikad nije shvatio, blagoslovili.

Sawyer se brinuo za klijente; Sloat za novac, investicije, poslovnu stranu agencije. Sawyer je trošio novac - ručkovi, avionske karte - a Sloat ga je čuvao, i to je bilo jedino opravdanje koje mu je trebalo da malo s vrha strpa sebi u džep. I Sloat ih je stalno gurao u nova područja, izgradnja, nekretnine, produkcija. Dok je Tommy Woodbine stigao u Los Angeles, Sawyer & Sloat bio je multimilijunski posao.

Sloat je otkrio da mu se još uvijek gadi nekadašnji kolega; Tommy Woodbine dobio je petnaest kila, i djelovao je i ponašao se kao sudac više nego ikad prije, zajedno s plavim odijelima s prslucima. Obrazi su mu stalno bili malo rumeni (alkohol, pitao se Sloat), ponašanje još uvijek ljubazno i promišljeno. Svijet je ostavio traga i na njemu - mudre borice u uglovima očiju, a same oči beskrajno opreznije nego one zlatnog dečka na Yaleu. Sloat je skoro odmah shvatio, i znao je da Phil Sawyer to nikad neće vidjeti ako mu se ne kaže: Tommy Woodbine živio je s ogromnom tajnom; kakav god zlatni dečko nekad bio, Tommy je sad bio homoseksualac. Vjerojatno se naziva gay. I zato je sve bilo lakše - na kraju, čak je bilo lakše i riješiti se Tommyja.

Jer pedere stalno ubijaju, zar ne? I želi li itko doista da mu stokilaška tetkica bude odgovorna za odgoj tinejdžerskog dječaka? Moglo bi se reći da je Sloat samo spašavao Phila Sawyera od posthumnih posljedica ozbiljne pogreške u prosuđivanju. Da je Sawyer učinio Sloata izvršiteljem svog imanja i starateljem svoga sina, ne bi bilo nikakvih problema. A ovako, ubojice iz Teritorija - ista dvojica koja su zabrljala s otmicom dječaka - prošle su kroz crveno svjetlo i zamalo su ih uhitili prije nego što su se stigli vratiti kući.

Stvari su mogle biti toliko jednostavnije, pomislio je Sloat možda po tisućiti put, da se Phil Sawyer nikad nije oženio. Da nije bilo Lily, ne bi bilo ni Jacka; da nije bilo Jacka, ne bi bilo problema. Phil možda nikad ne bi ni pogledao izvješća o prethodnom životu Lily Cavanaugh koje je sastavio Sloat: nabrajala su gdje i kako često i s kime, i trebala su ubiti ljubav isto kao onaj crni kamionet koji je Tommyja Woodbinea pretvorio u hrpicu na cesti.

Ako je Sawyer i pročitao ta podrobna izvješća, zapanjujuće, nisu nimalo djelovala na njega. Htio se oženiti Lily Cavanaugh, i to je i učinio. Kao što je njegov prokleti blizanac oženio kraljicu Lauru. Opet podcjenjivanje. I uzvraćeno na isti način, što se činilo odgovarajućim.

A to je značilo, pomislio je Sloat s određenim zadovoljstvom, da će, nakon što se riješi nekoliko sitnica, sve konačno biti na svome mjestu. Nakon toliko godina - kad se vrati iz Arcadia Beacha, trebao bi imati cijeli Sawyer & Sloat u džepu. A na Teritorijima, sve je ležalo baš kako treba: na samom rubu, spremno pasti Morganu u ruke.

Čim kraljica umre, bivši zamjenik njenog pratitelja zavladat će zemljom, uvodeći sve one zanimljive promjenice koje su željeli on i Sloat. A onda pogledaj kako će lova teći, pomislio je Sloat skrećući s autoputa u Marinu del Rey. A onda pogledaj kako će sve teći!

Njegov klijent, Asher Dondorf, živio je u donjoj polovici nove zgrade u jednoj od uskih uličica u Marini, odmah kraj plaže. Dondorf je bio stari karakterni glumac koji je dostigao iznenađujuću razinu slave i vidljivosti kasnih sedamdesetih kroz ulogu u jednoj televizijskoj seriji; igrao je kućegazdu mladog para - privatni detektivi, oboje slatki kao pandine bebe - koji su bili zvijezde serije.

Dondorf je dobivao toliko pošte zbog rijetkih pojavljivanja u ranim epizodama da su pisci povećali njegovu ulogu, pretvarajući ga u neslužbenog oca mladih detektiva, puštajući ga da riješi pokoje ubojstvo, gurajući ga u opasnost itd. itd. Plaća mu se udvostručila, utrostručila, učetverostručila, i kad je serija nakon šest godina završila, vratio se radu na filmu.

I to je bio problem. Dondorf se smatrao zvijezdom, ali studiji i producenti još uvijek su ga smatrali karakternim glumcem - popularnim, ali ne ozbiljnim doprinosom bilo kojem projektu. Dondorf je htio cvijeće u garderobi, htio je vlastitog frizera i dijalogera, htio je više novca, više poštovanja, više ljubavi, više svega. Dondorf je, zapravo, bio kreten.

Kad je zaustavio auto na prostoru za parkiranje i izvukao se iz njega pazeći da ne ogrebe rub vratima na ciglama, Sloat je došao do jedne spoznaje: ako dozna, ili čak posumnja u sljedećih nekoliko dana da je Jack Sawyer otkrio postojanje Teritorija, ubit će ga. Postoji i nešto što se zove neprihvatljivi rizik.

Sloat se nasmiješio samom sebi, ubacio si još jedan Peptoran u usta i pokucao na vrata stana. Već je sve znao: Asher Dondorf će se ubiti. Učinit će to u dnevnoj sobi da napravi što više nereda. Temperamentni krelac kao što je njegov uskoro bivši klijent stvarno bi mislio da je vrlo neuredno samoubojstvo osveta banci koja drži njegovu hipoteku. Kad je blijed, drhtavi Dondorf otvorio vrata, toplina Sloatovog pozdrava bila je sasvim iskrena.

Drugi dio

Put iskušenja

Šesto Poglavlje

Kraljičin paviljon

1

Nazupčane vlati trave tik ispred Jackovih očiju činile su se visokim i čvrstim poput sablji. One će sjeći vjetar a ne svijati se pred njim. Jack je zastenjao dižući glavu. On nije bio tako dostojanstven. Želudac mu je još uvijek bio prijeteće tekuć, čelo i oči su mu gorjeli. Podigao se na koljena i natjerao se da ustane.

Dugačka konjska zaprega tandrkala je prema njemu niz prašnjavi puteljak, a njen vozač, bradati čovjek ružičastog lica, otprilike iste veličine i oblika kao i drvene bačve koje su klopotale iza njega, zurio je u Jacka. Jack mu je kimnuo i pokušao otkriti što više može o tome čovjeku, istovremeno odajući dojam besposlenog dječaka koji je možda odjurio na neki nedozvoljen dremež.

Kad se uspravio, više mu nije bilo zlo; zapravo, osjećao se bolje nego što se osjećao još otkako je otišao iz Los Angelesa, ne samo zdravo već i nekako usklađeno, tajnovito u harmoniji sa svojim tijelom. Topao lepršavi zrak Teritorija tapkao mu je lice najnježnijim, najmirisnijim dodirom - njegov je vlastiti, profinjen cvjetni miris bio posve jasan ispod jače arome sirovog mesa koju je nosio. Jack si je prešao rukama preko lica i zirnuo prema vozaču kola, prvom čovjeku s Teritorija kojeg je ikad vidio.

Ako mu se vozač obrati, kako bi mu trebao odgovoriti? Govore li oni ovdje uopće engleski? Njegovu vrst engleskog? Načas, Jack se zamislio kako pokušava proći neprimijećen u svijetu u kojem ljudi govore "jur" ili "sad varh sablje kruna visi" i zaključio da će se, ako tako stoje stvari, pretvarati da je nijem.

Vozač je konačno skrenuo pogled s Jacka pa rekao svojim konjima nešto što sasvim sigurno nije bio američki engleski iz osamdesetih godina. Ali možda se samo tako razgovara s konjima.

Sluša, sluša! Jack se unatraške vratio u travu, želeći da je uspio ustati nekoliko sekundi ranije. Čovjek mu je opet dobacio pogled, i iznenadio Jacka kimnuvši - pokret koji nije bio ni prijateljski ni neprijateljski, samo komunikacija dvojice ravnopravnih. Bit će mi drago kad se današnji posao završi, brate. Jack je uzvratio kimanje, pokušao staviti ruke u džepove, i načas je morao djelovati slaboumno od začuđenosti. Vozač se nasmijao, nimalo neugodno.

Jackova odjeća se promijenila - imao je na sebi grube, prostrane vunene hlače umjesto traperica. Iznad pojasa ga je pokrivala uska jakna od neke meke plave tkanine. Umjesto dugmadi, jakna-haljetak, pretpostavio je - je imala red platnenih kukica i omčica. Kao i hlače, bila je očito napravljena rukom. I najkice su nestale, a zamijenile su ih ravne kožne sandale. Ruksak se pretvorio u kožnu vreću koju mu je na ramenu držala tanka vrpca.

Vozač kola imao je na sebi vrlo sličnu odjeću - njegov haljetak bio je od kože, tako duboko i trajno prljane da je imala mrlje unutar mrlja, poput presjeka nekog starog debla.

Uz klopot i prašinu, kola su prošla pored Jacka. Bačve su ispuštale kvasavi zadah piva. Iza bačvi je stajala trostruka gomila nečeg što je Jack nepromišljeno ocijenio kao kamionske gume. Nanjušio je "gume" i istovremeno primijetio da su savršeno, besprijekorno ćelave - bio je to kremasti miris pun tajnih dubina i profinjenog užitka od kojeg je smjesta ogladnio. Sir, ali ne sir kakav je on ikad jeo.

Iza kotača sira, blizu dna kola, nepravilna hrpa sirovog mesa - dugački, oguljeni goveđi butovi, krupni odresci, gomila užastih unutarnjih organa koje nije mogao prepoznati - bljeskala se pod sjajnim prekrivačem muha. Moćan miris sirovog mesa napao je Jacka, ubijajući glad koju je izazvao sir. Prešao je na sredinu puta nakon što su kola prošla i promatrao ih kako se drmusaju prema vrhu niskog brežuljka. Sekundu kasnije krenuo je za njima, idući prema sjeveru.

Prošao je samo polovinu uspona kad je opet ugledao vrh velikog šatora, ukočen usred redova uskih, lepetavih barjaka. To je, pretpostavljao je, bilo njegovo odredište. Još nekoliko koraka kraj grmova borovnica gdje je prošli put zastao (prisjetivši se kako su bile dobre, dvije ogromne bobice ubacio je u usta) i ugledao je cijeli šator. Bio je to zapravo velik, razvedeni paviljon s dugačkim krilima s obje strane, s ulaznim dverima i dvorištem. Poput Alhambre, ova ekscentrična građevina - ljetna palača, rekli su Jacku instinkti uzdizala se tik iznad oceana. Male skupine ljudi kretale su se kroz i oko velikog paviljona, tjerane silama moćnim i nevidljivim poput djelovanja magneta na metalne opiljke. Skupinice su se susretale, dijelile, sukljale dalje.

Neki ljudi nosili su blistavu odjeću bogatog izgleda, no mnogi su bili odjeveni vrlo slično Jacku. Nekoliko žena u dugačkim, blistavo bijelim haljinama ili haljama prolazilo je dvorištem, svrhovito poput generala. Pred dverima je stajala skupina manjih šatora i improviziranih drvenih koliba; i tu su se ljudi kretali, jedući ili kupujući ili razgovarajući, no lakše i neodređenije. Negdje dolje u toj zaposlenoj gomili morat će pronaći čovjeka s ožiljkom.

Ali prvo se osvrnuo niz cijelu dužinu kolnog puta, da vidi što se dogodilo sa Zabavnim svijetom.

Kad je kakvih pedesetak metara dalje ugledao dva sitna tamna konja kako vuku plugove, pomislio je da je zabavni park postao farma, ali onda je primijetio gomilu koja je promatrala oranje s ruba polja i shvatio da je to natjecanje. Zatim mu je pogled privukao prizor ogromnog crvenokosog čovjeka golog do pasa koji se vrtio sam oko sebe poput zvrka. Njegove ispružene ruke držale su neki težak predmet. Čovjek se naglo prestao vrtjeti i ispustio je predmet, koji je daleko odletio prije nego što je udario i odbio se od trave te se pokazao kao čekić. Zabavni svijet bio je sajam a ne farma - Jack je sad vidio stolove natrpane hranom, djecu na ramenima svojih očeva.

Postoji li usred sajma neki Speedy Parker koji se brine da svaka veza i držač bude čvrst, svaka peć puna drva? Jack se nadao da je tako.

A sjedi li njegova majka još uvijek sama u Čajani i slastičarni, pitajući se zašto ga je pustila otići?

Jack se okrenuo i promatrao kako duga kola tandrču kroz dveri ljetne palače pa skreću lijevo, razdvajajući ljude koji su prolazili onuda poput automobila koji skreće s Pete avenije i razdvaja pješake u pokrajnjoj ulici, časak kasnije, krenuo je za kolima.

2

Bojao se da će se svi ljudi oko paviljona okrenuti i zabuljiti u njega, smjesta osjećajući razliku među njima. Jack je brižljivo spuštao pogled kad god je mogao, i oponašao dječaka sa složenom zadaćom poslali su ga da prikupi cijeli popis stvari; njegovo je lice govorilo da je usredotočen na to da ih upamti. Jedna lopata, dva pijuka, smotak uzice, boca guščje masti…

Ali postupno je shvatio da ni jedna odrasla osoba pred ljetnom palačom ne obraća nikakvu pozornost na njega. Žurili su se ili razvlačili, proučavali robu - sagove, željezne posude, narukvice - ponuđenu u malim šatorima, pili iz drvenih vrčeva, vukli jedno drugo za rukave da nešto prokomentiraju ili započnu razgovor, svađali se sa stražarima na ulazu, svatko posve zaokupljen svojim poslom. Jackova gluma bila je tako nepotrebna da je postala smiješna. Uspravio se i krenuo prema vratima, krećući se općenito u nepravilnom polukrugu.

Skoro odmah je uvidio da se neće moći samo prošetati kroz njih - dvojica stražara sa svake strane zaustavljala su i ispitivala skoro svakoga tko bi pokušao stići do unutrašnjosti ljetne palače. Ljudi su morali vaditi isprave, ili pokazivati značke ili pečate koji su im davali pravo pristupa. Jack je imao samo trzalicu Speedyja Parkera, a nije vjerovao da će ga to provesti kraj stražara.

Jedan je čovjek koji je baš toga časa prilazio dverima bljesnuo okruglom srebrnom značkom i mahnuli su mu da prođe; čovjek iza njega je zaustavljen. Svadio se; zatim mu se ton promijenio, i Jack je vidio da preklinje. Stražar je stresao glavom i naredio čovjeku da ode.

"Njegovi ljudi ulaze bez problema", rekao je netko s Jackove desne strane, istovremeno rješavajući problem jezika Teritorija, a Jack je okrenuo glavu da vidi obraća li se to čovjek njemu.

Ali sredovječni čovjek koji je hodao kraj njega govorio je drugom čovjeku, također odjevenom u priprostu, jednostavnu odjeću kakvu je nosila većina ljudi i žena izvan palače.

"I bolje im je", odgovorio je drugi čovjek. "On dolazi - trebao bi valjda stići danas u neko doba." Jack je krenuo iza njih dvojice i slijedio ih do dveri.

Stražari su krenuli prema naprijed kako su se ljudi približili, a kako su obojica prišli istom stražaru, drugi je pokretom pokazao na čovjeka koji mu je bio bliže. Jack je ostao po strani. Još uvijek nije vidio nikog s ožiljkom, a nije vidio ni nikakvih časnika. Jedini vojnici na vidiku bili su stražari, obojica mladi i seljačkog podrijetla - širokih rumenih lica iznad kompliciranih odora s pregibima i volanima, djelovali su kao farmeri na karnevalu. Ona dvojica koju je Jack slijedio zacijelo su prošla test stražara, jer su nakon nekoliko trenutaka razgovora ljudi u odorama odstupili i propustili ih. Jedan od stražara oštro je pogledao Jacka, a Jack je okrenuo glavu i ustuknuo.

Ako ne pronađe satnika s ožiljkom, nikad neće ući u palaču.

Skupina ljudi prišla je stražaru koji je zurio u Jacka, i smjesta se počela natezati. Imaju sastanak, od ključne je važnosti da ih propuste, o tome ovisi jako mnogo novca, ali nažalost nemaju isprava. Stražar je stresao glavom, grebući bradom preko bijelih volana svoje odore.

Dok je Jack promatrao, još uvijek se pitajući kako bi pronašao satnika, vođa male skupine mahnuo je rukama po zraku, udario šakom o dlan. Postao je jednako rumen kao i stražar. Konačno je počeo upirati prstom u stražara. Stražaru se pridružio i kolega - oba stražara djelovala su kao da im je dosadno i traže nevolju.

Neki visok, uspravan čovjek u odori koja se samo malo razlikovala od stražarskih - možda se samo radilo o tome kako ju je nosio, ali izgledala je kao da bi mogla poslužiti i u borbi, a ne samo u opereti - tiho se stvorio pokraj njih. Nije imao volana, primijetio je Jack tren kasnije, dok mu je šešir bio šiljat a ne trorog. Rekao je nešto stražarima, pa se okrenuo vođi male skupine. Više nije bilo vikanja ni upiranja prstom. Čovjek je govorio tiho. Jack je vidio kako se opasnost povlači iz skupine. Meškoljili su se, ramena su im se spustila. Počeli su se udaljavati. Časnik ih je promatrao kako odlaze, a zatim se okrene stražarima za posljednju primjedbu.

Načas, dok je čovjek bio okrenut prema Jacku, zapravo tjerajući skupinu samom svojom nazočnošću, Jack je ugledao dugačak, blijedi ožiljak u obliku munje kako mu se u cik-cak spušta od ispod desnog oka pa sve do ruba čeljusti.

Časnik je kimnuo stražarima i žustro se odmakao. Ne gledajući ni lijevo ni desno, vijugao je kroz gomilu, očito krenuvši prema nečemu što je ležalo pokraj ljetne palače. Jack je pojurio za njim.

"Gospodine!" povikao je, ali časnik je nastavio dalje kroz sporu gomilu.

Jack je optrčao skupinu muškaraca i žena koji su vukli svinju prema jednom od malih šatora, prošišao kroz pukotinu između dvije druge skupine ljudi na putu prema ulazu, i konačno se dovoljno približio časniku da posegne i dotakne mu lakat. "Satniče?"

Časnik se naglo okrenuo, zamrzavši Jacka u mjestu. Ovako izbliza, ožiljak se činio gustim i odvojenim, neko živo biće koje jaši na čovjekovom licu. Čak i bez ožiljka, činilo se Jacku, lice ovog čovjeka izražavalo bi snažno nestrpljenje.

"Što je, mali?" upita čovjek.

"Satniče, trebam razgovarati s vama - moram vidjeti gospu, ali mislim da ne mogu ući u palaču. Oh, i trebate vidjeti ovo." Prokopao je po prostranom džepu nepoznatih hlača i sklopio prste oko trokutastog predmeta.

Kad ga je podigao na dlanu, osjetio je kako kroz njega odjekuje šok - ono što je imao u ruci nije bila trzalica već dugačak zub, možda morskog psa, ukrašen vijugavim, složenim motivom u zlatu.

Kad je Jack podigao pogled prema satnikovom licu, napola očekujući udarac, ugledao je isti takav šok. Nestrpljenje koje se činilo tako karakterističnim posve je nestalo. Nesigurnost, pa čak i strah, načas su izobličili čovjekove odlučne crte. Satnik je podigao ruku do Jackove, i dječak je načas pomislio da će uzeti ukrašeni zub: dao bi mu ga, ali čovjek je samo sklopio njegove prste oko predmeta na dlanu. "Pođi sa mnom", rekao je.

Otišli su okolo, do bočne strane velikog paviljona, i satnik je proveo Jacka iza zaklona velikog trokutastog komada tvrdog bijelog platna. U blistavoj tami iza njega, vojnikovo lice izgledalo je kao da je netko crtao po njemu debelom ružičastom bojicom.

"Taj znak", rekao je sasvim mirno. "Gdje si ga dobio?"

"Od Speedyja Parkera. Rekao je da vas trebam pronaći i pokazati vam ga."

Čovjek je stresao glavom. "Ne znam to ime. Želim da mi daš znak, smjesta. Smjesta." Čvrsto je stegnuo Jackovo zapešće. "Daj mi ga, i reci mi gdje si ga ukrao."

"Govorim istinu", reče Jack. "Dobio sam ga od Lestera Speedyja Parkera. On radi u Zabavnom svijetu. Ali kad mi je to dao, nije bilo zub. Bilo je trzalica."

"Mislim da ne shvaćaš što će ti se dogoditi, dječače."

"Ma poznate ga", cvilio je Jack. "Opisao vas je - rekao mi je da ste vi satnik Vanjske straže. Speedy mi je rekao da vas pronađem."

Satnik je stresao glavom i čvršće stegnuo Jackovo zapešće. "Opiši tog čovjeka. Odmah ću otkriti lažeš li, dječače, zato se dobrano potrudi."

"Speedy je star", reče Jack. "Nekad je bio glazbenik." Učinilo mu se da je čovjeku u očima bljesnula neka vrst prepoznavanja. "On je crnac - crn je. Sijede kose. Duboko izboranog lica. I prilično je mršav, ali puno je snažniji nego što izgleda."

"Crni čovjek. Hoćeš reći, smeđi čovjek?"

"Pa, crnci nisu stvarno crni. Kao što ni bijelci nisu stvarno bijeli."

"Smeđi čovjek po imenu Parker." Satnik je nježno pustio Jackovo zapešće. "Ovdje se zove Parkus. Znači, ti si iz…" Glavom je pokazao prema nekoj udaljenoj, nevidljivoj točki na obzoru.

"Tako je", reče Jack.

"A Parkus… Parker… te poslao da vidiš našu kraljicu."

"Rekao je da hoće da vidim gospu. I da me vi možete odvesti do nje."

"Ovo će morati biti brzo", reče satnik. "Mislim da znam kako ćemo to izvesti, ali nemamo vremena za gubljenje." Promijenio je mentalni smjer s vojničkom lakoćom. "Sad me slušaj. Mi ovdje imamo puno kopiladi, i zato ćemo se pretvarati da si ti moj sin s krive strane kreveta. Bio si neposlušan u nekom malom posliću, i ja sam ljut na tebe. Mislim da nas nitko neće zaustaviti ako budemo uvjerljivi u glumi. Bar te mogu uvesti unutra - ali možda će biti malo teže kad jednom uđemo. Misliš da to možeš učiniti? Uvjeriti ljude da si mi sin?"

"Majka mi je glumica", rekao je Jack, i osjetio onaj stari ponos zbog majke.

"Pa, onda, da vidimo što si naučio", rekao je satnik, i iznenadio Jacka namignuvši mu. "Nastojat ću ti ne nauditi." A onda je opet iznenadio Jacka i stegnuo vrlo snažnu ruku preko njegove nadlaktice. "Idemo", rekao je, i izašao iz zaklona platna, napola vukući Jacka za sobom.

"Kad ti kažem da opereš pod iza kuhinje, onda ćeš prati pod iza kuhinje", rekao je satnik glasno, ne gledajući ga. "Shvaćaš li to?Obavit ćeš svoj posao. A ako ne obaviš svoj posao, moram te kazniti."

"Ali oprao sam dio poda…" zavijao je Jack.

"Nisam ti rekao da opereš dio poda!" povikao je satnik vukući Jacka za sobom. Ljudi oko njih su se razdvojili da propuste satnika. Neki od njih su se sa simpatijama smiješili Jacku.

"Namjeravao sam dovršiti, stvarno, mislio sam se začas vratiti…"

Vojnik ga je povukao prema vratima čak ni ne gledajući stražare, i provukao ga kroz njih.

"Ne, tata!" skvičao je Jack. "To me boli!"

"Ni približno toliko koliko će te tek boljeti", rekao je satnik i povukao ga preko prostranog dvorišta koje je Jack bio vidio s kolnog puta.

Na drugom kraju dvorišta, vojnik ga je povukao uz drvene stube pa u samu veliku palaču. "Sad jako dobro glumi", šapnuo je čovjek, i smjesta krenuo niz dugačak hodnik, stežući Jackovu ruku dovoljno snažno da ostavi traga.

"Obećajem da ću biti dobar!" povikao je Jack.

Čovjek ga je povukao u drugi, uži hodnik. Unutrašnjost palače nije nimalo nalikovala unutrašnjosti šatora, vidio je Jack. Bio je to složeni labirint prolaza i sobičaka, i mirisao je na dim i mast.

"Obećaj!" zaderao se satnik.

"Obećajem! Stvarno!"

Ispred njih, kad su izašli iz još jednog hodnika, skupina otmjeno odjevenih ljudi naslanjala se na zid ili izležavala po kaučevima, a sad su okrenuli glave da pogledaju bučni dvojac. Jedan od njih, koji se bio zabavljao izdajući naredbe dvjema ženama što su u rukama nosile hrpe plahti sumnjičavo je pogledao prema Jacku i satniku.

"A ja ti obećajem da ću ti izbiti grijeh iz glave", reče satnik glasno.

Dvojica muškaraca su se nasmijala. Nosili su meke šešire širokih oboda obrubljene krznom, a čizme su im bile od pliša. Imali su pohlepna, nepromišljena lica. Čovjek koji je razgovarao sa sobaricama, i koji je djelovao kao vođa, bio je visok i mršav poput kostura. Njegovo napeto, častohlepno lice pratilo je dječaka i vojnika dok su žurili kraj njih.

"Molim te, nemoj!" zavijao je Jack. "Molim te!"

"Svako molim te ti je još jedan udarac", zarežao je vojnik, a ljudi su se opet nasmijali. Mršavi si je dopustio osmijeh hladan poput oštrice noža prije no što se okrenuo natrag sobaricama.

Satnik je odvukao dječaka u praznu sobu punu prašnjavog drvenog namještaja. Onda je konačno pustio Jackovu bolnu ruku.

"To su bili njegovi ljudi", šapnuo je. "Kakav će biti život kad -" stresao je glavom, i načas se činilo da je zaboravio na žurbu. "U Knjizi dobrog poljodjelstva, skrušeni će naslijediti zemlju, ali ovi tipovi nemaju svi zajedno ni žličice skrušenosti. Dobri su samo za priču. Žele bogatstvo, žele - " Podigao je pogled, ne želeći ili nesposoban izreći što još žele ljudi tamo vani. Zatim je opet pogledao dječaka. "Morat ćemo požuriti, ali još uvijek ima nekih tajni u palači koje njegovi ljudi nisu doznali." Pokazao je glavom u stranu, prema izblijedjelom drvenom zidu.

Jack ga je slijedio, i shvatio kad je satnik pogurnuo dva smeđa čavla koji su virili s kraja prašnjave daske. Ploča u izblijedjelom zidu pomakla se prema unutra, otkrivajući uzak crni prolaz, ništa viši od uspravljenog lijesa. "Moći ćeš je samo časkom vidjeti, ali pretpostavljam da je to sve što ti treba. U svakom slučaju, to je sve što možeš dobiti."

Dječak je slijedio prešutnu uputu da uđe u prolaz. "Samo idi ravno naprijed dok ti ne kažem", šapnuo je satnik. Kad je za njima zatvorio ploču, Jack je polako krenuo natrag kroz potpunu tamu.

Prolaz je vijugao ovamo i onamo, povremeno osvijetljen slabim svjetlom što je prošlo kroz neku pukotinu u skrivenim vratima ili prozor postavljen visoko iznad dječakove glave. Jack je ubrzo izgubio sav osjećaj smjera, i slijepo je slijedio prošaptane upute svoga pratitelja. U jednom trenutku osjetio je slastan miris pečenja, u drugom prepoznatljivi zadah kanalizacije.

"Stani", rekao je satnik konačno. "Sad ću te morati podići. Digni ruke."

"Hoću li moći vidjeti?"

"Ubrzo ćeš doznati", rekao je satnik i stavio po jednu ruku ispod Jackovih pazuha te ga potpuno podigao s poda. "Sad je pred tobom jedna ploča", šapnuo je. "Gurni je ulijevo."

Jack je slijepo posegnuo pred sebe i dotakao glatko drvo. Lako je kliznulo u stranu, a u prolaz je palo dovoljno svjetla da vidi pauka veličine mačeta kako žuri prema stropu. Gledao je odozgo u prostoriju veličine hotelskog predvorja, punu žena u bijelom i namještaja tako ukrašenog da je podsjetio dječaka na sve muzeje koje je nekad posjećivao s roditeljima. U središtu sobe, neka žena ležala je usnula ili onesviještena na ogromnom krevetu, a iznad pokrivača vidjeli su joj se samo glava i ramena.

A onda je Jack skoro povikao od šoka i užasa, jer žena na krevetu bila je njegova majka. To je bila njegova majka, i umirala je.

"Vidio si je", šapnuo je satnik i čvršće se podbočio.

Jack je otvorenih usta zurio u svoju majku. Umirala je, o tome više nije bilo nikakve dvojbe: čak joj je i koža izgledala izblijedjelo i nezdravo, a i kosa joj je izgubila nekoliko nijansi. Bolničarke su poslovale oko nje, ispravljajući pokrivače ili premještajući knjige na stolu, ali ponašale su se tako zaposleno i svrhovito jer nisu imale prave zamisli o tome kako pomoći svojoj pacijentici. Bolničarke su znale da za takve pacijente nema prave pomoći. Ako uspiju odložiti smrt za još jedan mjesec, ili čak tjedan, to će biti sav domet njihovih moći.

Opet je pogledao u lice okrenuto prema gore poput voštane maske i konačno uvidio da žena na krevetu nije njegova majka. Brada joj je bila zaobljenija, oblik nosa malo klasičniji. Žena na samrti bila je blizanka njegove majke; bila je to Laura DeLoessian. Ako je Speedy htio da on vidi nešto više, nije to uspio postići: to nepokretno blijedo lice nije mu ništa govorilo o ženi iza njega.

"U redu", prošaptao je, gurajući ploču natrag na mjesto, a satnik ga je spustio na pod.

U tami, upitao je: "Što joj je?"

"To nitko ne može otkriti", stiglo je iznad njega. "Kraljica ne vidi, ne govori, ne miče se." Načas je vladala tišina, a onda je satnik dotakao Jackovu ruku i rekao: "Moramo se vratiti." Tiho su izašli iz tame u prašnjavu praznu sobu. Satnik je oprašio svoju odoru od debele paučine. Nagnuvši glavu u stranu, dugo je promatrao Jacka, vidljivo zabrinutog lica. "Sad ti moraš meni odgovoriti na jedno pitanje", rekao je.

"Da."

"Jesi li poslan da je spasiš? Da spasiš kraljicu?"

Jack kimne. "Mislim da jesam - mislim da je to dio priče. Recite mi samo jedno." Oklijevao je. "Zašto oni gadovi tamo vani naprosto ne preuzmu stvari? Ona ih zacijelo ne bi mogla zaustaviti."

Satnik se nasmiješio. U tome osmijehu nije bilo nikakvog humora. "Ja", rekao je. "Moji ljudi. Mi bismo ih zaustavili. Ne znam što su mogli učiniti u stražarnicama, gdje baš nema puno reda - ali ovdje, mi čuvamo kraljicu."

Mišić tik ispod oka na čistom obrazu poskočio mu je poput ribe. Kršio je ruke. "A tvoje upute, tvoje naredbe, što već, su… ah, da odeš na zapad, je li tako?"

Jack je skoro osjećao kako čovjek vibrira, kontrolira svoju sve veću uzbuđenost samo kroz cjeloživotnu naviku samodiscipline.

"Tako je", rekao je. "Trebam ići na zapad. Zar nije tako? Zar ne bih trebao ići na zapad? U drugu Alhambru?"

"Ne bih znao, ne bih znao", izbacio je satnik ustuknuvši. "Sad te moramo izvući odavde. Ne mogu ti reći što da učiniš." Jack je vidio da ga sad ne može ni pogledati. "Ali ovdje ne smiješ ostati ni trenutka dulje - hajdemo, ah, hajdemo vidjeti možemo li te izvući i otpratiti prije nego što Morgan stigne ovamo."

"Morgan?" rekao je Jack, skoro uvjeren da je pogrešno čuo ime.

"Morgan Sloat? Zar on dolazi ovamo?"

Sedmo Poglavlje

Farren

1

Satnik kao da nije čuo Jackovo pitanje. Gledao je u stranu, u ugao prazne nekorištene sobe, kao da tamo ima nečeg zanimljivog. Mislio je dugo i duboko i brzo; Jack je to shvatio. A ujak Tommy ga je naučio da je prekinuti zamišljenu odraslu osobu isto toliko nepristojno kao prekinuti odraslu osobu koja govori. Ali…

Drži se podalje od starog Bloata. Pazi na njegov trag - i njega i njegovog blizanca… Progonit će te kao lisica gusku.

Speedy je to rekao, a Jack se toliko koncentrirao na Talisman da je skoro propustio taj dio. Sad su mu se riječi vratile i odzvonile s gadnim odjekom kao da ga je netko udario u potiljak.

"Kako on izgleda?" upitao je užurbano satnika. "Morgan?" upitao je satnik, kao otrgnut iz neke unutarnje sanjarije.

"Je li debeo? Je li debeo i pomalo proćelav? Izgleda li ovako kad se razljuti?" I koristeći prirođen dar mimikrije koji je oduvijek imao - dar od kojeg je njegov otac urlao od smijeha čak i kad bi bio umoran i depresivan - Jack je oponašao Morgana Sloata. Godine su mu pale na lice kad je naborao čelo kao što se boralo čelo ujaka Morgana kad bi ga nešto razljutilo. Istovremeno, Jack je uvukao obraze i spustio glavu da stvori podbradak. Usnice su mu se proširile u ribljem pućenju, i ubrzano je podizao i spuštao obrve. "Izgleda li ovako?"

"Ne", rekao je satnik, ali nešto mu je bljesnulo u očima, kao što mu je nešto bljesnulo kad mu je Jack kazao da je Speedy Parker star. "Morgan je visok. Nosi dugu kosu" - satnik je podigao ruku do desnog ramena da pokaže Jacku dužinu - "i šepa. Jedno mu je stopalo izobličeno. Nosi pojačanu čizmu, ali -" Slegnuo je ramenima.

"Izgledali ste kao da ga poznate kad sam ga oponašao! Vi -"

"Šššš! Ne tako prokleto glasno, dečko!" Jack je spustio glas. "Mislim da poznam tog tipa", rekao je - i po prvi put je osjetio strah kao informiranu emociju… nešto što je mogao shvatiti na način na koji još nije mogao shvatiti ovaj svijet. Ujak Morgan ovdje? Isuse!

"Morgan je samo Morgan. S njim se ne valja zafrkavati, dečko. Dođi, idemo odavde." Ruka mu se opet stisnula oko Jackove nadlaktice. Jack se lecnuo ali se odupro.

Parker postaje Parkus. A Morgan… to je naprosto prevelika podudarnost.

"Ne još", rekao je. Palo mu je na pamet još jedno pitanje. "Je li ona imala sina?"

"Kraljica?"

"Da."

"Imala je sina", odgovorio je satnik s oklijevanjem. "Da. Dječače, ne možemo ostati ovdje. Mi -"

"Ispričajte mi o njemu!"

"Nema se što ispričati", odgovorio je satnik. "Umro je kao dijete, ni šest tjedana nakon rođenja. Govorkalo se da je jedan od Morganovih ljudi - možda Osmond - ugušio dječačića. Ali takva govorkanja se uvijek šire. Ja ne volim Morgana od Orrisa, ali svi znaju da svako dvanaesto dijete umre u kolijevci. Nitko ne zna zašto; umiru tajnovito, bez razloga. Postoji izreka - Bog udara svoje čavle. Čak ni kraljevsko dijete nije iznimka u očima Stolara. On… Dječače? Jesi li dobro?"

Jack je osjetio kako se svijet oko njega zasivio. Zateturo je, a kad ga je satnik uhvatio, njegove čvrste ruke bile su poput pernatih jastuka.

I on je zamalo umro kao dijete.

Njegova mu je majka ispričala tu priču - kako ga je pronašla nepomičnog i naizgled beživotnog u kolijevci, plavih usnica, obraza boje pogrebnih svijeća kad ih se ugasi. Rekla mu je kako je vrišteći utrčala u dnevnu sobu s njim u naručju. Njegov otac i Sloat sjedili su na podu, omamljeni vinom i travom, i gledali hrvanje na TV-u.

Otac ga je dograbio iz majčinih ruku, divlje mu zatvorivši nosnice lijevom rukom (Imao si masnice skoro mjesec dana, Jacky, rekla mu je majka kroz drhtavi smijeh) i zatim spustivši usta preko Jackovih sitnih usnica, dok je Morgan vikao: Mislim da mu to neće pomoći, Phil. Mislim da mu to neće pomoći!

(Ujak Morgan je bio čudan, zar ne, mama? bio je rekao Jack. Da, vrlo čudan, Jacko, odvratila je njegova majka i nasmiješila se nekim čudnim, nimalo zabavljenim osmijehom i zapalila još jedan Herbert Tarrytoon na čik onog koji se još dimio u pepeljari.)

"Dječače!" šapnuo je satnik i stresao ga tako jako da se Jackova opuštena glava trznula. "Dječače! Prokletstvo! Ako mi se sad onesvijestiš…"

"Dobro sam", rekao je Jack - glas kao da mu je stizao izdaleka; zvučao je kao glas spikera Dodgersa kad noću prolaziš Chavez Ravineom spuštenog krova, odzvanjao je u daljini, prijenos baseballa u slatkom snu. "U redu, pustite me, može? Dajte mi disati."

Satnik ga je prestao tresti, ali se oprezno zagledao u njega.

"U redu", rekao je Jack opet, i naglo pljusnuo svoj vlastiti obraz što je jače mogao - Au! Ali svijet je doplivao natrag u oštrinu.

Skoro je umro u kolijevci. U onom stanu koji su tada imali, onom kojeg se jedva sjećao, onom koji je njegova majka uvijek zvala Tehnikolor palača iz snova zbog spektakularnog pogleda na Hollywood Hills iz dnevne sobe. Skoro je umro u svojoj kolijevci, a njegov otac i Morgan Sloat pili su vino, a kad piješ puno vina moraš puno i piškiti, i sjećao se Tehnikolor palače dovoljno jasno da zna kako se iz dnevne sobe do najbližeg zahoda išlo prolazeći kroz sobu koja je bila njegova kad je bio beba.

Vidio je to: Morgan Sloat kako ustaje uz olaki smiješak, govoreći nešto poput: Samo sekundicu da si napravim još mjesta, Phil; njegov otac jedva da se okreće jer se Calhoun Stog Sijena sprema primijeniti vrtlog ili spavača na nekog bespomoćnog protivnika; Morgan kako prolazi iz televizijskog bljeska dnevne sobe u pepeljastu polutamu dječje sobe, tamo gdje mali Jacky Sawyer leži i spava u svojoj pidžamici s Winniejem Poohom, mali Jacky Sawyer, topao i siguran u suhoj peleni.

Vidio je kako ujak Morgan potajice baca pogled prema sjajnom pravokutniku vrata dnevne sobe, čelo prorijeđene kose se bora, usnice mu se puće poput hladnih usta jezerskog grgeča; vidio je ujaka Morgana kako uzima ukrasni jastučić s obližnjeg naslonjača, vidio ga kako ga blago ali odlučno stavlja preko cijele glave usnule bebe, držeći ga tamo jednom rukom dok je drugu spustio djetetu na leđa. A kad je svaki pokret prestao, vidio je ujaka Morgana kako odlaže jastučić natrag u naslonjač u kojem je Lily sjedila pri dojenju, i odlazi pišati u zahod.

Da ga njegova majka nije skoro istog časa došla pogledati…

Oblio ga je hladan znoj.

Je li se tako dogodilo? Moguće. Srce mu je govorilo da je zaista bilo tako. Podudarnost je bila previše savršena, previše besprijekorno potpuna.

U dobi od šest tjedana, sin Laure DeLoessian, kraljice Teritorija, umro je u svojoj kolijevci.

U dobi od šest tjedana, sin Phila i Lily Sawyer zamalo je umro u svojoj kolijevci… a Morgan Sloat je bio tamo.

Njegova je majka uvijek dovršavala priču šalom: kako je Phil Sawyer skoro uništio njihovog Chryslera, jureći u bolnicu nakon što je Jacky već opet počeo disati.

Zbilja jako smiješno. Aha.

2

"Sad dođi", reče satnik.

"U redu", reče Jack. Još se osjećao slabo i ošamućeno. "U redu, id…"

"Ššššš!" Satnik se oštro okrenuo na zvuk glasova koji su se približavali. Zid s njihove desne strane nije bio od drveta već od teškog platna. Završavao je dvadeset centimetara od poda, i Jack je kroz procijep vidio prolazak nogu u čizmama. Pet parova. Vojničke čizme.

Jedan se glas probio kroz blebetanje: "…nisam znao ni da ima sina."

"Pa," odgovorio je drugi, "kopilad pravi drugu kopilad - bar bi ti to trebao znati, Simone."

Na ovo se začuo grohot grubog, praznog smijeha - ona vrst smijeha koju je Jack znao čuti od nekih krupnih dječaka u školi, onih koji su lomili zglobove iza šupe i mlađe dječake nazivali tajnovitim ali nekako zastrašujućim imenima: tetkica i pušač i morfadit. Svaki od tih nekako ljigavih izraza slijedio je neotesani grohot točno poput ovog.

"Začepi! Začepi!" - treći glas. "Ako vas on čuje, bit ćete na putu za Vanjsku crtu prije no što sunce trideset puta zađe!"

Mrmljanje. Prigušeno smijuckanje.

Još jedna poruga, ova nerazumljiva. Još smijeha u prolazu.

Jack je pogledao satnika, koji je zurio u kratki platneni zid usana povučenih od zuba sve do desni. Nije bilo dvojbe o kome govore. A ako oni govore, netko bi ih mogao slušati… netko pogrešan. Netko tko bi se mogao zapitati tko bi taj odjednom otkriveni kopilan zapravo mogao biti. Čak je i klinac poput njega to shvaćao.

"Jesi dosta čuo?" upita satnik. "Moramo krenuti." Izgledao je kao da bi rado protresao Jacka… ali se baš i ne usuđuje. "Tvoje upute, naredbe, što već, su da… ah, odeš na zapad, je li tako?"

Promijenio se, pomisli Jack. Dvaput se promijenio.

Prvi put kad mu je Jack pokazao zub morskog psa koji je bio filigranska trzalica u svijetu u kojem su cestama jurili teretni kamioni umjesto konjskih zaprega. I opet se promijenio kad je Jack potvrdio da ide na zapad. Prošao je od prijetnje do volje za pomoći do… čega?

Ne bih znao… ne mogu ti reći što da radiš.

Do nečega nalik vjerskom poštovanju… ili vjerskom strahopoštovanju.

Želi me izvući odavde jer se boji da će nas uhvatiti, pomisli Jack.

Ali ima tu još nešto, zar ne? Boji se mene. Boji se -

"Dođi", reče satnik. "Dođi, u ime Jazonovo."

"Čije ime?" upitao je Jack glupavo, ali satnik ga je već gurao van. Povukao je Jacka oštro ulijevo, i napola ga poveo, napola odvukao niz hodnik koji je s jedne strane bio od drveta, a s druge od krutog platna što je zaudaralo na plijesan.

"Ovo nije put kojim smo došli", šapne Jack.

"Ne želim prolaziti kraj onih tipova koje smo vidjeli pri dolasku", odvratio je satnik šapatom. "Morganovi ljudi. Jesi li vidio onog visokog? Mršavog tako da skoro vidiš kroz njega?"

"Da." Jack se sjetio tankog osmijeha i očiju koje se nisu smiješile. Drugi su djelovali mekano. Mršavi je čovjek djelovao tvrdo. Djelovao je ludo. I još nešto: djelovao je neodređeno poznato.

"Osmond", rekao je satnik, sad povlačeći Jacka udesno.

Miris pečenja postupno se pojačavao, i sad je već ispunjavao sav zrak. Jack još nikad u životu nije omirisao meso koje bi tako silno želio kušati. Bio je prestrašen, mentalno i emocionalno na kraju snaga, možda i drhteći na rubu ludila… ali usta su mu se napunila slinom. "Osmond je Morganova desna ruka", zagunđao je satnik. "Vidi previše, i radije bih da tebe ne vidi dvaput, dječače."

"Kako to mislite?"

"Ssssst!" Još je jače stegnuo Jackovu bolnu ruku. Približavali su se širokom platnenom zastoru koji je visio preko prolaza. Jacku je djelovao kao zastor iz kupaonice - samo što je platno bilo tkano tako grubo i široko da je bilo skoro nalik na mrežu, a prstenovi na kojima je visjelo bili su od kosti umjesto od kroma. "Sad plači", dahnuo je satnik toplo Jacku u uho.

Odmaknuo je zastor i uvukao Jacka u ogromnu kuhinju koja je odisala bogatim aromama (meso je još uvijek dominiralo) i zapusima zaparene vreline. Jack je uhvatio zbunjen prizor žarača, velikog kamenog dimnjaka, ženskih lica ispod lelujavih bijelih marama koje su ga podsjećale na velove opatica. Neke od njih bile su poredane uz dugačko željezno korito koje je stajalo na nogarima, lica rumenih i oblivenih znojem dok su prale posude i pribor za kuhanje. Druge su stajale kraj radnog stola koji se pružao cijelom dužinom prostorije, režući i sjeckajući i guleći i čisteći. Još jedna je nosila žičani stalak pun nepečenih pita. Sve su zurile u Jacka i satnika kad su se probili u kuhinju.

"Nikad više!" zaurlao je satnik na Jacka, tresući ga kao što terijer trese štakora… i cijelo vrijeme i dalje ih je hitro vodio preko prostorije, prema dvostrukim vratima sa suprotne strane. "Nikad više, čuješ li me? Sljedeći put kad budeš izbjegavao dužnosti, rasporit ću ti kožu na leđima i oguliti te kao pečeni krumpir!"

A ispod glasa, siknuo je: "Sve će one zapamtiti i pričati o tome, zato, prokletstvo, plači!"

I sad, dok ga je satnik s ožiljkom vukao preko zaparene kuhinje držeći ga za ovratnik i jednu bolnu ruku, Jack je namjerno prizvao užasnu sliku svoje majke kako leži u pogrebnom poduzeću. Vidio ju je u lepršavim slojevima bijelog organdija - ležala je u lijesu noseći vjenčanicu koju je imala u filmu Nevolja u lošem kvartu (RKO, 1953.). Lice joj je u Jackovom umu bilo sve jasnije i jasnije, savršena voštana maska, i vidio je da ima male naušnice sa zlatnim križićima, one koje joj je Jack darovao za Božić prije dvije godine. Onda se lice promijenilo. Brada je postala zaobljenija, nos ravniji i više patricijski.

Kosa je postala malo bljeđa i nekako grublja. Sad je u lijesu vidio Lauru DeLoessian - a sam lijes nije više bio gladak i anoniman proizvod pogrebnog poduzeća, već nešto što je izgledalo kao da je grubim bijesom izrovano iz nekog starog panja - vikinški lijes, ako je tako nešto ikad postojalo; bilo je lakše zamisliti taj lijes zapaljen na postolju od nauljenih trupaca nego kako se spušta u laku zemljicu.

Bila je to Laura DeLoessian, kraljica Teritorija, ali u njegovoj mašti, koja je postala jasna poput vizije, kraljica je na sebi imala vjenčanicu njegove majke iz filma Nevolja u lošem kvartu, i zlatne naušnice s križićima koje mu je ujak Tommy pomogao odabrati u zlatarnici Sharp na Beverly Hillsu.

Odjednom, suze su mu potekle u vrućoj, palećoj plimi - ne lažne suze, već prave, ne samo za njegovu majku već za obje te izgubljene žene koje umiru u različitim svjetovima, vezane nekim nevidljivim užetom koje može istrunuti ali nikad neće pući - ili bar ne dok obje ne umru.

Kroz suze je vidio ogromnog čovjeka u lepršavoj bijeloj odjeći kako žuri preko prostorije prema njima. Na glavi je umjesto napuhane kuharske kape imao crvenu bandanu, ali Jacku se činilo da joj je svrha ista - označiti onog tko je nosi kao šefa kuhinje. Također, mahao je trokrakom drvenom vilicom opakog izgleda.

"Marž VAN!" zakričao je kuhar na njih, a glas koji je izašao iz tih krupnih, bačvastih prsa bio je čudno nalik flauti - bio je to glas vitkog homoseksualca koji drži lekciju prodavaču cipela. Ali u vilici nije bilo ničeg apsurdnog: djelovala je smrtonosno.

Žene su se pred njegovim napadom raštrkale poput ptica. Najniža pita ispala je iz stalka one žene, a ona je ispustila visok, očajan krik kad se pita rasprsla na podu. Sok jagoda raspljeskao se i pocurio, crven i svjež i sjajan poput arterijske krvi.

"BRIŽITE VAN IZ MOJE GUHINJE, PUŽEVI JEDNI! NIJE VAM OVO BREDŽAC! NIJE VAM OVO ŽETNICA! OVO JE MOJA GUHINJA, I AKO TO NE ZABAMTITE, BOGAMI ĆU VAM OBOJICI RAZBORITI GUZICE!"

Prijeteći je mahao vilicom prema njima, istovremeno napola okrećući glavu i škiljeći, kao da je pomisao na vrelo prskanje krvi usprkos njegovim riječima nekako previše gauche da se podnese.

Satnik je maknuo ruku kojom je bio držao Jacka za ovratnik i pružio je - skoro nehajno, činilo se Jacku. Čas kasnije, kuhar je ležao na podu, punom svojom visinom od dva metra. Vilica za meso ležala je u lokvi soka od jagoda i komada bijelog nepečenog tijesta. Kuhar se zakotrljao naprijed-natrag, stežući slomljeno desno zapešće i vrišteći onim visokim, šupljim glasom. Vijesti koje je vrištao cijeloj sobi bile su doista pune bijede: mrtav je, satnik ga je sigurno ubio (izgovoreno kao zigurno kuharevim čudnim, skoro njemačkim naglaskom); u najboljem slučaju ostat će bogalj, a okrutni satnik straže bez srca uništio mu je ruku i time život, osudivši ga tako na bijedan život prosjaka u dugim godinama koje slijede; satnik mu je nanio užasnu bol, nevjerojatnu bol, bol koju se ne može podnijeti -

"Začepi!" zagrmio je satnik, a kuhar ga je poslušao. Istog trena. Ležao je na podu poput ogromnog dojenčeta, desne ruke stegnute na prstima, crvene bandane koja se naherila tako da mu je provirilo jedno uho (s malim crnim biserom u uški) dok su mu debeli obrazi podrhtavali. Kuhinjske sluškinje su dahtale i coktale dok se satnik sagibao preko zastrašujećeg glavnog diva uparene spilje u kojoj su provodile dane i noći. Još uvijek plačući, Jack je krajičkom oka vidio crnog dječaka (smeđeg dječaka, ispravio se) kako stoji na jednom kraju najvećeg ognjišta. Dječakova usta bila su razjapljena, lice komično iznenađeno poput lica klauna, ali i dalje je okretao ražanj u svojoj ruci, a but ovješen iznad užarenog ugljena i dalje se okretao.

"A sad me poslušaj i dat ću ti savjet kakav nećeš pronaći u Knjizi dobrog poljodjelstva," rekao je satnik. Sagnuo se nad kuhara sve dok im se nosevi nisu skoro dotakli (paralizirajući stisak na Jackovoj ruci - koja je sad već milostivo utrnula - nije ni najmanje posustao). "Nikad… nikad… ne kreći na čovjeka s nožem… ili vilicom… ili kopljem… ili makar samo bijednim iverom u ruci ako ga ne misliš time ubiti. Od kuhara se očekuje temperamentnost, ali temperamentnost ne obuhvaća napade na satnika Vanjske straže. Razumiješ li me?"

Kuhar je odstenjao suzni, prkosni odgovor. Jack ga nije uspio do kraja razumjeti - čovjekov naglasak kao da se stalno pogoršavao - ali imalo je nekakve veze sa satnikovom majkom i psima što se okupljaju oko smeća iza paviljona.

"To je moguće", reče satnik. "Ja osobno nikad nisam upoznao tu gospu. Ali to nije odgovor na moje pitanje." Gurnuo je kuhara jednom prašnjavom, otrcanom čizmom. Nije to bilo grubo guranje, ali kuhar je zaskvičao kao da je satnik zamahnuo nogom i udario ga svom snagom. Žene su opet zacoktale.

"Razumijemo li se oko kuhara i oružja i satnika, ili ne? Jer ako se ne razumijemo, možda je potrebno još malo razjašnjenja."

"Razumijemo se!" dahne kuhar. "Razumijemo! Razumijemo!Raz-"

"Dobro. Jer danas sam već i previše toga morao razjašnjavati." Stresao je Jacka za ovratnik. "Zar ne, dečko?" Opet ga je stresao, a Jack je ispustio cvilež koji nije bio nimalo glumljen. "Pa… to je valjda sve što zna reći. Mali je zaostao. Kao i njegova majka."

Satnik je svojim tamnim, blistavim pogledom obuhvatio cijelu kuhinju.

"Do viđenja, moje dame. Kraljica vas blagoslovila."

"I vas, dragi gospodine", uspjela je reći najstarija od njih spuštajući se u nezgrapan, nimalo otmjen naklon. Ostale su slijedile njen primjer.

Satnik je povukao Jacka preko kuhinje. Jackov bok udario je u rub korita za pranje bolnom silinom, i opet je zaječao. Vrela voda je potekla. Uparene kapi udarile su u daske i siktavo potekle među njima. Te su žene u onome držale ruke, pomisli Jack. Kako to izdrže? A onda je satnik, koji ga je sad već skoro nosio, progurao Jacka kroz još jedan platneni zastor, u hodnik iza njega.

"Fiju!" reče satnik tiho. "Ne sviđa mi se ovo, ni malo, i sve mi smrdi."

Lijevo, desno, pa opet desno. Jack je počeo osjećati da se približavaju vanjskim zidovima paviljona, i imao se vremena upitati kako to mjesto može djelovati toliko veće iznutra nego izvana. A onda ga je satnik progurao kroz još jedna platnena vrata i opet su se našli na danjem svjetlu - popodnevno svjetlo, tako sjajno nakon nestalne tame paviljona da je Jack morao zažmiriti pred navalom bola.

Satnik nije ni zastao. Pod nogama im je pljackalo i klizilo blato. Osjećao se miris sijena i konja i govana. Jack je opet otvorio oči i vidio da prolaze kroz nešto što je možda bila štala ili koral ili možda obično dvorište. Vidio je otvoren hodnik zaštićen platnom, i čuo kako negdje iza njega kvocaju kokoši.

Neki štrkljast čovjek koji je na sebi imao samo prljav kilt i kožne sandale bacao je sijeno u jedan otvoren odjeljak, koristeći za to vile drvenih zubaca. U odjeljku, neki konj ne puno veći od šetlandskog ponija smrknuto ih je pogledavao. Već su prošli kraj odjeljka kad je Jack konačno uspio prihvatiti ono što su mu oči vidjele: konj je imao dvije glave.

"Hej!" rekao je. "Mogu li pogledati onaj odjeljak? Taj -"

"Nemamo vremena."

"Ali onaj konj ima -"

"Rekao sam da nemamo vremena." Podigao je glas i povikao: "I ako te ikad više uhvatim kako se izležavaš kad treba raditi, dobit ćeš dvaput toliko!"

"Ne!" zavrištao je Jack (zapravo, osjećao je da mu je ta scena već pomalo dojadila). "Kunem se, neće biti tako! Bit ću dobar, rekao sam!"

Tik ispred njih, visoke drvene dveri prijetile su se u zidu napravljenom od drvenih stupova koji su još imali i koru na sebi - nalikovalo je na drveni zid iz nekog starog vesterna (njegova je majka snimila i par takvih). U vrata su bile ugrađene teške drške, ali poprečna greda koju su drške trebale držati nije bila na mjestu. Bila je naslonjena na hrpu drva s lijeve strane, debela poput željezničkog praga. Vrata su bila otvorena skoro petnaest centimetara. Neki zbunjeni osjećaj orijentacije u Jackovoj glavi govorio je da su potpuno zaobišli paviljon i stigli do stražnje strane.

"Hvala Bogu", rekao je satnik normalnijim glasom. "A sad -"

"Satniče", rekao je jedan glas iza njih. Glas je bio tih ali prodoran, varljivo nehajan. Satnik je stao u mjestu. Glas ih je pozvao baš kad je Jackov pratitelj s ožiljkom posegnuo prema lijevim vratnicama da ih otvori; činilo se kao da ih je vlasnik glasa promatrao i čekao baš tu sekundu.

"Možda biste bili tako ljubazni i upoznali me sa svojim… ah… sinom."

Satnik se okrenuo, okrećući i Jacka zajedno sa sobom. Na pola puta preko konjskog dvorišta, djelujući uznemirujuće kao da tamo ne pripada, stajao je kosturasti dvorjanin kojeg se satnik bojao - Osmond. Promatrao ih je tamnosivim, melankoličnim očima. Jack je vidio kako se nešto pokreće u tim očima, nešto duboko u njima. Strah mu je odjednom postao oštriji, nešto s oštricom što ga probada. On je lud taj mu se zaključak sam pojavio u mozgu. Lud kao prokleta šlapa.

Osmond je napravio dva uredna koraka prema njima. U lijevoj je ruci držao u sirovu kožu umotanu dršku biča za volove. Drška se samo blago stanjivala u tamnu, pokretljivu uzicu triput omotanu oko njegovog ramena - bič je bio debeo kao zvečarka. Blizu vrha, središnja se nit razdvajala u možda dvanaest manjih niti, svaka od upletene kože, svaka dovršena grubo izrađenim ali sjajnim metalnim zubom.

Osmond je povukao dršku biča, a namoti su gmiznuli preko njegova ramena uz suho siktanje. Protresao je dršku, a metalom dovršene niti kože polako su vijugale kroz blato posipano slamom.

"Vaš sin?" ponovio je Osmond i napravio još korak prema njima. A Jack je odjednom shvatio zašto mu je taj čovjek prije izgledao poznato. Onog dana kad je zamalo otet - zar nije taj čovjek bio u bijelom odijelu?

Jacku se činilo da je možda tako.

3

Satnik je stegnuo šaku, podigao je do čela, i nagnuo se naprijed. Nakon samo časka oklijevanja, i Jack je učinio isto.

"Moj sin, Lewis", rekao je satnik ukočeno. Još je bio pognut, vidio je Jack skrenuvši pogledom ulijevo. Zato je i sam ostao pognut dok mu je srce lupalo.

"Hvala, satniče. Hvala, Lewis. Kraljica vas blagoslovila." Kad ga je dotakao drškom biča, Jack je skoro povikao. Opet se uspravio, prigušivši krik.

Osmond je sad bio udaljen samo dva koraka, promatrajući Jacka tim ludim, melankoličnim pogledom. Imao je na sebi kožnu jaknu i nešto što su možda bile dijamantne manžete. Košulja mu je bila prepuna volana. Narukvica od karika častohlepno je zveketala na njegovu desnom zapešću (po načinu kako je baratao bičem, Jack je pretpostavio da je ljevak). Kosa mu je bila povučena unatrag i svezana širokom vrpcom koja je možda bila od bijelog satena. Ispuštao je dva mirisa. Jači je bio onaj koji je Jackova majka nazivala "svi oni muški parfemi", misleći na losion poslije brijanja, kolonjsku vodu, što god. Miris oko Osmonda bio je gust i pudrast. Podsjetio je Jacka na one stare crno-bijele britanske filmove gdje je neki jadnik na suđenju u Old Baileyju. Suci i odvjetnici u tim filmovima uvijek su nosili perike, a Jack je smatrao da bi kutije iz kojih dolaze te perike mirisale poput Osmonda - suho i krhko-slatko, kao najstarija krafna s prah-šećerom na svijetu.

Ispod toga, međutim, slutio se živahniji ali još neugodniji miris: činilo se da pulsira prema njemu. Bio je to miris znoja u slojevima i prljavštine u slojevima, miris čovjeka koji se kupa rijetko ili uopće nikad.

Da. To je bilo jedno od stvorenja koja su ga onog dana pokušala ukrasti.

Želudac mu se učvorio i stisnuo.

"Nisam znao da imate sina, satniče Farren", reče Osmond. Premda se obraćao satniku, oči su mu ostale na Jacku. Lewis, pomislio je, ja sam Lewis, ne zaboravi -

"Volio bih da nemam", odvratio je satnik promatrajući Jacka s ljutnjom i prezirom. "Počastim ga i dovedem u veliki paviljon, a on zbriše kao pas. Uhvatio sam ga kako igra -"

"Da, da", rekao je Osmond udaljeno se smiješeći. Ne vjeruje ni riječi, pomislio je Jack divlje, i osjetio kako mu je um napravio još jedan nespretan korak prema panici. Ni jedne riječi! "Dječaci su zločesti. Svi dječaci su zločesti. To se podrazumijeva."

Blago je dotakao Jacka po zapešću drškom biča. Živaca napetih do nepodnošljivosti, Jack je zavrištao… i smjesta se zarumenio od srama.

Osmond se zahihoće. "Zločesti, o, da, to se podrazumijeva, svi dječaci su zločesti. Ja sam bio zločest; a kladim se da ste i vi bili zločesti, satniče Farren. Ha? Ha? Jeste li bili zločesti?"

"Da, Osmonde", reče satnik.

"Vrlo zločesti?" upitao je Osmond. Nevjerojatno, počeo je skakutati po blatu. Ali nije u tome bilo ničeg uzbibanog: Osmond je bio vitak i skoro profinjen, ali Jack nije imao dojam da je homoseksualac; ako je u njegovim riječima bilo neke takve naznake, Jack je intuitivno osjetio da je vrlo šuplja. Ne, ono što se najjače osjećalo bio je dojam zlobe… i ludila. "Vrlo zločesti? Sasvim užasno zločesti?"

"Da, Osmonde", rekao je satnik Farren drveno. Njegov je ožiljak sjajio u popodnevnom svjetlu, sad više crven nego ružičast.

Osmond je prekinuo svoj spontani ples isto onako naglo kao što ga je i započeo. Hladno se zagledao u satnika.

"Nitko nije znao da imate sina, satniče."

"On je kopile", reče satnik. "I zaostao. A sad se pokazalo da je i lijen." Naglo se okrenuo i udario Jacka postrance po licu. Udarac nije bio jako snažan, ali ruka satnika Farrena bila je tvrda poput cigle. Jack je zaurlao i pao u blato držeći se za uho.

"Vrlo zločest, sasvim užasno zločest", rekao je Osmond, ali lice mu je sad bilo užasavajuće prazno, tanko i tajnovito. "Ustani, ti zločesti dječače. Zločesti dječaci koji ne slušaju očeve moraju biti kažnjeni. I zločesti dječaci moraju biti ispitani." Trznuo je bičem u stranu. Pucnuo je. Jackov nesiguran um napravio je još jednu čudnu poveznicu - tražeći, pretpostavio je kasnije, neki dom kako god zna i umije. Zvuk Osmondova biča bio je poput pucnja one zračnice koju je imao kad mu je bilo osam godina. On i Richard Sloat imali su iste puške.

Osmond je pružio ruku i uhvatio Jackovu blatnjavu nadlakticu jednom blijedom šakom nalik pauku. Povukao je Jacka k sebi, u one mirise - stari slatkasti puder i stara ustajala prljavština. Njegove čudne sive oči ozbiljno su zurile u Jackove plave. Jack je osjetio kako mu je mjehur otežao, i trudio se da si ne zapiša hlače. "Tko si ti?" upita Osmond.

4

Riječi su visjele u zraku iznad sve trojice.

Jack je bio svjestan da ga satnik promatra s oštrim izrazom koji nije do kraja uspijevao sakriti njegov očaj. Čuo je kvocanje kokoši; lajanje psa; negdje, klopot kola koja se približavaju.

Reci mi istinu; prepoznat ću laž, govorile su te oči. Izgledaš kao stanoviti zločesti dečko kojeg sam upoznao u Kaliforniji - jesi li taj dečko?

I, načas, sve mu je zadrhtalo na usnama:

Jack, ja sam Jack Sawyer, aha, ja sam klinac iz Kalifornije, kraljica ovog svijeta bila mi je majka, ali sam umro, i znam vašeg šefa, znam Morgana - ujaka Morgana - i reći ću vam što god želite znati samo ako prestanete buljiti u mene tim svojim čudačkim očima, jasno, jer ja sam samo klinac, a klinci to rade, oni priznaju, priznaju sve.

Onda je začuo glas svoje majke, grab, na rubu poruge: Sve ćeš izblebetati ovom tipu, Jacko? OVOM tipu? Bazdi kao rasprodaja na odjelu muške kozmetike i izgleda kao srednjovjekovna verzija Charlesa Mansona… ali ti kako hoćeš. Možeš ga zavarati ako hoćeš - nema frke - ali radi što hoćeš.

"Tko si ti?" upitao je Osmond ponovno, prilazeći još bliže, a Jack mu je sad na licu vidio posvemašnje samopouzdanje - navikao je od ljudi dobivati odgovore koje želi… i to ne samo od dvanaestogodišnjih klinaca.

Jack je duboko, drhtavo udahnuo (Kad hoćeš maskirati glasnoću - kad hoćeš stići sve do zadnjeg reda balkona - to moraš izvući iz dijafragme, Jacky. To onda nekako samo prolazi kroz zvučnu kutiju kad se digne) i zavrištao:

"MISLIO SAM SE ODMAH VRATITI! ČASNE MI RIJEČI!"

Osmond, koji se bio nagnuo još više naprijed očekujući slomljen i slabašan šapat, ustuknuo je kao da ga je Jack odjednom ošamario. Jednom nogom u čizmi stao je na repove svoga biča i zamalo se spotakao preko njih.

"Ti prokleto malo -"

"MISLIO SAM! MOLIM VAS, NEMOJTE ME BIČEVATI, OSMONDE, MISLIO SAM SE VRATITI! NISAM NI HTIO DOĆI OVAMO NISAM NISAM NISAM -"

Satnik Farren bacio se naprijed i udario ga u leđa. Jack je pao cijelim tijelom u blato, još uvijek vrišteći.

"Rekao sam vam da je zaostao", čuo je satnika. "Ispričavam se, Osmonde. Možete mi vjerovati da ću ga pretući kao vola u kupusu. On-"

"Što on uopće radi ovdje?" zakričao je Osmond. Glas mu je sad bio visok i prodoran kao u kakve piljarice. "Što tvoje slinavo kopile uopće radi ovdje? Ne nudi da mi pokažeš njegovu propusnicu! Znam da nema propusnice! Uvukao si ga unutra da se najede za kraljičinim stolom… da pokrade kraljičino srebro, koliko ja znam… on je zločest… i jedan pogled je dovoljan da svatko shvati kako je jako, nepodnošljivo i posve nedvojbeno zločest!"

Bič se opet spustio, ovog puta ne kao blago kašljucanje zračnice već glasan, jasan udarac kalibra.22, i Jack je stigao pomisliti znam kamo to ide, a onda mu je krupna plamena reka zaparala leđa. Bol kao da mu je potonula u meso, ne smanjujući se već čak jačajući. Bila je vrela i izluđujuća. Zavrištao je i koprcao se u blatu.

"Zločest! Posve užasno zločest! Nedvojbeno zločest!" Svako "zločest" bilo je podvučeno još jednim pucketanjem Osmondova biča, još jednim plamenim otiskom ruke, još jednim Jackovim vriskom.

Leđa su mu gorjela. Nije imao pojma koliko je to trajalo - Osmond kao da je samog sebe svakim udarcem tjerao u sve vreliju mahnitost - ali onda je jedan novi glas povikao: "Osmonde! Osmonde! Tu ste! Hvala Bogu!"

Zbrka koraka u trku.

Osmondov glas, bijesan i pomalo zadihan: "Onda? Onda? Što je?"

Neka ruka uhvatila je Jackov lakat i pomogla mu da ustane. Kad je zateturao, ruka je skliznula oko njegovog pasa i poduprla ga. Bilo je teško povjerovati da bi satnik, koji je bio tako oštar i siguran tijekom njihove zbunjujuće šetnje paviljonom sad mogao biti tako nježan.

Jack je opet zateturao. Svijet stalno kao da mu je pokušavao pobjeći u maglu. Tragovi tople krvi curili su mu niz leđa. Pogledao je Osmonda s mržnjom koja se brzo budila, i bilo je dobro osjećati takvu mržnju. Bio je to dobrodošao protuotrov za njegov strah i zbunjenost.

Ti si to učinio - ti si me povrijedio, porezao. I slušaj me, Jiggs, ako budem imao prilike da ti uzvratim…

"Jesi li dobro?" šapnuo je satnik.

"Da."

"Molim?" povikao je Osmond dvojici ljudi koji su prekinuli Jackovo bičevanje.

Prvi je bio jedan od fićfirića kraj kojih su Jack i satnik prošli na putu za tajnu sobu. Drugi je pomalo nalikovao na vozača kola kojeg je Jack susreo skoro odmah kad se vratio na Teritorije. Ovaj je čovjek djelovao jako prestrašno, a i povrijeđeno - krv mu je liptala iz porezotine na lijevoj strani glave, i prekrila mu skoro cijelu lijevu stranu lica. Lijeva mu je ruka bila oderana, a haljetak razderan. "Što ti to govoriš, magarče jedan?"

"Kola su mi se prevrnula kad smo skretali s druge strane Sela Svih Ruku", rekao je vozač. Govorio je s polaganim, zbunjenim strpljenjem nekoga duboko u šoku. "Sin mi je stradao, gospode. Zdrobile su ga bačve. Tek je napunio šesnaest prošlog svibanjskog dana. Njegova majka -"

"Što?" povikao je Osmond opet. "Bačve? Pivo? Ne valjda Kraljevsko? Nećeš mi valjda reći da si prevrnuo cijela kola Kraljevskog piva, ti tupavi kozji kurcu? Nećeš mi to valjda reći, je liiiiiiiiii?"

Osmondov glas na ovoj se posljednjoj riječi podigao kao glas čovjeka koji se opako ruga nekoj opernoj divi. Drhtao je i mutio se. Istovremeno, opet je počeo plesati… ali ovog puta bijesno. Kombinacija je bila tako suluda da je Jack morao podići obje ruke kako bi prigušio nevoljni hihot. Taj mu je pokret povukao košulju preko izranjenih leđa, i to ga je umirilo još i prije no što je satnik promrmljao riječ upozorenja.

Strpljivo, kao da je Osmond propustio jedinu važnu činjenicu (a doista mu je tako moralo i djelovati), vozač je opet počeo: "Tek je napunio šesnaest prošlog svibanjskog dana. Njegova majka nije htjela da ide sa mnom. Ne mogu ni pomisliti što -"

Osmond je podigao svoj bič i glasno ga spustio, zasljepljujuće i neočekivano brz. U jednom trenutku labavo je u ruci držao ručku, a sam bič vukao se po blatu; u sljedećem, začulo se pucketanje biča, ne poput zvuka,22-ojke već više kao puške za igru. Vozač je zateturao unatrag kričeći, ruku sklopljenih preko lica. Svježa krv pokuljala mu je kroz prljave prste. Pao je, vrišteći: "Gospode! Gospode! Gospode!" prigušenim, grgljavim glasom.

Jack je zastenjao: "Idemo odavde. Hitro!"

"Čekaj", reče satnik. Smrknuti izraz njegovog lica kao da se sasvim malčice opustio. Možda mu je u očima bilo i nade.

Osmond se okrenuo fićfiriću, koji je zakoraknuo unatrag, dok su mu se rumena usta otvarala i zatvarala.

"Je li se radilo o Kraljevskom?" dahne Osmond.

"Osmonde, ne bi se smio tako naprezati -"

Osmond je trznuo lijevim zapešćem prema gore; čelični vrhovi repova biča zaklopotali su o fićfirićeve čizme. Ovaj je napravio još jedan korak unatrag.

"Ne govori mi što bih a što ne bih trebao raditi", rekao je. "Samo mi odgovaraj na pitanja. Ljut sam, Stephen, nepodnošljivo, nedvojbeno ljut. Je li se radilo o Kraljevskom?"

"Da", rekao je Stepehen. "Žalim što to moram reći, ali -"

"Na Stražarskoj cesti?"

"Osmonde -"

"Na Stražarskoj cesti, ti kapavi penisu?"

"Da", proguta Stephen.

"Naravno", rekao je Osmond, a mršavo mu je lice prepuklo od užasnog blijedog osmijeha. "Gdje je Selo Svih Ruku ako ne na Stražarskoj cesti? Može li selo letjeti? Ha? Može li selo nekako odletjeti s jedne na drugu cestu, Stephen? Može li? Može li?"

"Ne, Osmonde, naravno da ne može."

"Ne. Dakle, po cijeloj Stražarskoj cesti su bačve, je li tako? Je li ispravna moja pretpostavka da Stražarsku cestu blokiraju bačve i prevrnuta kola, dok najbolje pivo u svim Teritorijima natapa zemlju da se crvi razvesele? Je li to točno?"

"Da… da. Ali -"

"Morgan dolazi preko Stražarske ceste!" zavrišti Osmond. "Morgan dolazi, a ti znaš kako on tjera svoje konje! Ako njegova kočija zađe za ugao i dođe do te svinjarije, njegov vozač možda neće stići zaustaviti! Mogao bi se prevrnuti! Mogao bi stradati!"

"Bože dragi", rekao je Stephen, sve u jednoj riječi. Njegovo bljedunjavo lice postalo je još svjetlije.

Osmond polako kimne. "Mislim da bi, kad bi se Morganova kočija prevrnula, svima nama bilo bolje da molimo za njegovu smrt nego za oporavak."

"Ali - ali -"

Osmond se okrenuo od njega i skoro otrčao da mjesta gdje je satnik stražara stajao sa svojim "sinom." Iza Osmonda, izbezumljeni vozač još se koprcao u blatu, mrmljajući: Gospode.

Osmondov pogled došao je do Jacka pa prešao preko njega kao da ga i nema. "Satniče Farren", rekao je. "Jeste li slijedili događaje u posljednjih pet minuta?"

"Da, Osmonde."

"Jeste li ih brižljivo pratili? Jeste li ih proučili? Jeste li ih brižljivo proučili?"

"Da. Mislim da jesam."

"Mislite da jeste? Kakav ste vi sjajan satnik, satniče! Mislim da ćemo još porazgovarati o tome kako je ovako vrstan satnik uspio proizvesti takav žablji testis od sina."

Oči su mu dotakle Jackovo lice, kratko, hladno.

"Ali sad nemamo vremena za to, zar ne? Ne. Predlažem da prizovete desetak najjačih ljudi i krenete hitrim tempom - ne, jurećim tempom - prema Stražarskoj cesti. Moći ćete po nosu pronaći mjesto nesreće, zar ne?"

"Da, Osmonde."

Osmond je bacio hitar pogled prema nebu. "Morgana očekujemo u šest sati - možda malo prije. Sad je - dva. Rekao bih dva. Biste li vi rekli dva, satniče?"

"Da, Osmonde."

"A što bi ti rekao, govno malo? Trinaest? Dvadeset i tri? Osamdeset i jedan sati?"

Jack je razjapio usta. Osmond se prezrivo nasmiješio, a Jack je osjetio kako se njegova mržnja opet podiže u čistoj plimi.

Povrijedio si me, i ako dobijem priliku -!

Osmond je opet pogledao satnika. "Do pet sati, predlažem da se potrudite spasiti sve bačve koje bi još mogle biti cijele. Nakon pet, predlažem da jednostavno raščistite cestu što brže možete. Razumijete li?"

"Da, Osmonde."

"Onda se gubite odavde."

Satnik Farren prinio si je šaku čelu i poklonio se. Tupavo zjapeći, još uvijek mrzeći Osmonda tako silno da se činilo kako mu mozak pulsira, Jack je učinio isto. Osmond im je okrenuo leđa još i prije nego što su započeli pozdrav. Žurio je natrag prema vozaču, pucketajući bičem, proizvodeći one kašljave zvukove zračnice.

Vozač je čuo kako se Osmond približava i počeo vrištati.

"Dođi", rekao je satnik po posljednji put povlačeći Jackovu ruku.

"Ovo ne želiš vidjeti."

"Ne", propentao je Jack. "Bože, ne."

Ali dok je satnik Farren otvarao desnu vratnicu i konačno su izašli iz paviljona, Jack je čuo - a čuo je ponovno i u snovima te noći: karabinsko pucketanje, jedno za drugim, svako u pratnji vriska zlosretnog vozača. A i Osmond je proizvodio zvuk. Čovjek je teško disao, zadihan, i zato je bilo teško razaznati koji je to točno zvuk bez da se okrene i pogleda mu lice - a to Jack nije želio učiniti.

No bio je prilično siguran da zna.

Mislio je da se Osmond smije.

5

Sad su bili na otvorenom dijelu područja oko paviljona. Šetači su krajičkom oka bacali poglede prema satniku Farrenu… i naširoko ga zaobilazili. Satnik je hodao hitro, lica smrknutog i tamnog od zamišljenosti. Jack je morao trčkarati kako bi ga sustigao.

"Imali smo sreće", reče satnik naglo. "Proklete sreće. Mislim da te htio ubiti." Jack je blejao u njega, a usta su mu bila suha i vrela.

"On je lud, znaš. Lud kao čovjek koji je lovio kolač." Jack nije imao pojma što bi to moglo značiti, ali slagao se da je Osmond lud.

"Što -"

"Čekaj", reče satnik. Vratili su se do malog šatora kamo je satnik odveo Jacka vidjevši zub morskog psa. "Stoj tu i čekaj me. Ne razgovaraj ni sa kim."

Satnik je ušao u šator. Jack je stajao, gledao i čekao. Kraj njega je prošao neki žongler, bacivši pogled prema Jacku ali ne gubeći ritam dok je bacao šest loptica u složenom, prozračnom rasporedu. Gomilica prljave djece ga je slijedila, kao što su djeca slijedila bremenskog svirača. Neka mlada žena s prljavim dojenčetom na ogromnoj dojki rekla mu je da bi ga mogla naučiti što još može s malim osim pišati, ako ima koji novčić. Jack je s nelagodom skrenuo pogled zajapurenog lica.

Djevojka se bučno zahihotala. "Ooooo, ovaj zgodni mladić je STIDLJIV! Dođi ovamo, ljepotane! Dođi -"

"Odlazi, droljo, ili ćeš dan završiti u pomoćnoj kuhinji."

To je bio satnik. Izašao je iz šatora s još jednim čovjekom. Taj je drugi bio star i debeo, ali je dijelio jednu osobinu s Farrenom - izgledao je kao pravi vojnik a ne nešto iz operete. Pokušavao je zakopčati odoru preko izbočenog trbuha, istovremeno držeći vijugavo glazbalo nalik francuskom rogu.

Djevojka s prljavim djetetom je otperjala ni ne pogledavši više Jacka. Satnik je uzeo debeljkovu trubu da se ovaj može do kraja zakopčati, i rekao mu još koju riječ. Debeljko je kimnuo, dovršio zakopčavanje, uzeo svoju trubu i zatim otišao pušući u nju. Nije bilo nalik onom zvuku koji je Jack čuo kad je prvi put preskočio na Teritorije; ono je bilo mnogo trublji, i zvuk im je bio nekako spektakularan: zvuk fanfara. Ovo je bilo sličnije tvorničkoj zviždaljci, najavljujući da ima posla koji treba obaviti.

Satnik se okrenuo Jacku.

"Pođi sa mnom."

"Kamo?"

"Na Stražarsku cestu", rekao je satnik Farren, a onda bacio zamišljen, napola prestrašen pogled na Jacka Sawyera. "Ono što je moj otac zvao Zapadnom cestom. Ide na zapad kroz sve manja i manja sela, sve dok ne stigne do Stražarnica. Iza Stražarnica, ne vodi nikamo… ili u pakao. Ako ideš na zapad, dječače, trebat će ti Božja pratnja. Ali čuo sam da ni On nikad ne odlazi iza Stražarnica. Dođi."

Jacku su se u glavi gomilala pitanja - milijun njih - ali satnik je išao ubitačnim korakom, pa nije imao daha kojim bi ih postavio. Prešli su uzvisinu južno od velikog paviljona, i prošli točku gdje je prvi put preskočio na Teritorije.

Seljački zabavni sajam sad je bio blizu - Jack je čuo nekog sajmara kako nagovara goste da iskušaju sreću na Čudesnom vražjem magarcu; ako ostanu na njemu dvije minute, dobit će nagradu, vikao je sajmar. Glas mu je na morskom povjetarcu stizao savršeno jasno, kao i zamaman miris tople hrane - ovog puta, uz meso, i pečeni kukuruz. Jacku je želudac zakručio. Sad kad je bio na sigurnoj udaljenosti od Osmonda Velikog i Groznog, umirao je od gladi.

Prije nego što su stigli do samog sajma, skrenuli su na cestu znatno širu od one koja je vodila prema velikom paviljonu. Stražarska cesta, pomislio je Jack, a zatim, uz drhtaj straha i iščekivanja u želucu, ispravio se: Ne… Zapadna cesta. Put do Talismana. A onda je opet žurio za satnikom Farrenom.

6

Osmond je bio u pravu; mogli su, da je trebalo, pronaći mjesto i nosom. Još su bili kilometar i pol od sela onako čudnog imena kad im je povjetarac donio prvi kiselkasti miris prolivenog piva.

Promet cestom prema istoku bio je gust. Većinom se radilo o teretnim kolima koja su vukli zapjenjeni konji (ali ni jedan s dvije glave). Kola su, pretpostavljao je Jack, bila glavni špediteri ovog svijeta. Neka su bila natrpana vrećama i balama i kesama, neka sirovim mesom, neka bučnim kavezima pilića.

Na ulazu u Selo Svih Ruku, neka otvorena kola puna žena projurila su kraj njih zabrinjavajućom brzinom. Žene su se smijale i vrištale. Jedna je ustala, podigla suknju sve do dlakavog međunožja, i supijano se uzbibala. Prevrnula bi se preko ruba kola u jarak - vjerojatno i slomila vrat - da je jedna od kolegica nije dohvatila za stražnji dio suknje i grubo je povukla natrag.

Jack se opet zarumeni: vidio je djevojčinu bijelu dojku, s bradavicom u zaposlenim ustima prljavog djeteta. Oooooo, ovaj zgodni mladić je STIDLJIV!

"Bože!" promrmljao je Farren hodajući brže nego ikad. "Svi su bili pijani! Pijani od prolivenog Kraljevskog! I kurve I vozač! Razbit će ih na cesti ili sjuriti s litica - neće biti velika šteta. Bolesne drolje!"

"Bar", dahne Jack, "je cesta sigurno prilično čista ako sav ovaj promet prolazi. Zar ne?"

Sad su bili u Selu Svih Ruku. Široka Zapadna cesta ovdje je bila nauljena da priguši prašinu. Kola su dolazila i odlazila, skupine ljudi prelazile su cestu, i svi kao da su preglasno govorili. Jack je vidio dva čovjeka kako se svađaju pred nečim što je možda bio restoran. Naglo, jedan od njih je udario. Čas kasnije, obojica su se valjali po tlu. One kurve nisu jedine pijane od Kraljevskog, pomisli Jack. Mislim da su svi u selu malo popili.

"Sva velika kola koja su nas prošla došla su odavde", reče satnik Farren. "Neka manja se možda mogu probiti, ali Morganova kočija nije mala, dječače."

"Morgan -"

"Zaboravi sad na Morgana."

Miris piva postajao je sve prodorniji kako su prošli kroz centar sela i na drugu stran van. Jacka su noge boljele dok se trudio održati korak sa satnikom. Pretpostavljao je da su prešli kakvih četiri i pol kilometra. Koliko je to daleko u mom svijetu, zapitao se, i ta ga je pomisao podsjetila na Speedyjev čarobni sok. Divlje se prepipao po haljetku, uvjeren da ga više nema - ali bio je tamo, siguran u donjem rublju Teritorija koje je zamijenilo njegove gaće.

Kad su stigli na zapadnu stranu sela, promet kolima se smanjio, ali pješački promet prema istoku dramatično se povećao. Većina pješaka je vrludala, teturala, smijala se. Svi su bazdili na pivo. U nekim slučajevima, odjeća im je bila mokra, kao da su cijelim tijelom legli u pivo i pili ga kao psi. Jack je pretpostavljao da su to i učinili.

Vidio je nekog nasmijanog čovjeka kako za ruku vodi nasmijanog dječaka od kakvih osam godina. Čovjek je košmarski nalikovao odvratnom recepcionaru iz Alhambre, i Jack je savršeno jasno shvatio da je taj čovjek blizanac onog drugog. I on i dječak kojeg je vodio bili su pijani, i kad se Jack okrenuo da ih pogleda, dječačić je počeo povraćati. Njegov otac - bar je Jack pretpostavio da mu je otac - oštro ga je povukao za ruku kad je dječak pokušao oteturati prema jarku, gdje bi mogao bljuvati relativno mirno. Dječak se trznuo prema svome ocu kao pas na kratkom povodcu, prskajući bljuvotinom po nekom postarijem čovjeku koji se srušio kraj ceste i tamo hrkao.

Lice satnika Farrena sve se više smrkavalo. "Bog ih sve izdevetao", rekao je.

Čak i oni najpijaniji u širokom su opreznom luku obilazili satnika s ožiljkom. Dok je bio u stražarnici pred paviljonom, opasao je kratak, poslovni kožni tok. Jack je (nimalo nerazumno) pretpostavio da je u njemu kratak, poslovni mač. Kad bi neki pijanac prišao preblizu, satnik bi dotakao mač, a pijanac bi hitro skrenuo u stranu.

Deset minuta kasnije - baš kad je Jack počeo misliti da više ne može - stigli su na mjesto nesreće. Vozač je bio izlazio iz zavoja s unutarnje strane kad su se kola prevrnula i pala. Zbog toga su se bačve rasule po cijeloj cesti. Mnoge su se razbile, i cesta je na kakvih šest kvadratnih metara postala močvarom. Jedan je konj ležao mrtav pod kolima, i samo mu se stražnjica vidjela. Drugi je ležao u jarku, a odkrhnuti komad daske od bačve virio mu je iz uha.

Jacku se nije činilo da se to dogodilo slučajno. Pretpostavio je da je konj bio jako povrijeđen i netko ga je spasio bijede najbližim što je imao pri ruci. Drugih konja nije bilo nigdje.

Između konja pod kolima i onog u jarku ležao je vozačev sin, opružen na cesti. Pola lica zurilo mu je prema gore, u sjajno plavo nebo Teritorija, s izrazom glupe zapanjenosti. Tamo gdje je nekad bila druga polovica sad je postojala samo crvena masa i krhotine bijele kosti, poput žbuke.

Jack je vidio da su mu džepovi izvrnuti.

Po mjestu nesreće vrludalo je desetak ljudi. Hodali su polako, često se saginjući da rukama pokupe pivo iz otiska kopita ili umoče rupčić ili otrgnut komad košulje u drugu baricu. Većinom su teturali. Glasovi su se dizali u smijehu i ratobornim povicima.

Nakon prilično žicarenja, Jacku je majka dopustila da s Richardom ode pogledati ponoćnu dvostruku predstavu, Noć živih mrtvaca i Zora mrtvaca, u jednom od desetak kina u Westwoodu. Teturavi pijani ljudi podsjetili su ga na zombije iz ta dva filma.

Satnik Farren isukao je mač. Bio je kratak i poslovan kao što ga je Jack i zamišljao, čista suprotnost mača iz neke romantične priče. Bio je jedva nešto više od dugačkog mesarskog noža, otrcan i pun otkrhnutih dijelova i ožiljaka, ručka zamotana u staru kožu koja je potamnjela od znoja. Sama oštrica bila je tamna… osim oštrog ruba. On je djelovao sjajno i održavano i vrlo oštro.

"Gubite se!" zavikao je Farren. "Gubite se od kraljičinog piva, prokletnici! Gubite se i zadržite utrobe na mjestu!"

Ovo su dočekali izrazi negodovanja, ali odmakli su se od satnika Farrena - svi osim jednog krupnog čovjeka kojem je kosa rasla u nasumičnim grmovima na inače ćelavoj glavi. Jack je procijenio da je težak kakvih sto pedeset kila, i visok malo više od dva metra.

"Misliš nas sve napast', vojak?" upitao je taj grmalj, i jednom prljavom rukom mahnuo prema grupici seljana koji su se na Farrenovu naredbu odmakli od pivske močvare i legla bačvi.

"Naravno", rekao je satnik Farren i iscerio se krupnome čovjeku. "Ne smeta mi nimalo, pod uvjetom da budeš prvi, ti krupna pijana hrpo govana." Farrenov se osmijeh proširio, a krupni je čovjek zateturao unatrag od njegove opasne snage. "Napadni me, ako hoćeš. Ako te rasjeckam, to će biti prva dobra stvar koja mi se danas dogodila."

Mrmljajući, pijani div se odvukao u stranu.

"A sad, svi!" poviče Farren. "Gubite se! Tucet mojih ljudi upravo je krenulo iz kraljičnog paviljona! Neće biti sretni s ovom zadaćom, a ja im ne zamjeram i ne mogu odgovarati za njih! Mislim da imate taman vremena da se vratite u selo i sakrijete u podrume prije nego što oni stignu ovamo! Bilo bi mudro da tako i učinite! Gubite se!"

Već su krenuli prema Selu Svih Ruku, na čelu s krupnim čovjekom koji je izazvao satnika. Farren je zagunđao a onda se okrenuo natrag mjestu nesreće. Skinuo je haljetak i njime pokrio lice vozačeva sina.

"Pitam se tko je od njih ispraznio dječakove džepove dok je ležao mrtav ili na samrti", reče Farren zamišljeno. "Da znam, do večeri bi mi visio na križu."

Jack nije odgovorio.

Satnik je dugo stajao i gledao mrtvog dječaka, jednom rukom trljajući glatko, naborano meso ožiljka na svom licu. Kad je podigao pogled prema Jacku, bilo je kao da se tog časa osvijestio.

"Sad moraš otići, dječače. Smjesta. Prije nego što Osmond odluči da bi volio podrobnije istražiti moga zaostalog sina."

"Koliko ćete vi imati problema?" upita Jack.

Satnik se blago nasmiješi. "Ako odeš, nikakvih. Mogu reći da sam te poslao natrag majci, ili da sam pobjesnio i udario te komadom drveta i ubio te. Osmond bi povjerovao i jedno i drugo. Rastresen je. Svi su takvi. Svi čekaju da ona umre. To će se ubrzo dogoditi. Osim ako…"

Nije dovršio.

"Idi", reče Farren. "Ne zadržavaj se. I kad čuješ da stiže Morganova kočija, siđi s ceste i idi duboko u šumu. Duboko. Inače će te nanjušiti kao što mačka nanjuši štakora. Odmah zna ako nešto nije u redu. Njegovom redu. On je vrag."

"Hoću li je čuti? Njegovu kočiju?" upitao je Jack stidljivo. Pogledao je cestu iza rasutih bačava. Uzdizala se prema gore, prema rubu crnogorične šume. Tamo će biti mračno, pomislio je… a Morgan će dolaziti iz suprotnog smjera. Strah i usamljenost spojili su se u najoštriji, najgrozniji val nesreće koji je ikad osjetio. Speedy, ne mogu ja to! Zar ne znaš? Ja sam samo klinac!

"Morganovu kočiju vuče šest parova konja i trinaesti koji vodi", reče Farren. "U punom galopu, ti prokleti konji zvuče kao da se grmljavina kotrlja po zemlji. Čut ćeš je, ne brini. Imat ćeš puno vremena da se skloniš. Samo stvarno tako učini."

Jack je nešto prošaptao.

"Što?" upita Farren oštro.

"Rekao sam da ne želim ići", rekao je Jack samo malo glasnije. Bio je na rubu suza i znao je, ako mu poteku, izgubit će se potpuno, postati posve bespomoćan i zatražiti od satnika Farrena da ga izvuče, zaštiti, nešto -

"Mislim da je prekasno da svoje želje uplićeš u to", reče satnik Farren. "Ne znam tvoju priču, dječače, i ne želim je znati. Ne želim ti doznati čak ni ime." Jack je stajao i gledao ga, pognutih ramena, gorućih očiju i drhtavih usana.

"Ispravi ramena!" povikao je Farren odjednom bijesan. "Koga ćeš spasiti? Kamo ideš? Nećeš preći ni deset stopa ako ovako nastaviš! Premlad si da bi bio muškarac, ali možeš se bar pretvarati, zar ne? Izgledaš kao prebijeno pseto!"

Uvrijeđen, Jack je ispravio ramena i progutao suze. Pogled mu je pao na ostatke vozačeva sina, i pomislio je: Bar ne izgledam tako, ne još. Ima pravo. Samosažaljenje je luksuz koji si ne mogu priuštiti. Istina. Svejedno, nije mogao a da malo ne mrzi satnika s ožiljkom zato što je tako lako posegnuo u njega i pritisnuo na pravim mjestima. "To je bolje", reče Farren suho. "Ne puno, ali malo."

"Hvala", reče Jack sarkastično.

"Ne možeš to riješiti plakanjem, dječače. Osmond je iza tebe. I Morgan će uskoro biti iza tebe. A možda… možda imaš problema i tamo odakle dolaziš. Ali uzmi ovo. Ako te Parkus poslao k meni, sigurno bi htio da ti to dam. Zato uzmi, i idi."

Pružao mu je novčić. Jack je oklijevao, zatim ga uzme. Bio je veličine novčića od pola dolara s Kennedyjem, ali znatno teži - težak kao zlato, pretpostavio je, premda mu je boja bila mutno srebrna. Gledao je lice Laure De Loessian iz profila - opet ga je načas ali snažno pogodila sličnost s njegovom majkom. Ne, ne samo sličnost - usprkos tjelesnim razlikama, tanjem nosu i okruglijoj bradi, ona je bila njegova majka. Jack je to znao. Okrenuo je novčić na drugu stranu i vidio neku životinju s glavom i krilima orla i tijelom lava. Činilo se da gleda u Jacka. Od toga se malo uznemirio, i gurnuo si je novčić u haljetak, zajedno s bocom Speedyjevog čarobnog soka.

"Čemu to?" upitao je Farrena.

"Znat ćeš kad dođe vrijeme", odvrati satnik. "Ili možda nećeš. U svakom slučaju, ja sam svoju dužnost prema tebi ispunio. Reci to Parkusu kad ga vidiš."

Jack je osjetio kako ga opet zapljuskuje nestvarnost.

"Idi, sinko", reče Farren. Glas mu je bio tiši, ali ne nužno nježniji. "Obavi svoj posao… bar onoliko koliko možeš."

Na kraju, baš ga je taj osjećaj nestvarnosti - prožimajući dojam da je samo duh u nečijoj tuđoj halucinaciji - natjerao na pokret. Lijeva noga, desna noga, sijeno, slama. Nogom je odgurnuo krhotinu pivom natopljenog drveta. Prešao preko smrskanih ostataka kotača. Zaobišao kraj kola, nimalo zadivljen krvlju koja se tamo sušila i muhama koje su zujale. Što je krv ili zujanje muha u snu?

Stigao je do kraja blatnjavog dijela ceste zasutog drvetom i bačvama, i osvrnuo se… ali satnik Farren okrenuo se na drugu stranu, možda tražeći svoje ljude, možda zato da ne mora gledati Jacka. U svakom slučaju, pretpostavio je Jack, hvatalo se na isto. Leđa su leđa. Nema se što vidjeti.

Posegnuo je u svoj haljetak, s oklijevanjem dotakao novčić koji mu je Farren dao, a zatim ga čvrsto stisnuo. Činilo se da se od toga osjeća malo bolje. Držeći ga kao što bi dijete držalo sitniš koji je dobilo za slatkiše, Jack je krenuo dalje.

7

Prošlo je možda samo dva sata kad je Jack začuo zvuk koji je satnik Farren opisao kao "grmljavinu koja se kotrlja po zemlji" - a možda je prošlo čak i četiri. Kad je sunce zašlo za zapadni rub šume (a to se dogodilo nedugo nakon što je Jack ušao u nju), postalo je teško procijeniti vrijeme.

Nekoliko puta sa zapada su naišla vozila, vjerojatno na putu za kraljičin paviljon. Kako bi koje čuo (a vozila se ovdje čulo izdaleka; jasnoća kojom je zvuk putovao podsjetila je Jacka na ono što je Speedy rekao o tome kako jedan čovjek izvuče rotkvu iz zemlje a drugi je nanjuši kilometar daleko) pomislio bi na Morgana, i svaki put bi pojurio prvo u jarak i zatim gore na drugu stranu pa u šumu. Nije mu se sviđalo biti u toj tamnoj šumi - čak i kad bi ušao samo malo, i još bi uvijek mogao proviriti iza debla i vidjeti cestu; nije to bio odmor za živce, ali još mu se manje sviđala pomisao da ga ujak Morgan (jer je još uvijek vjerovao da je to Osmondov nadređeni, usprkos onome što je rekao satnik Farren) uhvati na cesti.

I tako, svaki put kad bi čuo približavanje kola ili kočije sklonio bi se s vidika, i svaki put kad bi vozilo prošlo vratio bi se na cestu. Jednom, dok je prelazio vlažan i zarastao desni jarak, nešto mu je prešlo - ili pregmizalo - preko noge, i Jack je povikao.

Promet je bio gnjavaža, i nije mu baš pomagao da brzo napreduje, ali bilo je i nečeg utješnog u neravnomjernom prolasku kola - služio je kao podsjetnik da bar nije sam.

Htio se jednostavno do kraja izvući iz Teritorija.

Speedyjev čarobni sok bio je najgori lijek koji je ikad u životu uzeo, ali rado bi potegnuo odvratan gutljaj kad bi se netko - recimo Speedy - pojavio pred njim i uvjerio ga da će, kad opet otvori oči, prvo ugledati zlatne lukove McDonalda - ono što je njegova majka zvala Velike sise Amerike. Osjećaj opresivne opasnosti sve je više rastao u njemu - dojam da je šuma možda doista opasna, da u njoj ima stvari koje su svjesne njegova prolaska, da je možda i sama šuma svjesna tog prolaska.

Drveće je sad bliže cesti, zar ne? Da. Prije je završavalo kod jaraka. Sad se širilo i po njima. Prije, činilo se da se šuma sastoji samo od borova i jela. Sad su se uvukle i druge vrste drveća, neke s crnim kvrgama koje su se previjale kao gužve istrunulog konopca, neke koje su izgledale kao čudni križanci paprati i zimzelena - te su biljke imale gadno sivo korijenje koje je hvatalo tlo poput masnih prstiju. Naš dečko? Kao da su te gadne stvari šaputale u Jackovoj glavi. NAŠ dečko?

Sve ti je to u glavi, Jacko. Samo si malo prolupao.

Ali problem je bio što on nije zapravo vjerovao u to.

Drveće se doista mijenjalo. Dojam gustog pritiska u zraku - osjećaj da ga netko promatra - bio je i previše stvaran. I počelo mu se činiti kako je opsesivno vraćanje njegovih misli na čudovišne stvari nešto što je pokupio od same šume… kao da mu je drveće slalo neke užasne kratkovalne upute.

Ali Speedyjeva boca čarobnog soka bila je samo dopola puna. Nekako mu je morala potrajati preko cijelih Sjedinjenih Država. Neće potrajati ni dok izađe iz Nove Engleske ako potegne kad god ga prođu žmarci.

Misli su mu se također stalno vraćale na zapanjujuću udaljenost koju je prošao u svome svijetu kad je iskočio iz Teritorija. Pedesetak metara ovdje odgovaralo je skoro pola kilometra tamo. Tim tempom - osim ako se odnos prijeđene udaljenosti nekako mijenja, a Jack je priznao da je i to moguće - mogao bi ovdje prijeći petnaest kilometara i zamalo izaći iz New Hampshirea. Kao da ima čizme od sedam milja.

Svejedno, drveće… ti sivi, masni korijeni…

Kad se zaozbiljno smrači - kad nebo postane ljubičasto umjesto plavo - preskočit ću natrag. To je to; to je sve što je napisala. Neću hodati kroz ovu šumu poslije mraka. A ako mi u Indijani ili negdje ponestane čarobnog soka, stari Speedy mi može naprosto poslati novu bocu UPS-om, ili tako nešto.

Još uvijek tako razmišljajući - i misleći koliko se bolje osjeća sad kad ima plan (premda se plan odnosio samo na sljedećih dva-tri sata) - Jack je odjednom shvatio da čuje još jedno vozilo, i jako puno konja.

Nagnuvši glavu, stao je nasred ceste. Oči su mu se razrogačile, a iza očiju su mu se odjednom razvile dvije slike, silnom brzinom: veliki auto u kojem su bila ona dva čovjeka - auto koji nije bio Mercedes - a zatim kombi WILD CHILD kako juri niz ulicu, ostavljajući za sobom leš ujaka Tommyja, dok krv kaplje sa slomljenih plastičnih očnjaka njegove rešetke. Vidio je ruke na upravljaču kombija… ali to nisu bile ruke. Bile su čudna, oblikovana kopita.

Pri punom galopu, ta prokleta kola zvuče kao da se grmljavina kotrlja po zemlji.

Sad, čuvši ga - zvuk je još bio udaljen ali savršeno jasan u čistom zraku - Jack se zapitao kako je uopće mogao pomisliti da bi ona druga kola mogla biti Morganovo vozilo. Sigurno neće ponoviti tu pogrešku. Zvuk koji je sad čuo bio je potpuno zlokoban, gust od potencijalnog zla - zvuk mrtvačkih kola, da, mrtvačkih kola koja vozi sam vrag.

Stajao je na cesti ukočeno, skoro hipnotizirano, kao zec pred svjetlima automobila. Zvuk se uporno pojačavao - grmljavina kotača i kopita, škripanje kože. Sad je čuo i vozačev glas: "Hiii-ja! Hiiii-jaaa! HIIIII-JAAAAA!"

Stajao je na cesti, stajao, dok mu je u glavi bubnjao užas. Ne mogu se pomaknuti, o Bože dragi o Kriste mili ne mogu se pomaknuti mama mama mamiceeeee -!

Stajao je na cesti i u svojoj mašti vidio ogromnu crnu stvar nalik poštanskoj kočiji kako juri cestom, a vuku je crne životinje koje više nalikuju pumama nego konjima; vidio je crne zastore kako lepeću kroz prozore kočije; vidio vozača kako stoji na svome mjestu, dok mu kosa vijori, a oči su mu divlje i lude kao luđaku s nožem-skakavcem.

Vidio je kako ide prema njemu i ne usporava.

Vidio je kako ga gazi.

To je probilo paralizu. Potrčao je udesno, kližući se niz rub ceste, zapevši nogom pod jedan od onih kvrgavih korjena, padajući, kotrljajući se. Njegova leđa, koja su zadnjih nekoliko sati bila prilično tiha, sad su bljesnula novim bolom, a Jack se namrštio.

Ustao je i pogrbljeno odjurio u šumu.

Prvo je skliznuo iza jednog crnog drveta, ali dodir čvornovatog debla - bilo je pomalo nalik banjanima koje je vidio pretprošle godine na ljetovanju na Havajima - bio je uljast i neugodan. Jack je skrenuo lijevo pa iza debla jedne jele.

Grmljavina kočije i pratnje postajala je sve glasnija. Svake sekunde, Jack je očekivao da će skupina bljesnuti na putu prema Selu Svih Ruku. Jackovi su se prsti stiskali i opuštali na mekim leđima jele. Grickao si je usnice.

Ravno ispred njega pružao se uzak ali savršeno jasan pogled na cestu, tunel sa zidovima lišća i paprati i borovih iglica. I baš kad je Jack počeo vjerovati da se Morganova skupina nikad neće pojaviti, desetak ili više vojnika na konjima prošlo je prema istoku, jašući galopom. Onaj na čelu nosio je neki barjak, ali Jack nije mogao razaznati što je na njemu… a nije bio siguran ni želi li to. A onda je kroz Jackov uski pogled bljesnula kočija.

Trenutak prolaska bio je kratak - možda samo sekunda, možda i manje - ali Jack ga se savršeno sjećao. Kočija je bila divovsko vozilo, visoko sigurno tri i pol metra. Kovčezi i zamotci čvrstim užetom pričvršćeni za vrh dodavali su joj još metar. Svaki konj u zaprezi imao je na glavi crno pero - ta su pera bila zabačena unatrag, skoro ravno, od vjetra koji je stvarala brzina. Jack je kasnije pomislio da Morganu zacijelo treba nova zaprega za svaku vožnju, jer ovi su djelovali kao da su na kraju snaga. Pjena i krv prskali su im iz usta; oči su im ludo kolutale, pokazujući bjeloočnice.

Kao u njegovoj mašti - ili viziji - crni zastori od krepa lepršali su kroz prozore bez stakla. Odjednom, na jednom od tih crnih pravokutnika pojavilo se blijedo lice uokvireno čudnim, izobličenim rezbarijama. Nagla pojava tog lica bila je šokantna kao lice duha na uništenom prozoru opsjednute kuće. To nije bilo lice Morgana Sloata… ali jest.

A vlasnik toga lica znao je da je Jack - ili neka druga opasnost, isto tako omrznuta i isto tako osobna - tamo vani. Jack je to vidio po širenju očiju i naglom, opakom trzaju usnica prema dolje.

Satnik Farren je rekao: Nanjušit će te kao štakora, a Jack je sad ojađeno pomislio: Doista me nanjušio. Zna da sam ovdje, i što će sad biti? Kladim se da će ih sve zaustaviti i poslati vojnike u šumu po mene.

Još jedna skupina vojnika - ovi su štitili Morganovu kočiju straga - prošla je kraj njega. Jack je čekao, ruku zalijepljenih za koru bora, siguran da će ih Morgan zaustaviti. Ali nisu stali; ubrzo je teška grmljavina kočije i pratnje počela blijediti.

Njegove oči. To je isto. Te tamne oči na tom blijedom licu. I -

Naš dečko? DAAAA!

Nešto mu je skliznulo preko stopala… i uz gležanj. Jack je zavrištao i ustuknuo, uvjeren da je to zmija. Ali kad je pogledao dolje vidio je da se jedan od onih sivih korijena uspeo uz njegovu nogu… i sad mu okružio list.

To je nemoguće! Pomislio je tupo. Korijenje se ne kreće…

Naglo se povukao unatrag, izvlačeći nogu iz grubog sivog okova koji je stvorio korijen. U listu je osjećao tanušnu bol, poput bolova od struganja konopcem. Podigao je pogled i osjetio kako mu se u srce uvlači bolestan strah. Činilo mu se da sad zna zašto ga je Morgan osjetio i svejedno nastavio dalje; Morgan je znao da je šetnja po ovoj šumi ista kao šetnja po rijeci punoj piranja u džungli. Zašto ga satnik Farren nije upozorio? Sve što je Jack mogao smisliti bilo je da satnik s ožiljkom zacijelo to ni ne zna; zacijelo nikad nije bio ovako daleko na zapadu.

Sivkasto korijenje tih mješanaca sad je bilo sve u pokretu - dižući se, padajući, gmizeći po mekom tlu prema njemu. Enti{7}, pomislio je Jack suludo. ZLI Enti. Jedan osobito debeo korijen, posljednja dva metra potamnjela od zemlje i vlage, uzdigao se i zaljuljao pred njim poput kobre koju je fakir frulom izmamio iz košare.

NAŠ dečko! DAAA!

Jurnuo je prema njemu, a Jack je ustuknuo, svjestan da korijenje sad već tvori živi zid između njega i sigurnosti ceste. Oslonio se leđima na drvo… a onda oteturao od njega, vrišteći kad se kora počela lelujati i trzati o njegova leđa - bilo je to kao da je napipao mišić koji se počeo divlje grčiti. Jack se ogledao oko sebe i ugledao jedno od onih crnih drva čvornovatih debala. Sad se deblo kretalo, izvijalo. Oni izobličeni čvorovi na kori stvarali su nešto poput užasnog izobličenog lica, jednog oka širom, crno otvorenog, drugog skupljenog u odvratnom namigivanju. Drvo se niže dolje razdvojilo uz škripavi zvuk, i iz njega je pocurio bjeličasto-žuti sok.

NAŠ! O, daaa!

Korijenje poput prstiju kliznulo je između Jackove nadlaktice i prsnog koša, kao da će ga škakljati.

Otrgnuo se, držeći se posljednjih tragova razuma silnim naporom volje, pipajući po svom haljetku u potrazi za Speedyjevom bocom. Bio je - udaljeno - svjestan serije silnih zvukova deranja. Pretpostavljao je da se drveće izvlači iz zemlje. Tolkien nikad nije bio takav.

Uhvatio je bocu za grlić i izvukao je. Zapetljao je s poklopcem, a onda je jedan od onih sivih korijena lako skliznuo oko njegova vrata. Časak kasnije, stisnuo je gorko čvrsto poput krvnikove omče.

Jacku se dah presjekao. Boca mu je pala iz prstiju dok se hrvao s onim što ga je davilo. Uspio je zavući prste pod korijen. Nije bio hladan i ukočen već topao i pokretljiv i nalik mesu. Borio se s njim, svjestan ugušenog grgljavog zvuka koji je ispuštao i glatke sline na bradi.

Uz zadnji grčeviti napor oslobodio se korijena. Ovaj mu je pokušao okružiti zapešće, a Jack je uz povik istrgnuo ruku. Spustio je pogled i ugledao bocu kako se vijuga i odlazi, a jedan joj je sivi korijen omotan oko grlića.

Jack je skočio za njom. Korijenje mu je dograbilo noge i okružilo ih. Teško je pao na zemlju, istežući se, posežući, vrhovima prstiju kopajući po gustom crnom šumskom tlu da se pomakne još centimetar -

Dotakao je glatki zeleni bok boce… i dohvatio je. Povukao je što je jače mogao, neodređeno svjestan da mu je korijenje sad preko cijelih nogu, iskrižano kao veze, čvrsto ga držeći. Odvrnuo je poklopac boce. Još jedan korijen je doplutao, lagan poput paučine, i pokušao mu oteti bocu. Jack ga je odgurnuo i podignuo si bocu do usana. Onaj miris bolesnog voća kao da se odjednom proširio posvuda, kao živa membrana.

Speedy, molim te, neka proradi!

Dok je još korijenja klizilo preko njegovih leđa i oko pasa, okrećući ga bespomoćno ovamo i onamo, Jack je popio, a jeftino vino zapljusnulo mu je oba obraza. Progutao je, stenjući, moleći se, i nije koristilo, nije proradilo, oči su mu još bile zatvorene ali osjećao je korijenje kako mu omata ruke i noge, osjećao…

8

…vodu kako mu natapa traperice i košulju, osjećao miris… Voda?

…blata i vlage, čuo

Traperice? Košulja?

…uporno kreketanje žaba i …

Jack je otvorio oči i ugledao narančasto svjetlo sunca na zalasku kako se odražava na širokoj rijeci. Neprekinuta šuma rasla je s istočne strane ove rijeke; sa zapadne strane, na kojoj se on nalazio, neko dugo polje, sad djelomično zaklonjeno večernjom izmaglicom, spuštalo se sve do ruba vode. Tlo je ovdje bilo mokro i šljapkavo. Jack je ležao na rubu vode, u najmočvarnijem dijelu. Ovdje je rasla gusta trska - jaki mrazovi koji će je pobiti još su bili udaljeni mjesec ili više dana - a Jack se zapetljao u nju, kao što se čovjek koji se budi iz košmara zna zapetljati u posteljinu.

Teturavo je ustao, mokar i ljigav od smrdljivog blata, dok mu je remenje ruksaka potezalo pazuha. Užasnuto je odgurnuo trave s lica i ruku. Krenuo je od vode, onda se osvrnuo i vidio Speedyjevu bocu kako leži u blatu s poklopcem kraj sebe. Dio "čarobnog soka" ili je iscurio ili se prolio u borbi sa zloćudnim drvećem na Teritorijima. Sad je boca bila puna samo do trećine.

Načas je stajao tamo, blatnjavih tenisica duboko u gustom kalu, gledajući prema rijeci. Ovo je njegov svijet; ovo su dobre stare Sjedinjene Države Amerike. Nije vidio zlatne lukove kojima se nadao, ni neboder, ni neki satelit kako mu bljeska nad glavom na večernjem nebu, ali znao je gdje je kao što je znao svoje ime. Pitanje je bilo, je li ikad uopće bio u onom drugom svijetu?

Pogledao je nepoznatu rijeku, isto tako nepoznat krajolik, i osluhnuo udaljeno mukanje krava. Pomislio je: Sad si negdje drugdje. Ovo sigurno više nije Arcadia Beach, Jacko.

Ne, nije bila Arcadia Beach, ali kraj oko nje nije poznavao dovoljno dobro da procijeni je li se udaljio više od šest ili osam kilometara - taman dovoljno prema kopnu da više ne može osjetiti miris Atlantika. Vratio se kao da se budi iz košmara - zar nije moguće da je cijela stvar samo to, od vozača s teretom mesa punog muha do živog drveća? Neki budni košmar u kojem je sudjelovalo i mjesečarenje? Imalo bi smisla. Majka mu umire, a sad mu se činilo da to već duže vrijeme zna - svi su znaci bili prisutni, i njegova je podsvijest izvukla ispravan zaključak premda je to svjesno nijekao. To bi pridonijelo odgovarajućoj atmosferi za neku vrst samohipnoze, a onaj ludi pijanac Speedy Parker ga je pokrenuo. Jasno. Sve se slagalo.

Ujak Morgan bi se oduševio.

Jack je zadrhtao i progutao. Gutanje je boljelo. Ne kao kad se upali grlo, već kao kad se istegne mišić.

Podigao je lijevu ruku, onu u kojoj nije držao bocu, i nježno si dlanom protrljao grlo. Načas je apsurdno nalikovao ženi koja traži bore ili ovješen podvaljak. Pronašao je masnicu tik ispod adamove jabučice. Nije puno krvarila, ali bila je skoro prebolna za dodir. To mu je napravio korijen koji mu se stegnuo oko grla.

"Istina", prošaptao je Jack gledajući narančastu vodu, slušajući kreket žaba i mukanje udaljenih krava. "Sve je istina."

9

Jack je krenuo uz padinu polja, ostavljajući rijeku - i istok - za leđima. Nakon što je prošao malo manje od kilometra, uporno trljanje i pomicanje ruksaka na njegovim bolnim leđima (udarci koje mu je nanio Osmond također su još bili tu, podsjetio ga je ruksak) potaklo je jedno sjećanje. Bio je odbio Speedyjev ogroman sendvič, ali nije li Speedy svejedno gurnuo ostatak u njegov ruksak dok je Jack proučavao trzalicu?

Želudac mu se oduševio tom pomisli.

Jack je na licu mjesta otvorio ruksak, stojeći u oblačiću izmaglice pod večernjačom. Otvorio je džep, i pronašao sendvič, ne samo komad ili polovicu, već cijeli sendvič, umotan u novinski papir. Jackove su se oči napunile toplinom suza i poželio je da je Speedy ovdje pa da ga može zagrliti.

Prije deset minuta si ga okrstio ludim starim pijancem.

Lice mu se na to zažarilo, ali sram ga nije spriječio da proguta sendvič u pet-šest krupnih zalogaja. Opet je zatvorio ruksak i uprtio ga na leđa. Nastavio je osjećajući se bolje - sad kad je na neko vrijeme zapušio razjapljenu prazninu u svome želucu, Jack se opet osjećao prisebnije.

Nedugo zatim, iz sve jače tame zatreptala su svjetla. Farma. Neki je pas zalajao - teško lajanje doista krupnog stvorenja - i Jack se načas smrznuo.

Unutra je, pomisli. Ili na lancu. Bar se nadam.

Držao se desne strane, a nakon nekog vremena pas je prestao lajati. Služeći se svjetlima s farme kao vodičem, Jack je ubrzo izbio na uzak, katranom pokriven puteljak. Stajao je gledajući desno i lijevo i nemajući pojma kojim putem ići.

Pa, društvo, evo Jacka Sawyera, niti je smiješan niti je komičan, promočen do kože i tenisica punih blata. Bravo, Jack!

Opet su ga zahvatili usamljenost i nostalgija. Jack im se opirao. Pljunuo je na svoj lijevi kažiprst i oštro udario po pljuvački. Veća polovica odletjela je prema desno - ili se bar Jacku tako činilo - pa je zato skrenuo tamo i počeo hodati. Četrdeset minuta kasnije, mrtav umoran (i opet gladan, što se nekako činilo još gorim), ugledao je šljunčaru s nekom vrstom potleušice kako stoji na lancem zapriječenoj pokrajnjoj cesti.

Jack je prošao ispod lanca i prišao potleušici. Vrata su bila zatvorena lokotom, ali vidio je da se pod jednim zidom straćare zemlja urušila. Trebala mu je samo minuta da skine ruksak, provuče se ispod zida, i zatim uvuče ruksak za sobom. Zbog lokota na vratima čak se osjećao sigurnije.

Ogledao se oko sebe i vidio da dijeli prostor s nekim vrlo čudnim alatom - ovo mjesto očito već dugo nije korišteno, a Jacku je to sasvim odgovaralo. Skinuo se do gola, zgađen osjećajem svoje vlažne, blatnjave odjeće. Napipao je novčić koji mu je satnik Farren dao u jednom od džepova hlača, poput diva usred ono malo običnog sitniša. Jack ga je izvadio i vidio da je Farrenov novčić s kraljičinim profilom na jednoj strani i krilatim lavom na drugoj postao srebrni dolar iz 1921. Uporno je neko vrijeme zurio u profil Dame Slobode{8}, a onda ga spremi natrag u džep traperica.

Iskopao si je čistu odjeću, misleći kako će prljavu ujutro staviti u ruksak - dotad će se posušiti - i možda je putem očistiti, možda u nekoj praonici, a možda samo u kakvom potoku.

Dok je tražio čarape, ruka mu je susrela nešto vitko i čvrsto. Jack je to izvukao i vidio da se radi o njegovoj četkici za zube. Odjednom, slike doma i sigurnosti i razuma - sve ono što može predstavljati jedna četkica za zube - uzdigle su se i nadjačale ga. Ovog puta nije mogao svladati te osjećaje ili ih odgurnuti od sebe. Četkica za zube bila je stvar koju treba ugledati u dobro osvijetljenoj kupaonici, koristiti uz pamučnu pidžamu na tijelu i tople papuče na nogama. Nije ju trebalo pronaći na dnu ruksaka u hladnoj, tamnoj potleušici na rubu šljunčare u pustom zabačenom gradiću kojem ni imena ne znaš.

Usamljenost je bjesnila kroz njega; sad je do kraja shvatio koliko je postao izopćenik. Jack je zaplakao. Nije histerično jecao ni vrištao kao što čine ljudi kad bijes maskiraju suzama; plakao je upornim jecajima nekog tko je upravo otkrio koliko je zapravo sam, i još će dugo tako ostati. Plakao je jer su sva sigurnost i razum izgleda napustili svijet. Usamljenost je bila tu, stvarna; ali u njegovu položaju, ludilo je također bilo i pretjerano bliska mogućnost.

Jack je zaspao prije nego što su mu se jecaji iscrpli. Spavao je smotan oko svoga ruksaka, nag osim čistih gaća i čarapa. Suze su prosijekle čiste puteljke niz njegove prljave obraze, a u jednoj je ruci blago stezao svoju četkicu za zube.

Osmo Poglavlje

Tunel Oatley

1

Šest dana kasnije, Jack se skoro do kraja izvukao iz očaja. Do kraja prvih dana na putu, činilo mu se da je izrastao iz djetinjstva, prošavši kroz adolescenciju ravno do odrastanja - u sposobnost. Istina da se nije vratio na Teritorije otkako se probudio na zapadnoj obali rijeke, ali to je mogao opravdati, a sporije putovanje objasnio je govoreći si da čuva Speedyjev sok za trenutak kad mu doista bude trebao.

U svakom slučaju, zar mu Speedy nije rekao da najviše putuje cestama ovog svijeta? Samo slijedi naredbe, stari.

Kad je sunce bilo visoko i automobili bi jurili kraj njega brzinom od pedeset, šezdeset kilometara na sat a želudac mu je bio pun, Teritoriji su se činili nevjerojatno udaljenim i snolikim: bili su kao film koji počinje zaboravljati, privremena fantazija. Ponekad, kad bi se Jack zavalio u putničko sjedalo auta nekog učitelja i odgovarao na uobičajena pitanja o Priči, doista bi zaboravio. Teritoriji bi ga ostavili, i opet bi bio - skoro - dječak kakav je bio na početku ljeta.

Osobito na velikim državnim autocestama, gdje bi ga prijevoz ostavio blizu izlazne rampe, obično bi vidio kako sljedeći auto staje deset-petnaest minuta nakon što bi podigao prst u zrak. Sad je bio negdje blizu Batavije, daleko u zapadnom dijelu države New York, spuštajući se niz krivudavu crtu ceste I-90, opet uzdignutog palca, prolazeći kroz Buffalo - nakon Buffala, skrenut će prema jugu. Samo, mislio je Jack, treba otkriti najbolji način da se nešto učini, i onda to naprosto učiniti. Rand McNally i Priča doveli su ga ovako daleko; samo je još trebao dovoljno sreće da pronađe nekog vozača koji ide sve do Chicaga ili Denvera (ili Los Angelesa, ako ćemo već sanjariti o sreći, Jacky, dušo), i mogao bi opet krenuti kući prije sredine listopada.

Bio je opaljen suncem, u džepu je imao petnaest dolara od zadnjeg posla - pranje suđa u restoranu Zlatna žlica u Auburnu - a mišići su mu bili istegnuti i očvrsnuli. Premda je ponekad želio plakati, nije popustio suzama još od one prve, bijedne noći. Imao je kontrolu, to je činilo svu razliku. Sad kad je znao kako, tako je to pomno razradio, i upravljao je svime što mu se događa; činilo mu se da već vidi kraj puta, premda je još bio daleko pred njim. Ako bude putovao uglavnom ovim svijetom, kao što mu je Speedy rekao, može se kretati hitro kao dosad i na vrijeme se vratiti u New Hampshire s Talismanom. To će upaliti, a on će imati puno manje problema nego što je očekivao.

Tako je bar Jack Sawyer zamišljao kad je prašnjavi plavi Ford Fairlane skrenuo na rub ceste i pričekao da on dojuri do njega, žmirkajući u popodnevnom suncu. Pedeset-šezdeset kilometara, pomislio je. Zamislio je stranicu iz Randa McNallyja koju je jutros proučio, i odlučio: Oatley. Zvučalo je dosadno, maleno i sigurno - bio je na putu, i sad ga više ništa nije moglo povrijediti.

2

Jack se sagnuo i pogledao kroz prozor prije no što je otvorio vrata Fairlanea. Debele knjige uzoraka i otisnuti leci u neredu su ležali na stražnjem sjedalu; dva velika kovčega zauzimala su suvozačko mjesto. Malo debeljuškast crnokosi čovjek koji sad kao da je imitirao Jackovo držanje, sagnut preko volana i zureći kroz prozor prema dječaku, bio je trgovački putnik. Sako njegova plavog odijela visio je s kukice iza njega; kravata mu je bila na pola koplja, rukavi zavrnuti. Trgovački putnik na polovici tridesetih godina, udobno se kotrlja po svome teritoriju. Rado će razgovarati, kao svi trgovci. Čovjek mu se nasmiješio i uzeo jedan od velikih kovčega, prebacujući ga preko ruba sjedala na rasute papire otraga, pa zatim isto učinio i s drugim. "Da napravimo malo mjesta", rekao je.

Jack je znao da će ga čovjek prvo pitati zašto nije u školi.

Otvorio je vrata, rekao "Joj, hvala" i ušao.

"Ideš daleko?" upitao je trgovački putnik gledajući u retrovizor dok je pomicao polugu mjenjača i vraćao se na cestu.

"Oatley", reče Jack. "Mislim da je to pedesetak kilometara daleko."

"Padaš iz zemljopisa", reče trgovački putnik. "Oatley ti je prije sedamdeset i pet kilometara daleko." Okrenuo je glavu i pogledao Jacka, pa ga iznenadio namignuvši mu. "Bez uvrede", rekao je, "ali ne volim kad klinci stopiraju. Zato ih uvijek poberem kad ih vidim. Bar znam da su sa mnom sigurni. Nema pipanja, kužiš? Na cesti ima previše luđaka, mali. Čitaš ti novine? Mislim, govorim ti o mesožderima. Mogao bi postati ugrožena vrsta."

"Valjda imate pravo", reče Jack. "Ali ja nastojim biti oprezan."

"Živiš negdje tamo, jel'da?"

Čovjek ga je još uvijek gledao, bacajući kratke pticolike poglede niz cestu, a Jack je užurbano prekopavao svoje pamćenje u potrazi za imenom grada uz cestu. "Palmyra. Ja sam iz Palmyre."

Trgovački putnik kimnuo je glavom, rekao: "Sasvim lijepo mjestašce" i opet se okrenuo cesti. Jack se opustio u udobnom plišu sjedala. Onda čovjek konačno reče: "Valjda ne markiraš, ha?" i opet je došlo vrijeme za Priču.

Pričao ju je tako često, mijenjajući imena gradova kako se kretao prema zapadu, da mu je u ustima imala gladak okus monologa. "Ne, gospodine. Samo moram otići u Oatley da bih neko vrijeme živio sa svojom tetom Helen. Helen Vaughan? To je sestra moje mame. Ona je učiteljica. Znate, tata mi je umro prošle zime, i bilo je dosta teško - a onda, prije dva tjedna, mojoj mami se pogoršalo kašljanje i jedva se popela uz stepenice i liječnik je rekao da mora ostati u krevetu što duže može i ona je zamolila svoju sestru da ja neko vrijeme budem kod nje. Ona je učiteljica i to, tako da mislim da ću sigurno ići u školu u Oatleyju. Teta Helen nikad ne bi dopustila markiranje ni jednom klincu."

"Hoćeš reći da ti je majka rekla da autostopiraš od Palmyre sve do Oatleyja?" upita čovjek.

"Ma ne, ne bi ona to nikad. Ne, dala mi je novac za autobus ali ja sam ga htio prištedjeti. Mislim da kod kuće još dugo neće biti puno novca, a ni teta Helen baš nije nešto bogata. Moja mama bi se jako ljutila da zna da stopiram. Ali meni se to činilo bacanje novca. Hoću reći, pet dolara je pet dolara, zašto bih to dao vozaču autobusa?"

Čovjek mu je postrance dobacio pogled. "Što misliš, koliko ćeš dugo biti u Oatleyju?"

"Teško je reći. Nadam se da će mi mama brzo ozdraviti."

"Pa, nemoj stopirati natrag, dobro?"

"Više nemamo auto", rekao je Jack, dograđujući Priču. Počeo je uživati. "Možete to povjerovati? Došli su usred noći i uzeli su nam ga, iz banke. Prljave kukavice. Znali su da će svi spavati. Samo su došli usred noći i drpili nam auto iz garaže. Gospodine, ja bih se borio za taj auto - i to ne zato da se mogu odvesti do tetine kuće. Kad moja mama ide liječniku, mora ići pješice niz cijeli brijeg i onda još pet ulica samo da stigne do autobusne stanice. Ne bi smjeli raditi takve stvari, ne? Samo tako doći i uzeti auto? Mislili smo opet početi plaćati kredit čim budemo mogli. Mislim, zar vi ne mislite da je to krađa?"

"Da se meni to dogodi, vjerojatno bih tako mislio", reče čovjek.

"Pa, nadam se da će ti majka brzo ozdraviti."

"I ja", rekao je Jack savršeno iskreno.

I tako su izdržali dok se nisu počeli pojavljivati znakovi za izlaz prema Oatleyju. Trgovački putnik prešao je u zaustavni trak tik nakon izlazne rampe, opet se nasmiješio Jacku i rekao: "Sretno, mali."

Jack je kimnuo i otvorio vrata.'

"U svakom slučaju, nadam se da nećeš morati dugo ostati u

Oatleyju."

Jack ga upitno pogleda..

"Pa, znaš kakvo je to mjesto, ne?"

"Malo. Ne baš."

"Ma, to ti je prava rupa. Mjesto u kojem jedu ono što pregaze na cesti. Gorilagrad. Pojedeš pivo pa popiješ čašu. Tog tipa."

"Hvala na upozorenju", rekao je Jack i izašao iz automobila. Trgovački putnik mu je mahnuo i vratio se Fairlaneom na cestu. Začas je postao samo tamni obris koji juri prema niskom narančastom suncu.

3

Otprilike kilometar i pol ceste proveo ga je kroz dosadan ravni krajolik - u daljini, Jack je vidio male montažne jednokatnice šćućurene na rubovima polja. Polja su bila smeđa i pusta, a kuće nisu bile farme. Jako razmaknute, kuće s pogledom na pustopoljine obitavale su u sivoj nepokretnoj tišini razlomljenoj samo zavijanjem prometa po cesti I-90. Krave nisu mukale, konji nisu rzali - nije bilo životinja ni poljoprivredne opreme. Pred jednom kućicom čučalo je desetak odbačenih zahrđalih automobila. To su bile kuće ljudi koji su tako duboko mrzili vlastitu vrstu da im je čak i Oatley bio prenapučen. Prazna polja pružala su im jarke koji su im trebali oko otrcanih montažnih dvoraca.

Konačno je stigao do raskrižja. Izgledalo je kao raskrižje u crtiću, dva prazna uska putića koji se presijecaju usred ničega, pružajući se dalje prema drugoj vrsti ničega. Jack je počeo sumnjati u svoj osjećaj za smjer, i popravio si je ruksak na leđima i krenuo prema visokoj, zahrđaloj željeznoj cijevi koja je držala crne pravokutnike s imenima ulica, isto tako zahrđale. Je li trebao skrenuti lijevo umjesto desno nakon izlazne rampe?

Na znaku koji je pokazivao niz puteljak paralelan s autocestom pisalo je CESTA DOGTOWN. Dogtown? Jack je pogledao niz tu cestu i vidio samo beskrajnu ravnicu, polja puna korova i crni trag asfalta kako nastavlja dalje. Njegov trag asfalta zvao se po znaku MLINSKA CESTA. Kakvih kilometar i pol dalje ulazio je u tunel skoro zarastao iskrivljenim drvećem i čudno pubičnom prekrivkom bršljana. Usred bršljana visio je bijeli znak, naizgled oslonjen na puzavce. Riječi su bile presitne da bi se pročitale. Jack je stavio ruku u džep i stegnuo novčić koji mu je dao satnik Farren.

Želudac mu je prigovarao. Ubrzo će trebati večeru, zato se mora maknuti odavde i pronaći neki grad gdje bi mogao zaraditi obroke. Odlučio se za Mlinsku cestu - bar se može spustiti dovoljno daleko da vidi što je s druge strane tunela. Jack je krenuo prema njemu, a tamni otvor usred drveća rastao je sa svakim korakom.

Hladan i vlažan i s mirisom prašine cigala i razrovane zemlje, tunel kao da je uhvatio dječaka i zatim se stegnuo oko njega. Načas, Jack se pobojao da silazi pod zemlju - na kraju tunela nije se vidio nikakav trag svjetla - ali onda je shvatio da je asfaltni pod ravan. Na znaku ispred tunela pisalo je UPALITE SVJETLA. Jack je udario u cigleni zid i osjetio kako se zrnasti prah mrvi po njegovim rukama.

"Svjetla", promrmljao je, želeći da ima neko koje bi upalio. Tunel se, shvatio je, sigurno svija na nekom mjestu. Oprezno, polako, pažljivo je uhodao ravno u zid, kao slijepac ispruženih ruku. Jack si je pipao put uza zid. Kad god bi kojot u crtićima s pticom trkačicom učinio ovako nešto, obično bi završio raspljackan po haubi nekog kamiona.

Nešto je užurbano zašuškalo na podu tunela, a Jack se smrznuo.

Štakor, pomislio je. Možda zec koji ide kraćim putem s jednog polja na drugo. Ali zvučalo je veće od toga.

Opet je čuo isti zvuk, malo dalje u tami, i napravio još jedan slijepi korak naprijed. Ispred sebe, samo jednom, čuo je udisaj. I zastao, pitajući se: Je li to neka životinja? Jack je oslonio prste na vlažan cigleni zid, čekajući izdah. Nije zvučalo kao životinja - nikakav štakor ni zec ne bi tako duboko udahnuo. Odšuljao se nekoliko centimetara dalje, skoro si ne želeći priznati da ga je, štogod bilo, ono pred njim plašilo.

Opet se zaustavio čuvši u tami pred sobom prigušen tih zvuk poput hrapavog hihota. Sljedeće sekunde, osjetio je poznat ali neodrediv miris, grub, snažan i mošusan, koji je doplivao do njega iz tunela.

Jack se osvrnuo preko ramena. Ulaz je sad bio samo napola vidljiv, napola zakriven zavojem, daleko odatle i otprilike veličine zečje jame.

"Tko je tamo?" povikao je. "Hej! Ima li koga ovdje? Ikoga?" Učinilo mu se da čuje nešto kako šuška dublje u tunelu.

Nije na Teritorijima, podsjetio se - u najgorem slučaju, možda je prestrašio nekog glupog psa koji se zavukao u prohladnu tamu da odspava. U tom slučaju, spasit će mu život ako ga probudi prije no što naiđe neki auto. "Hej, pseto!" povikao je. "Pseto!"

I smjesta ga je nagradio zvuk šapa koje hodaju kroz tunel. Ali, idu li… prema van ili prema unutra? Osluškujući tiho tap tap tap, nije mogao razlučiti približava li se životinja ili udaljava. Onda mu je palo na pamet da zvuk možda stiže iza njega, pa je iskrenuo vrat i osvrnuo se i vidio da se dovoljno odmakao tako da više ne vidi ni taj ulaz.

"Gdje si, psu?" rekao je.

Nešto je zagreblo tlo samo pola metra iza njega, a Jack je skočio prema naprijed i jako udario ramenom o zavinuti zid.

Osjetio je neki obris - možda nalik psu - u tami. Napravio je korak naprijed - i zaustavio se zbog osjećaja izmještenosti, tako snažnog da se mogao zamisliti opet na Teritorijima.

Tunel je bio pun toga mošusnog, prodornog mirisa zoološkog vrta, i što god mu se približavalo nije bilo pas.

Navala hladnog zraka koji bazdi na ulje i alkohol gurnula se prema njemu. Osjetio je kako mu se obris približava.

Samo na časak, ugledao je neko lice kako visi u zraku, svjetleći kao vlastitim, bolesnim i blijedim unutarnjim svjetlom, dugačko, gorko lice koje je trebalo biti skoro mlado ali nije bilo. Znoj, mast, zadah alkohola u dahu koji je stizao od njega. Jack se priljubio uza zid podigavši šake dok je lice bljedilo natrag u tamu.

Usred užasa učinilo mu se da čuje korake koji meko, hitro grabe tunelom prema ulazu, i okrenuo je lice od četvornog metra tame koji mu se obratio da se osvrne. Tama, tišina. Tunel je sad bio prazan. Jack je gurnuo šake pod miške i blago se oslonio na cigle, oslanjajući se na ruksak. Časak kasnije opet je krenuo naprijed.

Čim je Jack izašao iz tunela, okrenuo se da ga pogleda. Nije se čulo nikakvog zvuka, nikakav čudan stvor nije se šuljao prema njemu. Napravio je tri koraka naprijed, virnuo unutra. A onda mu je srce skoro stalo, jer su prema njemu išla dva ogromna narančasta oka. Prepolovila su udaljenost između njih u sekundi. Nije se mogao pomaći - noge su mu utonule u asfalt do gležnjeva. Konačno je uspio ispružiti ruku s dlanom prema naprijed, u instinktivnom pokretu odbijanja. Oči su nastavile prema njemu a truba se zaorila. Sekundu prije nego što je auto izbio iz tunela otkrivajući zarumenjelog čovjeka koji prijeti šakom, Jack se bacio u stranu.

"SRAAAAAANJEEEEEEAAAA…" čulo se iz izobličenih usta. Još uvijek ošamućen, Jack se okrenuo i gledao auto kako juri niz brijeg prema selu koje je sigurno Oatley.

Smješten u dugačko udubljenje u zemlji, Oatley se skromno proširio iz dvije glavne ulice. Jedna, u nastavku Mlinske ceste, pružala se kraj ogromne otrcane zgrade smještene usred prostranog parkirališta - neka tvornica, mislio je Jack - da postane red trgovina rabljenim automobilima (s mlohavim barjacima), restorana brze hrane (Velike sise Amerike), kuglane s ogromnim neonskim znakom (KUGLANA!), špeceraja, benzinskih postaja. Iza svega ovoga, Mlinska cesta postajala je onih pet-šest blokova koji su u Oatleyju služili kao centar grada, red starih jednokatnih zgrada pred kojima su automobili bili parkirani prema unutra. Druga ulica bila je očito mjesto za najvažnije kuće u Oatleyju - velike montažne kuće s trijemovima i dugačkim, ukošenim tratinama. Na mjestu gdje su se te ulice križale stajao je semafor, trepćući svojim crvenim okom u kasno poslijepodne. Još jedan semafor, možda osam ulica dalje, prešao je u zeleno pred visokom, otrcanom zgradom s mnogo prozora koja je izgledala kao umobolnica, te se vjerojatno radilo o srednjoj školi. Od te se dvije ulice pružala zbrka kućica ispresijecanih anonimnim zgradama ograđenim visokim žičanim ogradama.

Mnogi prozori na tvornici bili su razbijeni, a neki od izloga u centru grada zagrađeni daskama. Gomile smeća i lepršavih papira prekrivali su ograđena betonska dvorišta. Čak i važne kuće činile su se zanemarenima, s oronulim trijemovima i izblijedjelim bojama. Ti su ljudi vjerojatno vlasnici trgovina rabljenim automobilima koje ne mogu prodati.

Načas, Jack se pitao bi li okrenuo leđa Oatleyju i odpješačio do Dogtowna, gdje god to bilo. Ali to bi značilo da mora opet proći tunelom na Mlinskoj cesti. Iz središta trgovačkog dijela zatulila je automobilska truba, i taj se zvuk pružio prema Jacku pun neizrecive usamljenosti i nostalgije.

4

Nije se mogao opustiti sve dok nije stigao do ulaza tvornice, ostavivši tunel na Mlinskoj ulici daleko iza sebe. Skoro trećina prozora na fasadi od prljave cigle bila je razbijena, a mnogi drugi zurili su praznim smeđim pravokutnicima kartona. Čak i na cesti, Jack je mogao nanjušiti strojno ulje, mast, oprljene remene ventilatora i tandrkave mehaničke zglobove. Zagurao je ruke u džepove i krenuo niz brijeg što je brže mogao.

5

Izbliza, grad je bio još depresivniji no što je izgledao s brda. Prodavači rabljenih automobila naslanjali su se na prozore svojih ureda, dosađujući se previše da izađu. Njihovi barjaci visjeli su otrcano i snuždeno, jednom optimistični natpisi podbočeni na ispucali pločnik pred redovima automobila - PRVI VLASNIK! FANTASTIČNA KUPNJA! AUTO TJEDNA! - sasvim požutjeli. Na

nekim se natpisima tinta rastočila i iscurila, kao da su ostavljeni na kiši. Na ulicama je bilo vrlo malo ljudi. Kako je Jack krenuo prema centru grada, ugledao je nekog starca utonulih obraza i sivkaste puti kako pokušava prazna kolica iz dućana podići na pločnik. Kad se približio, starac je zaskvičao nešto neprijateljski i prestrašeno i pokazao mu desni crne kao u jazavca. Mislio je da će mu Jack ukrasti kolica!

"Oprostite", rekao je Jack dok mu je srce lupalo. Starac je pokušavao ogrliti cijelo nezgrapno tijelo kolica, štiteći ga i istovremeno pokazujući te pocrnjele desni svome neprijatelju.

"Oprostite", ponovi Jack, "htio sam samo…"

"Febenilofov! FebeniLOOOOOFOOOOF!" zaskvičao je starac, a suze su mu potekle niz bore na obrazima.

Jack je požurio dalje.

Dvadeset godina ranije, u šezdesetima, Oatley je zacijelo napredovao. Relativno svjetlo Mlinske ceste koja je vodila iz grada bilo je proizvod toga doba kad su dionice poludjele a benzin je još bio jeftin i nitko još nije čuo izraz "ograničeni prihod" jer su ga svi imali dovoljno. Ljudi su bacali novac na franšize i dućančiće i neko su vrijeme, ako ne baš cvjetali, a ono bar držali glavu iznad vode. Ova kratka serija ulica još je imala tu površnu nadobudnost - ali samo se nekoliko tinejdžera dosađivalo u franšiznim restoranima, cijedeći srednje kole, a u izlozima većine dučanćića natpisi blijedi kao i oni kod rabljenih automobila objavljivali su TOTALNA RASPRODAJA! ZBOG ZATVARANJA. Jack nije vidio ni jedan natpis koji traži radnu snagu, i hodao je dalje.

Centar Oatleyja pokazivao je stvarnost koja je preostala ispod sretnih klaunovskih boja iz šezdesetih. Dok je Jack prolazio kraj tih ulica punih ciglenih zgrada prepečenog izgleda, ruksak mu je otežao a noge postale bolne. Ipak bi otišao u Dogtown da nije bilo nogu i potrebe da opet prođe tunel na Mlinskoj cesti. Naravno da tamo u tami ne vreba nikakav čovjek-vuk. To je dosad već shvatio. Nitko mu se nije obratio u tunelu. Teritoriji su ga potresli. Prvo prizor kraljice, zatim mrtvi mladić ispod kola kojem fali pola lica. Zatim Morgan; drveće. Ali to je bilo tamo, gdje takve stvari mogu biti - pa, možda i jesu normalne. Ovdje, normalnost nije prihvaćala takav kič.

Nalazio se pred dugačkim, prljavim izlogom iznad kojeg je otrcani natpis SKLADIŠTE NAMJEŠTAJA bio jedva čitljiv na ciglama.

Zaklonio si je oči rukama i zabuljio se unutra. Jedan kauč i jedan naslonjač, svako pokriveno bijelom plahtom, sjedili su na razmaku od pet metara na prostranom drvenom podu. Jack je krenuo dalje niz ulicu, pitajući se hoće li na kraju morati prositi hranu.

Četiri čovjeka sjedila su u autu pred daskama zagrađenim dućanom malo niže. Jacku je trebao trenutak da uoči kako taj automobil, stari crni DeSoto koji je djelovao kao da bi iz njega trebao iskočiti Broderick Crawford{9}, nema guma. Na vozačko je staklo bio zalijepljen žuti papir na kojem je pisalo KLUB LIJEPOG VREMENA. Ljudi u autu, dvojica naprijed i dvojica otraga, igrali su karte. Jack je prišao suvozačkom prozoru.

"Oprostite", rekao je, a kartaš najbliži njemu pogledao ga je riblje sivim okom. "Znate li gdje -"

"Gubi se", reče čovjek. Glas mu je zvučao stisnuto i promuklo, kao da mu je govor stran. Lice napola okrenuto prema Jacku bilo je izbrazdano ožiljcima od akni i čudno izravnato, kao da je netko stao na njega dok je bio dijete.

"Samo sam se pitao znate li neko mjesto gdje bih mogao pronaći posla za par dana."

"Probaj u Teksasu", rekao je čovjek na vozačkom sjedalu, a ona dvojica straga su se nasmijala, prolijevajući pivo preko svojih listova.

"Rekao sam ti, mali, gubi se", rekao je sivooki čovjek plosnatog lica najbliži Jacku. "Ili ću te ja osobno izdevetati."

To je bila doslovna istina, shvatio je Jack - ako ostane ovdje još trenutak, bijes toga čovjeka će prekipjeti i izaći će iz auta i premlatiti ga. Zatim će se vratiti u auto i otvoriti još jedno pivo. Limenke Rolling Rocka{10} prekrivale su pod, otvorene naginjući se na sve strane, svježe još povezane bijelim plastičnim omčama. Jack je ustuknuo, a riblje oko skrenulo je pogled s njega. "Onda ću ipak probati u Teksasu", rekao je. Na odlasku, osluškivao je hoće li se vrata DeSota otvoriti, ali čuo je samo otvaranje još jednog Rolling Rocka.

Krc! Sssss!

Nastavio je dalje.

Stigao je do ugla ulice i otkrio da gleda preko druge glavne ulice u gradu, u polumrtvu tratinu punu žutog korova iz kojeg su se uzdizali plastični kipovi diznijevskih jelena. Neka bezoblična starica s mlatilicom za muhe u ruci zurila je u njega s ljuljačke na trijemu.

Jack se okrenuo od njena sumnjičavog pogleda i pred sobom vidio posljednju beživotnu ciglenu građevinu na Mlinskoj cesti. Tri betonske stube vodile su do otvorenih platnenih vrata. Dug, mračan izlog imao je u sebi svijetleći znak BUDWEISER i, trideset centimetara desno od njega, naslikan naziv UPDIKEOVA TOČIONICA OAKLEY. I desetak centimetara ispod toga, ispisano rukom na žutom papiru poput onog na DeSotu, čudesne riječi TRAŽI SE RADNA SNAGA. Jack je skinuo ruksak s leđa, stisnuo ga pod rukom i popeo se uza stube. Samo na časak, prelazeći s umornog sunca u tamu bara, sjetio se prolaska kroz guste puzavice na ulasku u tunel na Mlinskoj cesti.

Deveto Poglavlje

Jack u vrčevcu

1

Ni šezdeset sati kasnije, Jack Sawyer potpuno drugačijeg raspoloženja od onoga Jacka Sawyera koji se u srijedu uputio u tunel Oatley stajao je u prohladnom skladištu Točionice Oatley, skrivajući svoj ruksak iza bačvi Buscha koje su stajale u udaljenom kutu prostorije poput aluminijskih čunjeva za kuglanje u nekoj divovskoj kuglani. Za manje od dva sata, kad se Točionica konačno zatvori, Jack je namjeravao pobjeći. To što je o tome uopće razmišljao na taj način - ne otići, ne krenuti dalje, već pobjeći - pokazivalo je koliko je sad svoj položaj smatrao očajnim.

Bilo mi je šest godina, Johnu B. Sawyeru bilo je šest godina, Jackyju je bilo šest godina. Šest.

Ta naizgled besmislena pomisao pala mu je na um te večeri i tamo se počela ponavljati. Pretpostavljao je da to u velikoj mjeri pokazuje koliko je sad prestrašen, koliko uvjeren da su ga stvari počele sustizati. Nije imao pojma što ta pomisao znači; samo je kružila i kružila, kao drveni konj pričvršćen na vrtuljak.

Šest. Bilo mi je šest godina. Jackyju Sawyeru bilo je šest godina.

Ponovno i ponovno, u krug i u krug.

Skladište je dijelilo jedan zid sa samom točionicom, a večeras je taj zid doista vibrirao od buke; podrhtavao je poput kože na bubnju. Do prije dvadeset minuta, bio je petak uvečer, a petkom su plaće isplaćivali i Tekstil Oatley i Predionica i Guma Dogtown. Sad je Točionica Oatley bila puna do praskanja… i dalje. Veliki poster s lijeve strane bara objavljivao je NAZOČNOST VIŠE OD 220 OSOBA KRŠI POŽARNI PROPIS BR. 331 OPĆINE GENESEE. Po svemu sudeći, požarni propisi vikendom nisu vrijedili, jer je Jack procijenio da je vani sad više od tristo ljudi koji plešu na glazbu country&western skupine koja se nazivala Dečki iz Doline Genny. Bili su užasna grupa, ali imali su slajd-gitaru. "Ovdje ima tipova koji bi pojebali slajd, Jack", rekao je Smokey.

"Jack!" povikala je Lori preko zvučnog zida.

Lori je bila Smokeyjeva ženska. Jack još uvijek nije znao njeno prezime. Jedva ju je čuo preko džuboksa, koji je treštao svom snagom dok je grupa bila na pauzi. Sva petorica sad stoje na suprotnom kraju bara, znao je Jack, natakajući se Crnim Rusima{11} u pola cijene. Gurnula je glavu kroz vrata skladišta. Umorna plava kosa potegnuta unatrag djetinjastim bijelim plastičnim kopčama bljeskala se u svjetlu fosfornih žarulja.

"Jack, ako ne izvučeš hitro tu bačvu, izvući će ti on ruku."

"Dobro", reče Jack. "Reci mu da odmah stižem."

Osjetio je kako se naježio, i to ne samo od vlažne hladnoće skladišta. Smokey Updike nije bio čovjek s kojim se moglo zafrkavati - Smokey koji je na svojoj uskoj glavi nosio cijeli slijed papirnatih kuharskih kapa, Smokey sa svojim velikim, preko tele-prodaje naručenim plastičnim lažnim zubalom, jezovitim i nekako pogrebničkim u svojoj savršenoj ujednačenosti, Smokey sa svojim divljim smeđim očima i bjeloočnicama drevne, prljavo žute boje. Smokey Updike koji je Jacku na neki način još uvijek bio nepoznat - i koji je zato bio samo još strašniji - nekako ga je uspio zarobiti.

Džuboks je načas zašutio, ali uporno brujanje gomile kao da se još pojačalo da to nadoknadi. Neki kauboj s jezera Ontario podigao je glas uz prodoran, pijani "Jiiiii-HA!" Neka je žena zavrištala. Jedna čaša se slomila. Zatim je džuboks opet krenuo, zvučeći pomalo kao raketa tipa Saturn kad dostiže brzinu bijega.

Mjesto u kojem jedu ono što pregaze na cesti.

Sirovo.

Jack se sagnuo preko jedne aluminijske bačve i povukao je za metar, usnica spuštenih u bolnom mrštenju, dok mu se na čelu skupljao znoj, usprkos hladnoći klima-uređaja a leđa se bunila. Bačva je škripala i cvilila po neurešenom betonu. Zastao je, zadihan, dok mu je u ušima zvonilo.

Otkoturao je kolica do bačve Buscha, uspravio ih, pa opet prišao bačvi. Uspio ju je prevaliti na rub i pokrenuti je naprijed prema mjestu gdje je ostavio kolica. Dok ju je spuštao, izgubio je kontrolu - velika bačva bila je samo koju kilu lakša od Jacka. Sletjela je teško na poličicu kolica podloženu ostacima nekog saga da ublaži baš takva spuštanja. Jack je pokušavao istovremeno upravljati bačvom i na vrijeme izmaknuti ruke. Bio je spor. Bačva mu je pričepila prste o stražnji dio kolica. Začuo se bolan udarac, i nekako je uspio izvući svoje pulsirajuće prste odatle. Sve prste lijeve ruke ugurao je u usta i posisao ih sa suzama u očima.

Još gore od pričepljenih prstiju, čuo je spori uzdah plinova koji prolaze kroz ventil na vrhu bačve. Ako Smokey postavi bačvu i krene pjena… ili, još gore, ako je otvori a pivo mu polipta u lice…

O tome bolje ne razmišljati.

Sinoć, u četvrtak uvečer, kad je pokušao "izvući bačvu za Smokeyja", bačva se prevrnula na bok. Ventil je izletio preko cijele prostorije. Bijelo-zlatno pivo zapljusnulo je preko poda skladišta i poteklo u odvod. Jack je samo stajao tamo, zgađen i zamrznut, ne mareći za Smokeyjevo vikanje. Nije to bio Busch, već Kraljevsko. Pivo za kraljicu.

Tada ga je Smokey prvi put udario - hitar usputan udarac koji je zabio Jacka u jedan od nesigurnih zidova skladišta.

"To je otišla tvoja današnja plaća", rekao je Smokey. "I više nikad to nemoj učiniti, Jack."

Jacka je u rečenici i više nikad to nemoj učiniti najviše ispunila jezom prešutna pretpostavka: da će imati još puno prilika da to opet učini; kao da Smokey Updike očekuje da će on još dugo, dugo biti ovdje.

"Jack, požuri!"

"Stižem." Jack je dahtao. Povukao je kolica preko prostorije do vrata, zapipao iza sebe u potrazi za kvakom, okrenuo je i gurnuo vrata.

Udario je nešto krupno i meko i podatno.

"Kriste, pazi!"

"Ups, pardon!" reče Jack.

"Dat ću ja tebi ups, govnaru", odvrati glas.

Jack je pričekao dok nije čuo kako se teški koraci udaljavaju niz hodnik pred skladištem, a onda opet pokuša s vratima.

Hodnik je bio uzak i obojan u jetreno zeleno. Bazdio je na govna i pišalinu i sredstvo za čišćenje. Tu i tamo, bilo je rupa koje su prolazile i kroz žbuku i kroz zid; grafiti su posvuda teturali i pružali se, ispisani rukama pijanaca koji su se dosađivali čekajući na red za STOJEĆKI ili SJEDEĆKI. Najveći od njih presijekao je zelenu boju crnim markerom, i činilo se da izvikuje sav tup i bespredmetan bijes Oatleyja. POŠALJITE SVE AMERIČKE KMICE I ŽIDOVE U IRAN, pisalo je.

Zvukovi iz točionice bili su glasni i u skladištu; ovdje vani, pretvarali su se u ogroman val zvuka koji kao da se nikad nije prekidao. Jack je bacio jedan pogled u skladište, preko vrha bačve naherene na kolica, pokušavajući provjeriti je li mu ruksak nevidljiv.

Mora otići. Mora. Krepani telefon koji je konačno progovorio, kao da ga oblaže kapsulom crnog leda… to je bilo gadno. Randolph Scott je bio još gori. Taj tip nije stvarno bio Randolph Scott; samo je izgledao onako kako je Scott izgledao u svojim filmovima iz pedesetih. Smokey Updike bio je možda još i gori… premda Jack više nije bio siguran u to. Ne otkako je vidio (ili mu se učinilo da vidi) kako oči čovjeka koji je izgledao kao Randolph Scott mijenjaju boju.

Ali da je sam Oatley najgori od svega… u to je bio siguran.

Oatley, država New York, duboko u srcu pokrajine Genny, sad se činio kao užasna klopka postavljena baš za njega… neka vrst gradskog vrčevca. Jedno od pravih čuda prirode, vrčevac. Biljka u koju je kukcima tako lako ući. I skoro nemoguće izaći.

2

Visoki čovjek velikog uzbibanog trbuha izbočenog ispred sebe stajao je i čekao na red za zahod. Prebacivao je plastičnu čačkalicu s jedne na drugu stranu usta i mrštio se Jacku. Jacku je pretpostavljao da je vratima udario baš njegov želudac.

"Govnaru", ponovio je debeli, a onda su se vrata zahoda otvorila. Neki je čovjek izašao. Jedan užasavajući trenutak, pogled mu se sreo sa Jackovim. Bio je to čovjek koji je ličio na Randolpha Scotta. Ali nije bio nikakva filmska zvijezda; samo mlinar iz Oatleyja koji pije svoju tjednu plaću. Kasnije će otići u dopola otplaćenom ogromnom Mustangu, ili možda na do tričetvrt otplaćenom motociklu - velikom starom Harleyju s naljepnicom KUPUJTE AMERIČKO na sjedalu, vjerojatno.

Oči su mu postale žute.

Ne, to je tvoja mašta, Jack, samo tvoja mašta. On je samo -

- samo pomoćni radnik u mlinu koji ga mrko gleda jer je nov. Vjerojatno je on ovdje u gradu išao u školu, igrao nogomet, napumpao katoličku navijačicu i oženio je, a ona se udebljala od čokolade i zamrznutih gotovih jela; samo još jedan vol iz Oatleyja, samo Ali oči su mu postale žute.

Prestani! Nisu!

No bilo je nečeg u njemu zbog čega se Jack prisjećao onog što se dogodilo dok je stizao u grad… što se dogodilo u mraku.

Debeli čovjek koji je Jacka nazvao govnarom ustuknuo je pred krupnim čovjekom u trapericama i čistoj bijeloj majici. Randolph Scott krenuo je prema Jacku. Njegove krupne, venama prošarane šake ljuljale su mu se kraj bokova.

Oči su mu bljeskale ledeno plavo… a onda su se počele mijenjati, topiti i svijetliti.

"Mali", rekao je, a Jack je pojurio u nespretnoj žurbi, guzicom otvarajući vrata, ne mareći koga će udariti.

Udarila ga je galama. Kenny Rogers{12} je urlikao oduševljenu seljačku slavopojku nekome po imenu Reuben James{13}. "Uvijek si okret'o drugi OBRAAAZ" svjedočio je Kenny prostoriji punoj uzbibanih, natmurenih pijanaca, "i govorio da skrušene čeka bolji KRAJOBRAZ!"

Jack ovdje nije vidio nikog osobito skrušenog. Dečki iz doline Genny trpali su se natrag na pozornicu i uzimali instrumente. Svi osim gitarista djelovali su pijano i zbunjeno… možda ne baš sasvim sigurni gdje su. Gitarist je djelovao samo kao da mu je dosadno.

Sa Jackove lijeve strane, neka je žena zaneseno razgovarala na javnom telefonu Točionice - telefonu koji Jack više nikad neće dodirnuti ako se njega pita, ni za tisuću dolara. Dok je govorila, njen pijani pratilac probijao se u unutrašnjost njene napola otkopčane kaubojske košulje. Na prostranom plesnom podiju, možda sedamdeset parova se hvatalo i ljuljalo, ne mareći za hitar ritam trenutne pjesme, samo se stiskajući i trljajući, ruke stegnute na bokovima, usne zalijepljene slinom, dok im se znoj slijeva niz obraze i stvara krupne krugove pod pazusima.

"Ma, Bogu hvala", rekla je Lori i otvorila barski panel da Jack uđe. Smokey je bio na pola bara, puneći Glorijin pladanj gin-tonicom, votkom i onim što se činilo jedinim suparnikom pivu kad je u pitanju gradsko piće Oatleyja: Crnim Rusima.

Jack je vidio kako Randolph Scott izlazi kroz vrata. Bacio je pogled prema Jacku, i njegove su plave oči opet odmah uhvatile Jackove. Blago je kimnuo, kao da želi reći: Razgovarat ćemo mi. O, da. Možda ćemo porazgovarati o onome što jest ili nije u tunelu Oatley. Ili o bičevima. Ili o bolesnim majkama. Možda ćemo razgovarati o tome kako ćeš jako, jako dugo biti u pokrajini Genny…

možda dok ne budeš starac koji plače nad kolicima. Što misliš, Jacky?

Jack je zadrhtao.

Randolph Scott se nasmiješio, kao da je vidio drhtaj… ili ga osjetio. Onda je ušao u gužvu i gust zrak.

Čas kasnije, Smokeyjevi tanki, snažni prsti zabili su se Jacku u rame - tražeći najbolnije mjesto i, kao i uvijek, pronalazeći ga. Bili su to obrazovani prsti u potrazi za živcima.

"Jack, morat ćeš biti brži", reče Smokey. Glas mu je zvučao skoro sućutno, ali prsti su mu se ukopali i kretali i pipkali. Dah mu je bazdio na ružičaste kanadske bombone koje je skoro stalno jeo. Njegovi naručeni lažni zubi su kliketali i kleketali. Ponekad bi se začulo opsceno srkanje kad bi malo pali pa bi ih usisao natrag na mjesto. "Morat ćeš biti brži ili ću ti morati potpaliti vatru pod guzicom. Jel' me shvaćaš?"

"D-da", reče Jack. Trudeći se da ne zastenje.

"Dobro. To je onda u redu." Jednu bolnu sekundu, Smokeyjevi su se prsti zabili još dublje, mrveći s gorkim oduševljenjem gnjezdašce živaca koje su pronašli. Jack je ipak zaječao. To je Smokeyju bilo dovoljno. Pustio ga je.

"Pomogni mi da zakačim bačvu, Jack. I požurimo. Petak je uvečer, ljudi moraju piti."

"Subota ujutro", reče Jack tupo.

"I onda. Dođi."

Jack je nekako uspio pomoći Smokeyju podići bačvu u četvrtasti odjeljak pod barom. Smokeyjevi tanki, užasti mišići napinjali su se i gmizali pod majicom s natpisom Točionica Oatley. Papirna kapa kuhara za gril na njegovoj uskoj lasičastoj glavi ostala je na mjestu, prednje strane skoro kraj lijeve obrve, naizgled prkoseći gravitaciji. Jack je promatrao stegnuta grla dok je Smokey skidao crveni plastični ventil s bačve. Bačva je odahnula žešće nego što je trebala… ali nije se zapjenila. Jack je nečujno ispustio dah.

Smokey je zavrtio praznu bačvu prema njemu. "Vrati to u skladište. I onda isperi zahod. Sjeti se što sam ti rekao danas popodne."

Jack se sjećao. U tri sata oglasio se zvižduk nalik sireni za zračnu uzbunu, natjeravši ga skoro da iskoči iz kože. Lori se nasmijala, rekla: Pogle Jacka, Smokey - mislim da se upiškio u hlačice. Smokey ju je pogledao smrknuto, bez osmijeha, i pokretom pozvao Jacka. Rekao Jacku da je to zvižduk koji označava dijeljenje plaće u tkaonici i tekstilnoj tvornici Oatley. Rekao Jacku da se vrlo sličan zvižduk oglasio u Gumi Dogtown, kompaniji koja proizvodi igračke za plažu, lutke za napuhavanje i kondome s imenima poput Rebra užitka. Ubrzo, rekao je, Točionica Oatley će se početi puniti.

"A ti i ja i Lori i Gloria morat ćemo biti brzi kao munje", rekao je Smokey, "jer kad se orao oglasi u petak moramo nadoknaditi sve ono što ne zaradimo u nedjelju, ponedjeljak, utorak, srijedu i četvrtak. Kad ti kažem da mi doneseš bačvu, hoću da bude kraj mene prije nego što završim rečenicu. I svakih pola sata si u zahodu s krpom. Petak uvečer, ljudi bljuju svakih petnaest minuta."

"Ja pokrivam ženski", rekla je Lori prilazeći. Kosa joj je bila tanka, valovito zlatna, put blijeda poput vampira iz stripova. Bila je prehlađena, ili navučena na bijelo; stalno je šmrcala. Jack je pretpostavljao da se radi o prehladi. Sumnjao je da si itko u Oatleyju može priuštiti da se navuče na bijelo. "Ali žene nisu tako grozne kao muškarci. Skoro, ali ne sasvim."

"Začepi, Lori."

"Odjebi", rekla je, a Smokeyjeva ruka bljesnula je kao munja. Začuo se tresak i odjednom se na jednom od Lorinih blijedih obraza vidio crveni otisak Smokeyjevog dlana, kao dječja šminka. Počela je sliniti… ali Jack se zgadio i zapanjio ugledavši joj u očima izraz koji je bio skoro sretan. Bio je to izraz žene koja vjeruje da je takvo ponašanje znak pozornosti.

"Ti samo žuri i neće biti problema", reče Smokey. "Sjeti se da moraš biti brz kad ti kažem da mi doneseš bačvu. I sjeti se da moraš s krpom otići u muški svakih pola sata i počistiti bljuvotine."

A onda je rekao Smokeyju da želi otići i Smokey je ponovio svoje lažne obećanje o nedjelji popodne… ali kakve koristi od razmišljanja o tome?

Sad se čulo jače vrištanje, i prodorni hihot. Krckanje stolca koji puca i drhtavi povik bola. Na plesnom podiju izbila je tučnjava - treća te večeri. Smokey je promrmljao psovku i progurao se kraj Jacka. "Riješi se bačve", rekao je.

Jack je stavio praznu bačvu na kolica i odgurao ih natrag prema vratima, s nelagodom se usput ogledavajući za Randolphom Scottom. Vidio ga je kako stoji u gomili koja je promatrala borbu i malo se opustio.

U skladištu, stavio je praznu bačvu kraj ostalih kod ukrcajne rampe - Updikeova Točionica Oakley večeras je već prošla kroz šest bačvi. Obavivši to, opet je provjerio svoj ruksak. Jedan paničan trenutak mislio je da je nestao, i srce mu je zalupalo u grudima - unutra je bio čarobni sok, kao i novčić s Teritorija koji je u ovom svijetu postao srebrni dolar. Okrenuo se desno, sad oznojenog čela, i zapipao iza još dvije bačve. Tu je - osjećao je obris Speedyjeve boce kroz zeleni najlon ruksaka. Srce mu je počelo usporavati, ali osjećao se drhtavo i nesigurno - kako se osjećaš kad nešto za dlaku izbjegneš.

Muški zahod bio je čisti užas. Ranije te večeri Jack bi možda povratio iz suosjećanja, ali sad se izgleda već počeo navikavati na smrad… a to je nekako bilo najgore od svega. Natočio je vruće vode, ubacio u nju sredstvo za čišćenje, i počeo prelaziti svojom sapunjavom krpom naprijed-natrag prema neizrecivoj gadosti na podu. U mislima je opet prolazio posljednjih nekoliko dana, žvačući ih kao što životinja žvaće ud uhvaćen u klopku.

3

Točionica Oatley bila je mračna, i otrcana, i naizgled mrtvački prazna kad je Jack prvi put ušao u nju. Džuboks, fliper i igra Space Invaders bili su isključeni iz stroja. Jedino svjetlo dolazilo je od Buschove reklame iznad bara - digitalni sat uhvaćen između vrhova dviju planina, djelujući kao najčudniji NLO svih vremena.

Blago se smiješeći, Jack je krenuo prema baru. Skoro je stigao kad je neki hladan glas iza njega rekao: "Ovo je bar. Bez maloljetnika. Jesi glup? Gubi se."

Jack je skoro iskočio iz kože. Dodirivao je novac u svome džepu, uvjeren da će stvari ići isto kao i u Zlatnoj žlici: sjest će na stolac, naručiti nešto, i onda zatražiti posao. Naravno, bilo je protuzakonito zaposliti klinca poput njega - bar bez radne dozvole koju su potpisali roditelji ili staratelji - a to je značilo da ga mogu dobiti za nižu plaću od minimalca. Znatno nižu. Tako bi počeli pregovori, obično od Priče br. 2 - Jack i Zli poočim.

Okrenuo se i ugledao čovjeka koji je sam sjedio u jednom odjeljku, promatrajući ledenom, prezrivom pozornošću. Čovjek je bio mršav, ali užasti mišići kretali su mu se pod bijelom majicom i uz vrat. Imao je na sebi vrećaste bijele kuharske hlače. Papirnata kapa naherila mu se nad lijevu obrvu. Glava mu je bila uska kao lasici. Kosa mu je bila podšišana kratko, sijedeći na rubovima. Među krupnim šakama imao je hrpu računa i kalkulator tvrtke Texas Instruments.

"Vidio sam da tražite radnu snagu", rekao je Jack, ali bez puno nade. Ovaj mu čovjek neće dati posao, a Jack nije bio ni siguran da želi raditi za njega. Tip je izgledao opako.

"A da?" rekao je čovjek u odjeljku. "Sigurno si naučio čitati jedan od onih dana kad nisi markirao." Na stolu je stajao paket Phillies Cherootsa. Istresao je jedan cigarilo.

"Pa, nisam znao da je ovo bar", rekao je Jack krećući prema vratima. Sunce kao da je prolazilo kroz prljavi izlog i onda mrtvo padalo na pod, kao da se Točionica Oatley nalazi u nekoj malo drugačijoj dimenziji. "Valjda sam mislio da je… znate, bar i roštilj.

Tako nešto. Idem ja sad."

"Dođi ovamo." Čovjekove smeđe oči sad su ga mirno promatrale.

"Ne, sve je u redu", reče Jack nervozno. "Samo ću -"

"Dođi ovamo. Sjedni." Čovjek je upalio drvenu žigicu na palcu i zapalio cigaru. Neka muha koja se bila čistila na njegovoj papirnoj kapi odzujala je u tamu. Pogled mu je ostao na Jacku. "Neću te ugrist."

Jack je polako prišao odjeljku, i trenutak kasnije sjeo s druge strane i uredno složio ruke pred sobom. Kakvih šezdeset sati kasnije, čisteći muški zahod u pola jedan ujutro dok mu je znojna kosa padala u oči, Jack je pomislio - ne, znao je da je njegovo vlastito glupo samopouzdanje omogućilo da se klopka zatvori (a zatvorila se onog časa kad je sjeo nasuprot Smokeyju Updikeu, premda to tada nije znao). Venerina muholovka može se zatvoriti nad svojim nehajnim insektnim žrtvama; vrčevac, divnog mirisa i smrtonosnih, kao staklo glatkih bokova, samo čeka da neki leteći tupavac dozuji unutra… i tamo se utopi u kišnici koju vrč skuplja. U Oatleyju, vrč je bio pun piva umjesto kišnice - to je bila jedina razlika.

Da je pobjegao -

Ali nije pobjegao. A možda će, pomislio je Jack trudeći se koliko je mogao da susretne taj hladan smeđi pogled, ovdje ipak biti posla. Minette Banberry, žena koja je bila vlasnica i upraviteljica Zlatne žlice u Auburnu, bila je sasvim ugodna prema Jacku, zagrlila ga je i poljubila i dala mu tri debela sendviča kad je otišao, ali nije ga zavarala. Ugodnost, pa čak i neka udaljena vrst ljubaznosti ne isključuju hladan interes za profitom, pa čak ni nešto vrlo blizu čistoj pohlepi.

Minimalac je u državi New York bio tri dolara i četrdeset centi na sat - ta je informacija bila istaknuta u kuhinji Zlatne žlice prema zakonu, na sjajno ružičastom komadu papira veličine skoro filmskog postera. Ali kuhar za narudžbe bio je Haićanin koji je vrlo slabo govorio engleski i skoro sigurno je bio ilegalac, činilo se Jacku. Tip je kuhao kao čarobnjak, ne ostavljajući ni krumpir ni školjke ni časka predugo u pržilicama. Djevojka koja je pomagala gospođi Banberry u služenju bila je zgodna ali prazna, dio radnog programa za retardirane u Romeu. U takvim slučajevima, minimalac nije bio u pitanju, i zaostala djevojka s govornom manom rekla je Jacku s nimalo glumljenom zadivljenošću da dobiva dolar i dvadeset i pet centi svakog sata, i to samo za sebe.

Jack je pak dobivao dolar i pol. Pogodio se na to, i znao je da se gospođa Banberry, da nije bila u nevolji - stari joj je perač posuđa otišao baš toga jutra, otišao na pauzu i naprosto se nije vratio - uopće ne bi pogađala; naprosto bi mu rekla prihvati dolar i četvrt, mali, ili vidi što ima dalje. Ovo je slobodna zemlja.

A sad je, pomislio je s nesvjesnim cinizmom koji je također bio dio njegova novog samopouzdanja, pred njim još jedna gospođa Banberry. Muško umjesto žensko, mršav kao uže umjesto debeo i nalik baki, kiseo umjesto nasmiješen, ali bez obzira na sve, skoro sigurno neka vrsta gospođe Banberry.

"Tražiš posao, ha?" Čovjek u bijelim hlačama i papirnoj kapi spustio je cigaru u staru limenu pepeljaru na kojoj je na dnu stajao natpis CAMELS. Muha si je prestala prati noge i odletjela.

"Da, gospodine, ali, kao što ste rekli, ovo je bar i sve -"

Nelagoda se opet pokrenula u njemu. Mučile su ga te smeđe oči žutih bjeloočnica - bile su to oči nekog starog mačjeg lovca koji je već vidio puno zalutalih miševa poput njega.

"Da, i moj je", reče čovjek. "Smokey Updike." Ispružio je ruku. Iznenađen, Jack je prihvati. Stisnuo je Jackovu ruku jednom, čvrsto, skoro do bola. Onda se opustio… ali nije ga pustio. "Onda?" rekao je.

"Molim?" rekao je Jack, svjestan da zvuči glupo i pomalo prestrašeno - osjećao se glupo i pomalo prestrašeno. I želio je da mu Updike pusti ruku.

"Tvoji te nisu naučili da se pre'staviš?"

To je bilo tako neočekivano da je Jack skoro izlanuo svoje pravo ime, umjesto onoga koje je koristio u Zlatnoj žlici, koje je također koristio i kad bi ga ljudi koji bi ga povezli pitali za ime. To je ime - ono o čemu je počeo razmišljati kao o svome "cestovnom imenu" bilo Lewis Farren.

"Jack Saw - ah - Sawtelle", rekao je.

Updike mu je još trenutak držao ruku, a smeđe se oči nisu ni pomicale. Onda ga je pustio. "Jack Saw-ah-Sawtelle", rekao je. "To je sigurno najduže jebeno prezime u imeniku, ha, mali?" Jack se zarumenio ali nije ništa rekao.

"Nisi baš krupan", reče Updike. "Misliš da bi mogao zaljuljati pedeset litarsku bačvu piva na bok i prevući je do kolica?"

"Mislim da bih", rekao je Jack, ne znajući je li doista tako. U svakom slučaju, nije mu to djelovalo kao pravi problem - na ovako mrtvom mjestu, vjerojatno je mijenjao bačve samo kad bi se pivo u bačvi za barom pokvarilo.

Kao da mu čita misli, Updike je rekao: "Da, sad ovdje nema nikoga. Ali bude prilična gužva oko četiri, pet. A za vikend se stvarno popunimo. Tada bi zaradio plaću, Jack."

"Pa, ne znam", rekao je Jack. "Koliko biste mi platili?"

"Dolar na sat", rekao je Updike. "Volio bih da ti mogu platiti više, ali -" Slegnuo je ramenima i potapšao hrpu računa. Čak se malo i nasmiješio, kao da želi reći Vidiš kako stvari stoje, mali, sve u Oatleyju se zaustavlja kao jeftini sat koji je netko zaboravio naviti - još od 1971. sve samo propada. Ali oči mu se nisu smiješile. Promatrale su Jackovo lice s mirnom, mačkolikom usredotočenošću.

"Paaa, to baš nije jako puno", reče Jack. Govorio je polako, ali mislio je što je brže mogao.

Točionica Oatley bila je grob - u baru nije bilo čak ni jednog propalog pijanca koji bi za barom cuclao pivu i gledao sapunicu. U Oatleyju se, izgleda, pije u autu koji prekrstiš u klub. Dolar i pol na sat je slaba plaća kad radiš kao vol; na ovakvom mjestu, dolar na sat bi mogla biti dobra plaća.

"Ne", složio se Updike vraćajući se svome kalkulatoru, "nije." Njegov je glas govorio da Jack može prihvatiti ili odbiti; neće biti pregovora.

"Možda bude dosta", reče Jack.

"Pa, to je dobro", reče Updike. "Ali moramo prvo nešto raščistiti. Od koga bježiš, i tko te traži?" Smeđe oči opet su bile na njemu, i prodirale duboko. "Ako ti je netko za petama, neću da mi sjebe život."

To baš i nije poljuljalo Jackovo samopouzdanje. Možda i nije najpametniji klinac na svijetu, ali je dovoljno pametan da zna kako ne bi dugo izdržao na cesti bez druge priče za potencijalne poslodavce. To je bila Priča ' br.2 - Zli poočim.

"Ja sam iz jednog malog grada u Vermontu", rekao je. "Fenderville. Moji mama i tata su se razveli prije dvije godine. Tata je pokušao dobiti skrbništvo, ali sudac me dodijelio mami. Najčešće tako naprave."

"Jebeno točno." Vratio se svojim računima i toliko se sagnuo nad džepni kalkulator da mu je nos skoro dodirivao tipke. Ali Jacku se činilo da svejedno sluša.

"Pa, tata mi je otišao u Chicago i tamo je dobio posao u jednoj tvornici", reče Jack. "Piše mi skoro svaki tjedan, valjda, ali prestao je dolaziti prošle godine, kad ga je Aubrey prebio. Aubrey je -"

"Tvoj poočim", rekao je Updike, i načas su se Jackove oči stisle a izvorno se nepovjerenje vratilo. U Updikeovu glasu nije bilo nimalo sućuti. Umjesto toga, Updike skoro kao da mu se smijao, kao da zna da cijela priča nije ništa doli pusta izmišljotina.

"Aha", rekao je. "Mama se udala za njega prije godinu i pol. Dosta me tuče."

"Tužno, Jack. Jako tužno." Sad je Updike ipak podigao pogled, a oči su mu bile ironične i neuvjerene. "I tako si ti krenuo u Cikac, gdje ćete ti i tata živjeti sretno do kraja života."

"Pa, bar se nadam", rekao je Jack, i odjednom se nadahnuo. "Samo znam da me pravi tata nikad nije objesio u ormar." Spustio je ovratnik svoje majice, pokazujući trag na vratu. Već je počeo blijediti; dok je radio u Zlatnoj žlici, još je bio snažne, ružne crveno-ljubičaste boje - kao biljeg. Ali u Zlatnoj žlici ga nikad nije morao otkriti. Bio je to, naravno, trag koji je ostavio korijen koji ga je zamalo zadavio u onom drugom svijetu.

Sa zadovoljstvom je vidio kako se oči Smokeyja Updikea šire od iznenađenja i nečeg što je možda čak bio i šok. Nagnuo se naprijed, raspršivši neke od svojih ružičastih i žutih papira. "Sveti bože, mali", rekao je. "To ti je napravio poočim?"

"Tada sam zaključio da moram zbrisati."

"Hoće li se pojaviti ovdje, tražeći svoj auto ili motocikl ili novčanik ili jebenu zalihu droge?" Jack strese glavom.

Smokey je još trenutak gledao Jacka, a onda je ugasio kalkulator. "Dođi sa mnom u skladište, mali", rekao je.

"Zašto?"

"Hoću vidjeti možeš li stvarno prebaciti jednu bačvu na bok. Ako mi možeš donijeti bačvu kad mi zatreba, dobio si posao."

4

Jack je zadovoljavajuće pokazao Smokeyju Updikeu da može nakrenuti veliku aluminijsku bačvu na rub i povući je prema naprijed dovoljno da je prebaci na kolica. Čak je uspio djelovati kao da se ne muči - ispuštanje bačve i udarac u nos još su bili cijeli dan daleko.

"Pa, nije to tako loše", reče Updike. "Nisi dovoljno velik za taj posao i vjerojatno ćeš si nešto sjebati, ali to je tvoj problem."

Rekao je Jacku da može početi u podne i raditi do jedan ujutro ("Ili bar dokle izdržiš"). Platit će mu, rekao je Updike, svake večeri kod zatvaranja. Franko šapica.

Vratili su se naprijed a tamo je bila Lori, odjevena u tamnoplave košarkaške hlačice, tako kratke da su se vidjeli rubovi njenih najlonskih gaćica, i bluzu bez rukava koja je sasvim sigurno došla iz najjeftinijeg dućana u Bativiji. Tanku plavu kosu držale su joj plastične kopče, i pušila je Pall Mall kojem je filter bio vlažan i debelo zamrljan ružem. Krupan srebrni križ visio joj je među dojkama.

"Ovo je Jack", reče Smokey. "Možeš izvaditi natpis za radnu snagu iz izloga."

"Bježi, mali", reče Lori. "Još stigneš."

"Začepi."

"Natjeraj me."

Updike ju je pljesnuo po guzici, ali ne s ljubavlju već dovoljno snažno da je odbaci do ruba bara. Jack je zatreptao i sjetio se zvuka koji je proizvodio Osmondov bič.

"Veliki čovjek", reče Lori. Oči su joj bile pune suza… ali istovremeno su djelovale zadovoljno, kao da su stvari točno onakve kakve trebaju biti.

Jackova prijašnja nelagoda sad je bila jasnija, oštrija… sad je to bio skoro strah.

"Ne daj da ti idemo na živce, mali", rekla je Lori krećući kraj njega prema znaku u izlogu. "Bit će ti dobro."

"Zove se Jack, a ne mali", reče Smokey. Vratio se do odjeljka gdje je ispitao Jacka i počeo skupljati račune. "Mali je za pimpeke. Nisi to još naučila? Napravi malome par hamburgera. Mora početi raditi u podne."

Izvadila je znak TRAŽI SE RADNA SNAGA iz izloga i stavila ga iza džuboksa, s izrazom nekog tko je to već puno puta učinio.

Prolazeći kraj Jacka, namignula mu je.

Telefon je zazvonio.

Sve troje su pogledali prema njemu, iznenađeni naglom zvonjavom. Jacku je načas izgledao kao crni puž zalijepljen za zid. Bio je to čudan trenutak, skoro izvan vremena. Stigao je primijetiti kako je Lori blijeda - jedina boja u njenim obrazima stizala je od crvenkastih tragova sve bljeđih adolescentskih akni. Stigao je proučiti okrutne, prilično tajnovite površine lica Smokeyja Updikea i vidjeti kako mu se na dugim rukama ističu vene. Stigao vidjeti kako na požutjelom znaku iznad telefona piše MOLIMO, OGRANIČITE SVOJE POZIVE NA TRI MINUTE.

Telefon je u tišini zvonio i zvonio.

Jack je pomislio, odjednom prestravljen: To je za mene. Međugradska… međuSVJETSKA.

"Javi se, Lori", rekao je Updike, "zar si gluha?" Lori priđe telefonu.

"Točionica Oatley", rekla je drhtavim, tihim glasom. Osluhnula je. "Halo? Halo?… Oh, odjebite." Zalupila je slušalicu s treskom.

"Nema nikoga. Klinci. Kojiput pitaju imamo li Princa Alberta u limenki. Kakve hamburgere voliš, mali?"

"Jack!" zareži Updike.

"Jack, dobro, dobro, Jack. Kakve hamburgere voliš, Jack?"

Jack joj je rekao, i dobio ih je baš kako treba, srednje pečene, vruće, s tamnim senfom i lukom. Progutao ih je i popio čašu mlijeka. Nelagoda mu se primirila kad je utolio glad. Klinci, kao što je i rekla. Svejedno, svako malo oči bi mu odlutale natrag do telefona, i pitao se.

5

Stiglo je četiri sata, i bilo je to kao da je potpuna praznina Točionice bila samo lukava varka koja ga je namamila unutra - poput vrčarke sa svojim nevinim izgledom i slasnim mirisom - otvorila su se vrata i skoro tucet muškaraca u radnoj odjeći provalilo je unutra. Lori je uključila džuboks, fliper i igru. Nekoliko ljudi doviknulo je pozdrave Smokeyju, koji se smješkao svojim uskim smiješkom, pokazujući krupne lažne zube. Većina je naručila pivo. Dvojica ili trojica naručili su Crne Ruse. Jedan od njih - član Kluba lijepog vremena, Jack je bio skoro siguran - spustio je sitniš u džuboks, prizivajući glasove Mickeyja Gilleya, Eddieja Rabbita, Waylona Jenningsa{14}. Smokey mu je rekao da ode po vjedro i krpu i prebriše skladište i plesni podij ispred pozornice koja je pusto čekala petak uvečer na Dečke iz doline Genny. Rekao je Jacku neka se potrudi s laštilom. "Znat ćeš da si gotov kad vidiš svoj vlastiti odraz", rekao je Smokey.

6

Tako je počela njegova služba u Updikeovoj Točionici Oatley.

Bude prilična gužva oko četiri, pet.

Pa, nije mogao reći da mu je Smokey slagao. Do trenutka kad je Jack odgurnuo tanjur i počeo zarađivati plaću, Točionica je bila pusta. Ali do šest sati u Točionici je bilo već možda pedeset ljudi, a konobarica Gloria došla je na dužnost uz povike i dovikivanja nekih gostiju. Gloria se pridružila Lori, služeći nekoliko politrica vina, puno Crnih Rusa, i oceane piva.

Osim bačvi s Buschom, Jack je izvlačio i paletu za paletom flaširanog piva - Budweisera, naravno, ali i lokalnih miljenika kao što su Genesee, Utica Club, i Rolling Rock. Na rukama su mu se pojavili žuljevi, leđa su ga boljela.

Između odlazaka u skladište po palete piva u boci, i odlazaka u skladište da "donese bačvu" (izraz od kojeg je već počeo osjećati iskonski strah), vratio se plesnom podiju, krpi i velikoj boci laštila. Jednom mu je kraj glave proletjela prazna pivska boca, promašivši ga samo za koji centimetar. Sagnuo se, uzrujanog srca, dok se boca razbila o suprotni zid. Smokey je pijanog počinitelja izbacio van, zubala iskeženog u velikom, lažnom aligatorskom smiješku. Pogledavši kroz izlog, Jack je vidio pijanca kako udara u sat za parkiranje takvom silinom da je iskočila crvena zastavica PREKORAČENJE.

"Ma daj, Jack", doviknuo je Smokey nestrpljivo od bara, "promašio te, ne? Počisti to!"

Smokey ga je pola sata kasnije poslao u muški zahod. Sredovječni čovjek s frizurom Joea Pynea nesigurno je stajao pred jednim od dva ledom zapunjena pisoara, jednom rukom se oslanjajući na zid, drugom mašući ogromnim, neobrezanim penisom. Između njegovih raširenih radničkih čizama pušila se barica bljuvotine.

"Počisti to, mali", rekao je čovjek vijugajući natrag prema vratima i potapšavši Jacka po leđima skoro dovoljno snažno da padne. "Mjesta moraš napraviti kako znaš i umiješ, ne?"

Jack je uspio pričekati dok se vrata nisu zatvorila, a onda više nije mogao kontrolirati svoj želudac.

Stigao je do jedine školjke u zahodu, gdje ga je dočekao neispran i odvratno bazdeći trag prošle mušterije. Jack je povratio sve što mu je preostalo od večere, nekoliko puta duboko udahnuo, a onda opet povratio. Drhtavom rukom zapipao je prema lancu za vodu i povukao ga. Waylon i Willie tupo su drndali kroza zid, pjevajući o Luckenbachu u Teksasu.

Odjednom se pred njime stvorilo lice njegove majke, ljepše nego što je ikad bilo na filmskom platnu, očiju krupnih i tamnih i tužnih. Vidio ju je samu u njihovom apartmanu u Alhambri, dok se cigareta zaboravljeno dimila u pepeljari kraj nje. Plakala je. Plakala zbog njega. Srce ga je toliko zaboljelo da mu se činilo kako će umrijeti od toga koliko je voli i koliko mu nedostaje - koliko mu nedostaje život u kojem nema stvorenja u tunelima, nema žena koje nekako žele da ih se pljuska i tjera u plač, nema muškaraca koji si bljuju među noge dok pišaju. Htio je biti s njom i mrzio Speedyja Parkera crno i potpuno jer ga je poslao na taj užasan put prema zapadu.

Toga časa, što god je još preostalo od njegovog samopouzdanja je propalo - nestalo do kraja i zauvijek. Svjesna misao ugušila se pod dubokim, izvornim, zavijajućim, djetinjim krikom: Hoću svoju majku molim te Bože hoću svoju MAJKU -

Drhtavo je na nesigurnim nogama izašao iz odjeljka, misleći, U redu, svi su sad izašli iz bazena, jebi se, Speedy, ovaj mali ide kući. Ili kako to već hoćeš zvati. Toga časa nije ga bilo briga što mu majka možda umire. Toga časa neartikuliranog bola, postao je potpuno Jackov Jack, nesvjesno samoživ kao životinja kojom se hrane mesožderi: jelen, zec, vjeverica. Toga časa, bio bi posve spreman pustiti je da umre od raka koji joj divlje metastazira iz pluća, samo ako ga zagrli i poljubi za laku noć i kaže mu da ne svira radio u krevetu i ne čita pola noći sa džepnom svjetiljkom pod pokrivačem.

Spustio je ruku na zid i malo-pomalo uspio se obuzdati. To obuzdavanje nije bilo ništa svjesno, već naprosto stezanje uma, nešto vrlo nalik Philu Sawyeru i Lily Cavanaugh. Pogriješio je, da, ali neće se vratiti. Teritoriji su stvarni, pa bi zato i Talisman mogao biti stvaran; neće ubiti svoju majku nedostatkom srčanosti.

Napunio je svoju kantu toplom vodom iz pipe u skladištu i počistio svinjarije.

Kad je opet izašao, bilo je pola deset i gomila u Točionici počela se prorjeđivati - Oatley je bio radnički grad, i njegovi zaposleni pijanci preko tjedna su se rano vraćali kući.

Lori je rekla: "Blijed si kao krpa, Jack. Jesi dobro?"

"Mogu li dobiti tonik?" upitao je.

Donijela mu ga je, i Jack ga je popio dok je dovršavao laštenje plesnog podija. U četvrt do dvanaest, Smokey je počeo vikati ljudima neka dovrše. Lori je isključila džuboks - Dick Curless umro je uz dugačko, usporeno zavijanje - uz nekoliko bezvoljnih povika protivljenja. Gloria je isključila igre, obukla pulover (bio je ružičast kao kanadski mentol-bomboni koje je Smokey stalno jeo, ružičast kao lažne desni njegovog zubala), i otišla. Smokey je počeo gasiti svjetla i tjerati posljednjih pet-šest pilaca kroz vrata.

"Dobro, Jack", rekao je kad su otišli. "Dobro si se pokazao. Može se to i bolje, ali bar si dobro krenuo. Možeš ubit' oko u skladištu."

Umjesto da zatraži svoju plaću (koju Smokey ionako nije ponudio), Jack je oteturao prema skladištu, toliko umoran da je djelovao kao malo manja verzija pijanaca koje je tako nedavno ispratio kroz vrata.

U skladištu, vidio je kako Lori čuči u jednom uglu - zbog čučanja su joj se košarkaške hlačice zadigle do mjesta koje je bilo skoro neugodno - i načas je Jack s tupom uzbunom pomislio da mu prekopava ruksak. Onda je vidio da je nekoliko deka prostrla na sloj platnenih vreća za jabuke. Također je spustila i mali satenski jastučić kojem je na jednoj strani pisalo NEW YORK WORLD'S FAIR.

"Htjela sam ti napraviti gnjezdašce, mali", rekla je.

"Hvala", rekao je. Bio je to jednostavan, skoro nehajan čin ljubaznosti, ali Jack je otkrio kako se mora suzdržavati da ne brizne u plač. Uspio se umjesto toga nasmiješiti. "Hvala ti puno, Lori."

"Nema frke. Bit će ti dobro ovdje, Jack. Smokey nije tako loš. Kad ga malo upoznaš, uopće nije loš." Rekla je to s nekom nesvjesnom čežnjom, kao da želi da je doista tako.

"Valjda nije", reče Jack, a onda naglo doda, "ali ja sutra idem dalje. Oatley naprosto nije za mene, čini mi se."

Ona je rekla: "Možda odeš, Jack… a možda odlučiš neko vrijeme ostati. Zašto ne odspavaš prije odluke?" U tom je govoru bilo nečeg forsiranog i neprirodnog - nije bilo ni blizu iskrenom osmijehu kad je rekla Htjela sam ti napraviti gnjezdašce. Jack je to primijetio, ali bio je preumoran da učini išta drugo.

"Pa, vidjet ćemo", rekao je.

"Jasno da hoćemo", složila se Lori idući prema vratima. Otpuhriula mu je poljubac s jednog prljavog dlana. "Laku noć, Jack."

"Laku noć."

Počeo je skidati košulju… a onda je ipak ostavio, zaključivši da će skinuti samo tenisice. Skladište je bilo hladno. Sjeo je na vreće od jabuka, povukao vezice, skinuo jednu pa drugu tenisicu. Spremao se leći na Lorin suvenir sa Svjetske izložbe u New Yorku - a mogao je duboko zaspati prije nego što bi spustio glavu na njega - kad je u baru zazvonio telefon, prodoran u tišini, bušeći tišinu, podsjećajući ga na vijugave, masno sive korijene i bičeve i dvoglave ponije.

Zvr, zvr, zvr, u tišinu, u mrtvu tišinu.

Zvr, zvr, zvr, dugo nakon što su klinci koji nazivaju da bi pitali za princa Alberta u krevetu. Zvr, zvr, zvr. Halo, Jacky, Morgan je i osjetio sam te u svojoj šumi, ti pametno malo govance, NANJUŠIO sam te u svojoj šumi, i kako ti je uopće palo na pamet da si siguran u svojem svijetu? I tamo ima mojih šuma. Posljednja prilika, Jacky. Vraćaj se kući ili šaljemo trupe. Nećeš imati šansu. Nećeš -

Jack je ustao i pretrčao pod skladišta u čarapama. Blagi ledeni znoj kao da mu je prekrivao cijelo tijelo.

Malo je otškrinuo vrata.

Zvr, zvr, zvr, zvr.

Onda konačno: "Halo, točionica Oatley. I bolje da bude dobro." Smokeyjev glas. Stanka. "Halo?" Još jedna stanka. "Odjebi!" Smokey je bučno zalupio slušalicu, a Jack ga je čuo kako opet prelazi pod i kreće prema stubama i malom stanu na katu koji je dijelio s Lori.

7

Jack je s nevjericom pogledavao zeleni papirić u svojoj lijevoj ruci i malu hrpicu novčanica - samo od po jednog dolara - i sitniša u desnoj. Bilo je jedanaest sati sljedećeg jutra. Četvrtak ujutro, i zatražio je svoju plaću.

"Što je to?" upitao je, još uvijek pun nevjerice.

"Znaš čitati", reče mu Smokey, "i znaš brojati. Nisi brz kao što bih volio, Jack - bar ne još - ali dovoljno si pametan."

Sad je sjeo sa zelenim papirićem u jednoj ruci i novcem u drugoj.

Tupi bijes počeo mu je pulsirati posred čela kao vena. RAČUN ZA GOSTA, bio je naslov na zelenom papiriću. Bio je potpuno isti kao onaj koji je koristila gospođa Banberry u Zlatnoj žlici. Pisalo je:

1 hmbrg 1,35 $

1 hmbrg 1,35 $

1 mlk viko,55 $

1 tnk,55 $

Porez,30 $

Na dnu je svota 4,10 $ bila ispisana krupnim brojevima i zaokružena. Jack je u smjeni od četiri do jedan zaradio devet dolara. Smokey mu je naplatio skoro polovicu; ono što je preostalo u njegovoj desnoj ruci bilo je četiri dolara i devedeset centi.

Podigao je pogled, bijesan - prvo prema Lori, koja je skrenula pogled kao da joj je neugodno, pa onda u Smokeyja, koji je naprosto uzvratio pogled.

"Ovo je prevara", reče tanko.

"Jack, nije istina. Pogledaj cijene na meniju -"

"Ne mislim na to i vi to znate!"

Lori se malo trznula, kao da očekuje da će ga Smokey tresnuti… ali Smokey je samo pogledao Jacka s nekom vrstom užasnog strpljenja.

"Nisam ti naplatio krevet, zar ne?"

"Krevet!" poviče Jack, osjećajući kako mu vrela krv kipti u obrazima. "Koji krevet! Razderane platnene vreće na betonskom podu! Kakav krevet! Baš bih volio da mi još i to pokušaš naplatiti, ti prljava varalice!"

Lori je ispustila prestrašen zvuk i dobacila pogled Smokeyju… ali Smokey je samo sjedio preko puta Jacka u odjeljku, dok se gust plavi dim cigare svijao između njih. Svježa papirnata kuharska kapica bila je naherena prema naprijed na Smokeyjevoj glavi.

"Razgovarali smo o tome da spavaš tamo otraga", reče Smokey. "Pitao si je li to uključeno u posao. Rekao sam da jest. Nismo ni spomenuli obroke. Da se to spomenulo, možda se nešto moglo dogovoriti. Možda i ne. Poanta je da to nisi ni spomenuo, i sad to moraš prihvatiti."

Jack je sjedio drhteći, dok su mu oči bile pune bijesnih suza. Pokušao je progovoriti a ništa nije izašlo osim malog, prigušenog stenjanja. Bio je doslovno previše bijesan da bi progovorio.

"Naravno, ako si sad htio raspravljati o popustu za osoblje kod obroka -"

"Idi do vraga!" uspio je Jack konačno, dograbivši četiri novčanice po dolar i hrpicu sitniša. "Sljedećeg klinca koji dođe ovamo nauči kako da se brine za sebe! Ja odlazim!"

Prešao je pod do vrata, i usprkos bijesu znao je - nije samo mislio, već naprosto znao - da neće stići do pločnika.

"Jack."

Dotakao je kvaku, zamislio kako je hvata i okreće - ali taj glas je bilo nemoguće zanijekati, pun sigurne prijetnje. Spustio je ruku i okrenuo se, dok ga je bijes napuštao. Odjednom se osjećao skutreno i staro. Lori je otišla iza šanka, i tamo je mela i pjevušila. Očito je zaključila da Smokey neće premlatiti Jacka, a kako ništa drugo nije važno, sve je u redu.

"Nećeš me ostaviti u gabuli kad mi dolazi gomila ljudi za vikend."

"Želim otići odavde. Prevario si me."

"Nisam, gospodine", reče Smokey. "Objasnio sam ti. Ako je netko zabrljao, Jack, onda si to ti. Sad, možemo razgovarati o obrocima - pedeset posto popusta za hranu, možda, pa čak i besplatni sokovi. Nikad još nisam otišao tako daleko s mlađim pomoćnicima koje povremeno zaposlim, ali ovaj vikend će biti posebno gadan, sa svim tim sezonskim radnicima koji su došli brati jabuke. I sviđaš mi se, Jack. Zato ti nisam opalio šamar kad si podigao glas na mene, premda sam možda trebao. Ali trebaš mi preko vikenda."

Jack je osjetio kako mu se bijes načas vraća, pa opet zamire.

"Što ako svejedno odem?" upita. "Ipak sam zaradio pet dolara, a odlazak iz ovog usranog gradića može biti sasvim dobar bonus."

Promatrajući Jacka, još uvijek se smiješeći svojim uskim smiješkom, Smokey reče: "Sjećaš se kako si sinoć išao u zahod počistiti za nekim tipom koji je pobljuvao utrobu?" Jack kimne glavom.

"Sjećaš se kako je izgledao?"

"Vojnička frizura. Kaki odjeća. Pa što?"

"To je Lopata Atwell. Pravo mu je ime Carlton, ali deset godina se brinuo za gradska groblja, pa ga svi zovu Lopata. To je bilo - oh, prije dvadeset ili trideset godina. Negdje u vrijeme kad je Nixon izabran za predsjednika, upisao se u gradsku policiju. Sad je šef policije." Smokey je uzeo svoju cigaru, zapućkao, i pogledao Jacka.

"Lopata i ja se dugo poznajemo", reče Smokey. "I kad bi ti sad samo otišao odavde, Jack, ne bih ti mogao jamčiti da nećeš imati problema s Lopatom. Možda te na kraju pošalju kući. Možda završiš berući jabuke na gradskoj zemlji - općina Oatley ima… oh, valjda četrdeset hektara dobrog drveća. Možda te premlate. Ili… čuo sam da stari Lopata voli klince koji se klatare. Uglavnom dečke."

Jack je pomislio na onaj zdepasti penis. Bilo mu je mučno i hladno.

"Ovdje si pod mojom zaštitom, da tako kažem", reče Smokey. "Kad jednom odeš na ulicu, tko zna? Lopata bi mogao kružiti bilo gdje. Možda prijeđeš granicu grada bez frke. S druge strane, možda ga ugledaš kako se zaustavlja kraj tebe u onom svom velikom Plymouthu. Lopata nije baš najbistriji, ali kojiput ima nos. Ili… bi ga netko mogao nazvati."

Iza šanka, Lori je prala posuđe. Osušila je ruke, uključila radio i počela pjevati uz neku staru pjesmu Steppenwolfa.

"Gle ovako", reče Smokey. "Ostani ovdje, Jack. Odradi vikend. Onda ću te staviti u svoj kamion i sam te odvesti preko granice grada. Kako bi to bilo? Otići ćeš odavde u nedjelju u podne, sa skoro trideset dolara u džepu koje nisi imao kad si došao. Otići ćeš uvjeren da Oatley baš i nije tako grozno mjesto. Onda, što kažeš?"

Jack se zagledao u te smeđe oči, primijetio žute bjeloočnice i male mrljice crvenog; primijetio je Smokeyjev krupan, iskren osmijeh ograničen lažnim zubalom; čak je sa čudnim i užasavajućim osjećajem deja vu vidio da se i muha vratila na papirnatu kuharsku kapicu, čisteći se i perući svoje tanke prednje noge.

Slutio je da Smokey zna da on zna kako je sve što je Updike rekao laž, i nije ga ni briga. Nakon što bude radio do subote rano ujutro, pa onda i do nedjelje ujutro, Jack će u nedjelju spavati možda i do dva popodne. Smokey će mu reći da ga sad ne može odvesti jer se prekasno probudio; sad je Smokey previše zauzet gledajući Coltse i Patriotse. A Jack će biti ne samo previše umoran za hodanje, već i previše prestrašen da bi Smokey mogao izgubiti zanimanje za Coltse i Patriotse, dovoljno dugo da nazove svoga dobrog prijatelja Lopatu Atwella i kaže: "On ovog časa hoda Mlinskom cestom, Lopato, stari moj, zašto ga ne bi pokupio? I onda dođi ovamo na drugo poluvrijeme. Besplatna piva, ali da se nisi zbljuvao u mom veceu dok ne dovučem klinca natrag ovamo."

To je bio jedan scenarij. Mogao je smisliti i druge, svaki malo drugačiji, svaki zapravo na kraju isti.

Smiješak Smokeyja Updikea malo se raširio.

Deseto Poglavlje

Elroy

1

Kad mi je bilo šest godina…

Točionica, koja se do ovog doba prethodne dvije večeri već počela prazniti, sva je grmjela, kao da gosti očekuju pozdraviti zoru. Vidio je da su dva stola nestala - žrtve šakanja koje je izbilo tik prije njegova posljednjeg odlaska u zahod. Sad su ljudi plesali tamo gdje su prije bili stolovi.

"Bilo je i vrijeme", rekao je Smokey kad je Jack doteturao uz bar s unutrašnje strane i spustio kašetu kraj hladnjaka. "Ubaci to unutra i idi po jebenog Buda. To si ionako trebao prvo donijeti."

"Lori nije rekla -"

Vrela, nevjerojatna bol eksplodirala mu je u stopalu kad je Smokey jednom teškom cipelom tresnuo po Jackovoj tenisici. Jack je ispustio prigušen krik i osjetio kako ga u očima peku suze.

"Začepi", reče Smokey. "Lori ne razlikuje govno od goveda, a ti si dovoljno pametan da to shvatiš. Idi natrag i donesi mi kašetu Buda."

Vratio se u skladište, šepajući nogom na koju je Smokey nagazio, pitajući jesu li mu neki nožni prsti možda slomljeni. Činilo se i previše mogućim. U glavi mu je bučalo od dima i buke i isprekidanog plesačkog ritma Dečki iz doline Genny, od kojih su se dvojica sad već primjetno ljuljala na pozornici. Jedna se pomisao jasno isticala: možda neće biti moguće pričekati do zatvaranja. Doista možda ne uspije izdržati tako dugo. Da je Oatley zatvor a Točionica Oatley njegova ćelija, onda bi mu iscrpljenost nedvojbeno bila čuvar isto toliko koliko i Smokey Updike - možda i više.

Usprkos brigama o tome kakvi bi Teritoriji mogli biti na ovom mjestu, čarobni sok činio mu se sve više i više kao jedini sigurni izlaz. Mogao bi popiti malo i preskočiti… i kad bi mogao odhodati bar kilometar i pol na zapad, možda tri, mogao bi popiti još malo i opet preskočiti u SAD, daleko iza gradske granice ovog užasnog mjestašca, možda već u Bushvilleu ili čak Pembrokeu.

Kad mi je bilo šest godina, kad je Jacku bilo šest godina, kad -

Uzeo je Buda i opet teturavo zašepesao kroz vrata… a visok, mršav kauboj velikih ruku, onaj koji je izgledao kao Randolph Scott, stajao je tamo i promatrao ga.

"Zdravo, Jack", rekao je, a Jack je sa sve većim užasom vidio da su mu šarenice žute kao pileće noge. "Zar ti nije netko rekao da se gubiš? Ne slušaš baš dobro, ha?"

Jack je stajao dok mu se kašeta Buda izvlačila ruke, zureći u te žute oči, i odjednom mu se u um zakucala užasavajuća pomisao: da je taj čovjek bio vrebao u tunelu - taj čovjek-stvor sa svojim mrtvim žutim očima.

"Pusti me na miru", rekao je - riječi su zvučale kao tihi zimski šapat.

Ovaj se nagura bliže. "Trebao si se izgubiti."

Jack je pokušao ustuknuti… ali sad je bio uza zid, a kauboj koji je ličio na Randolpha Scotta naginjao se prema njemu, i Jack je osjetio miris mrtvog mesa na njegovom dahu.

2

Između trenutka kad je Jack počeo raditi u četvrtak u podne i četiri sata kad je uobičajena klijentela počela dolaziti poslije posla, telefonska govornica s natpisom MOLIMO, OGRANIČITE POZIVE NA TRI MINUTE zazvonila je dva puta.

Kad je prvi put zazvonila, Jack nije osjetio nikakav strah - i ispostavilo se da je to neki trgovac koji nudi udjele fondova.

Dva sata kasnije, dok je Jack pospremao posljednje sinoćnje boce, telefon je opet počeo prodorno zvoniti. Ovog puta, glava mu se digla kao životinji koja nanjuši vatru u suhoj šumi… samo što nije osjetio vatru, već led. Okrenuo se prema telefonu, koji je bio samo oko metar od mjesta gdje je radio, i čuo kako mu tetive u vratu škripe. Činilo mu se da bi morao vidjeti telefon prekriven ledom, ledom koji se znoji kroz crnu plastičnu oplatu telefona, izbija kroz rupe na slušalici u crtama plavog leda tankim poput punila za olovku, visi s brojčanika na okretanje i u sigama s automata za novčiće.

Ali to je bio samo telefon, a sva hladnoća i smrt bili su iznutra.

Hipnotizirano je zurio u njega.

"Jack!" povikao je Smokey. "Javi se na prokleti telefon! Kojeg te kurca plaćam?"

Jack je pogledao prema Smokeyju, očajan kao životinja stjerana u kut… ali Smokey je zurio u njega s onim nestrpljivim izrazom tankih usnica koji bi imao prije nego što bi zveknuo Lori. Krenuo je prema telefonu, jedva svjestan da mu se noge pomiču; ulazio je sve dublje i dublje u tu kapsulu hladnoće, osjećajući kako mu se koža na rukama ježi, vlaga pucketa u nosu.

Ispružio je ruku i uzeo slušalicu. Ruka mu je otupjela.

Stavio ju je do uha. Uho mu je otupjelo.

"Točionica Oatley", rekao je u tu mrtvačku crninu, i usta su mu otupjela.

Glas koji je izašao iz telefona bio je ispucalo, hrapavo graktanje nečeg odavno mrtvog, nekog stvora kojeg živi nikad ne bi mogli vidjeti; pogled na to živu bi osobu izludio, ili je ubio mrazom na usnama i izbuljenih očiju zaslijepljenim kataraktima leda. "Jack," šapnuo je taj izbrazdani, klepetavi glas iz slušalice, a njemu je lice otupjelo, onako kao kad cijeli dan provedeš u zubarskom stolcu a tip ti da malo previše anestetika. "Vuci guzicu kući, Jack."

Iz velike daljine, udaljenosti od svjetlosnih godina, činilo se, čuo je svoj glas kako ponavlja: "Točionica Oatley, ima li koga? Halo?… Halo?…" Hladno, tako hladno.

Grlo mu je otupjelo. Udahnuo je i činilo se da su mu se pluća smrzla. Ubrzo će se komore njegova srca slediti i samo će pasti mrtav.

Ledeni je glas šapnuo: "Dečku koji je sam na cesti mogu se dogoditi gadne stvari, Jack. Pitaj koga god hoćeš."

Spustio je slušalicu hitrim, nezgrapnim pokretom. Povukao je ruku i stajao zureći u telefon.

"Je li to bio onaj seronja, Jack?" upitala je Lori, a glas joj je bio daleko… ali malo bliže nego što se njegov vlastiti glas činio trenutak prije. Svijet se vraćao natrag. Na slušalici telefona vidio je obris svoje ruke ocrtan svjetlucavim rubom mraza. Dok je promatrao, mraz se počeo topiti i curiti niz crnu plastiku.

3

To je bila večer - četvrtak uvečer - kad je Jack prvi put vidio odgovor pokrajine Genny na Randolpha Scotta. Gomila je bila nešto manja nego u srijedu uvečer - vrlo očito gomila dan prije plaće - ali još je bilo dovoljno ljudi da ispune bar i preliju se na stolove i odjeljke.

Bili su to gradski ljudi iz ruralnog kraja gdje plugovi sad vjerojatno zaboravljeni hrđaju u šupama, ljudi koji su možda htjeli biti farmeri ali su zaboravili kako se to radi. Vidjelo se puno kapica s reklamom za kompaniju John Deere{15}, ali Jacku je malo tko od tih ljudi djelovao kao da bi se dobro snašao na traktoru. Bili su to ljudi u sivim platnenim hlačama i smeđim platnenim hlačama i zelenim platnenim hlačama; ljudi s imenima izvezenim zlatnim koncem na plavim košuljama; ljudi u Dingo čizmama četvrtastih vrhova i u velikim, bučnim Survivorima. Ti su ljudi nosili ključeve na pojasu. Ti su ljudi imali bore ali ne i crte smijeha; usta su im bila kisela. Ti su ljudi nosili kaubojske šešire i kad bi Jack pogledao prema baru iza stolaca, bilo ih je bar osmorica koji su izgledali kao Charlie Daniels{16} u reklamama za duhan za žvakanje. Ali ti ljudi nisu žvakali; ti su ljudi pušili cigarete, i to u velikim količinama.

Jack je čistio prednje staklo džuboksa kad je ušao Lopata Atwell. Džuboks je bio isključen; utakmica Jenkija prenosila se na kablovskoj, i ljudi za barom napeto su gledali. Sinoć, Atwell je bio u onome što u Oatleyju služi kao sportska odjeća (platnene hlače, kaki-košulja s puno olovaka u jednom od dva velika džepa, radne čizme čeličnih vrhova). Večeras je imao plavu policijsku odoru. Veliki pištolj s drvenom drškom visio mu je u futroli na krckavom kožnom pojasu.

Bacio je pogled prema Jacku, koji se sjetio Smokeyjevih riječi Čuo sam da stari Lopata voli klince koji se lomataju po cesti. Uglavnom dječake, i trznuo se kao da je proglašen krivim za nešto. Lopata Atwell iscerio se širokim, sporim osmijehom. "Odlučio si malo ostati, mali?"

"Da, gospodine", promrmljao je Jack i našpricao još sredstva za čišćenje na staklo džuboksa, iako je već bilo čisto koliko može biti. Samo je čekao da Atwell ode. Nakon nekog vremena, otišao je. Jack se okrenuo promatrati debelog policajca kako prilazi baru… a tada se čovjek sasvim lijevo za šankom okrenuo i pogledao ga.

Randolph Scott, pomislio je Jack smjesta, baš na njega liči.

Ali usprkos otrcanim i izrazitim crtama lica, pravi Randolph Scott imao je nedvojben izraz junaštva; premda mu je privlačnost bila gruba, bila je dio lica koje se moglo smiješiti. Ovaj čovjek djelovao je istovremeno kao da mu je dosadno i nekako kao da je lud.

I sa stvarnim strahom, Jack je shvatio da čovjek gleda u njega, u Jacka. Nije se samo okrenuo tijekom reklama da vidi tko je sve u baru; okrenuo se da pogleda Jacka. Jack je znao da je tako.

Telefon. Zvonjava telefona.

Uz silan napor, Jack je počeo skretati pogled. Pogledao je opet u staklenu površinu džuboksa i ugledao svoje vlastito prestrašeno lice kako poput duha lebdi nad pločama u njemu.

Telefon je počeo vrištati sa zida.

Čovjek na lijevom kraju šanka ga je pogledao… a onda opet pogleda Jacka, koji je stajao kao ukopan kraj džuboksa sa svojom bocom sredstva za čišćenje u jednoj ruci i krpom u drugoj, dok mu se kosa kočila a koža ledila.

"Ako je to opet onaj seronja, nabavit ću zviždaljku i fućkati mu u telefon kad nazove, Smokey", govorila je Lori idući prema telefonu. "Kunem ti se Bogom, tako ću napraviti."

Mogla je biti glumica u komadu, a svi gosti plaćeni statisti koji dobivaju standardnu naknadu od trideset i pet dolara dnevno. Jedino dvoje stvarnih ljudi na svijetu bili su on i onaj užasan kauboj krupnih šaka i očiju koje Jack nije baš… mogao… vidjeti.

Odjednom, šokantno, kauboj je ustima oblikovao riječi:

Kupi guzicu doma. I namignuo.

Telefon je prestao zvoniti još dok je Lori pružala ruku prema njemu.

Randolph Scott se okrenuo, ispraznio svoju čašu i povikao: "Donesi mi još jednu pjenušavu, može?"

"Prokleta bila", reče Lori. "Taj telefon ima duhove."

4

Kasnije, u skladištu, Jack je upitao Lori tko je tip koji liči na Randolpha Scotta.

"Liči na koga?" upita ona.

"Stari kaubojski glumac. Sjedio je dolje na kraju šanka."

Ona slegne ramenima. "Meni oni svi izgledaju isto, Jack. Gomila veselih pimpeka koji traže provod. Četvrtkom uvečer obično ga plaćaju ženinim novcem za hranu."

"On za pivo kaže pjenušavo."

Oči su joj bljesnule. "O, da! On. Djeluje opako." To je izrekla s pravim poštovanjem… kao da se divi ravnoći njegova nosa ili bjelini njegova osmijeha.

"Tko je on?"

"Ne znam mu ime", reče Lori. "On je tu tek tjedan-dva. Valjda mlin opet uzima ljude. To -"

"Kriste, Jack, zar ti nisam rekao da mi doneseš bačvu?"

Jack je bio vukao jednu od velikih bačvi Buscha na podnožje kolica. Budući da su njegova i težina bačve bile tako slične, to je zahtijevalo puno opreznog balansiranja. Kad je Smokey povikao s vrata, Lori je vrisnula a Jack poskočio. Izgubio je kontrolu nad bačvom i ona se prevrnula, a ventil je izletio poput šampanjskog čepa, i za njim pivo u bijelo-zlatnom mlazu. Smokey je još vikao na njega ali Jack je mogao samo smrznuto zuriti u pivo… dok ga Smokey nije klepio.

Kad se vratio u točionicu, možda dvadeset minuta kasnije, držeći papirni rupčić pod oteklim nosom, Randolph Scott je nestao.

5

Šest mi je godina.

Johnu Benjaminu Sawyeru je šest godina.

Šest -

Jack je stresao glavom, pokušavajući iščistiti tu mirnu, upornu pomisao koja se ponavljala dok je otrcani mlinarski pomoćnik koji nije mlinarski pomoćnik sve više približavao. Njegove oči… žute i nekako krljuštaste. On - ono - zatrepće, hitrim, mliječnim, plivačkim treptajem, i Jack shvati da ima treći kapak.

"Trebao si se izgubiti", šapnulo je opet, i posegnulo prema Jacku rukom koja se počela iskrivljavati i pokrivati krljuštima i tvrdnuti.

Vrata su se s treskom otvorila, puštajući unutra veselu plimu dečki iz Oak Ridgea.

"Jack, ako ne prekineš s ljenčarenjem, bit će ti žao", rekao je Smokey iza Randolpha Scotta. Scott ustukne. Ovdje nije bilo topljenja, očvrslih kopita; ruke su mu opet bile samo ruke - krupne i snažne, nadlanica prošaranih vidljivim venama. Još jedan mliječan, uskovitlan treptaj koji uopće nije uključivao kapke… a onda mu oči više nisu bile žute već naprosto blijedoplave. Dobacio je Jacku posljednji pogled i krenuo prema zahodu.

Smokey je sad išao prema Jacku, papirne kapice nagnute prema naprijed, uske lasičje glave blago nagnute, usana razdvojenih da pokažu aligatorske zube.

"Nemoj da moram opet razgovarati s tobom", reče Smokey. "Ovo ti je zadnje upozorenje, i nemoj misliti da to ne mislim ozbiljno."

Kao i s Osmondom, Jackov bijes odjednom se digao - ona vrst bijesa, blisko povezana s osjećajem beznadne nepravde, koja nikad nije snažnija nego u dvanaestoj godini - studenti ponekad misle da je osjećaju, ali obično se radi samo o intelektualnom odjeku.

Ovog puta mu je prekipjelo.

"Nisam ti pas, i zato me ne tretiraj tako", rekao je Jack i koraknuo prema Smokeyju Updikeu na nogama koje su još bile drhtave od straha.

Iznenađen - možda čak i preneražen - Jackovim posve neočekivanim bijesom, Smokey ustukne za korak.

"Jack, upozoravam te -"

"Ne, čovječe, ja upozoravam tebe ", čuo se Jack kako govori. "Ja nisam Lori. Ne želim da me udaraš. I ako me udariš, ja ću ti vratiti ili nešto."

Zbunjenost Smokeyja Updikea potrajala je samo trenutak. On sasvim sigurno nije vidio sve - živeći u Oatleyju, sigurno nije - ali mislio je da jest, a čak i za sitnu ribu, ponekad samouvjerenost može biti dovoljna.

Ispružio je ruku i uhvatio Jackov ovratnik.

"Nemoj mi se praviti pametan, Jack", rekao je, privlačeći Jacka bliže. "Tako dugo dok si u Oatleyju, baš i jesi moj pas. Tako dugo dok si u Oatleyju, gladit ću te kad hoću i mlatit ću te kad hoću."

Zatresao ga je jednom, da mu je vrat zakrckao. Jack se ugrizao za jezik i povikao. Sad su na Smokeyjevim blijedim obrazima bljeskale mrlje bijesa, kao jeftino rumenilo.

"Možda sad ne misliš tako, Jack, ali tako je. Tako dugo dok si u Oatleyju, ti si moj pas, a bit ćeš u Oatleyju dok te ja ne odlučim pustiti. I možemo to baš i sad odmah naučiti."

Zamahnuo je šakom. Načas, tri gole žarulje od po šezdeset vati koje su visjele u uskom hodniku iskrivljeno su zablistale na dijamantnim komadićima prstena u obliku potkove koji je nosio na malom prstu. Onda mu je šaka jurnula naprijed i zabila se u Jackovo lice postrance. Odletio je unatrag u zid pokriven grafitima, dok mu je obraz prvo planuo a onda otupio. Usta mu je zapljusnuo okus njegove vlastite krvi.

Smokey ga je promatrao - pozoran, procjenjivački pogled čovjeka koji razmišlja bi li kupio tele ili uplatio lutriju. Zacijelo nije vidio izraz koji je htio vidjeti u Jackovim očima, jer je opet dograbio ošamućenog dječaka, vjerojatno da ga bolje postavi za drugi udarac.

Toga časa, neka je žena u Točionici vrisnula "Ne, Glen! Ne!" Začula se zbrka muških glasova, većinom uplašenih. Još jedna žena je zavrištala - visok, prodoran zvuk. Zatim pucanj iz pištolja.

"Govno i sranje!" povikao je Smokey, izgovarajući svaku riječ brižljivo kao glumac na broadwayskoj pozornici. Bacio je Jacka u zid, okrenuo se i projurio kroz vrata. Opet je opalio pištolj, i začuo se krik bola.

Jack je bio siguran samo u jedno - došlo je vrijeme da ode. Ne na kraju večerašnje smjene, ni sutra, ni u nedjelju ujutro. Baš sad.

Gužva kao da se smirivala. Nije bilo sirena, znači možda nitko nije pogođen… ali, sjetio se Jack i ohladio, mlinarski pomoćnik koji izgleda kao Randolph Scott još je u muškom zahodu.

Jack je ušao u ledeno skladište koje je bazdilo na pivo, kleknuo kraj bačvi, i pipanjem potražio svoj ruksak. I opet ona zagušujuća uvjerenost, dok su mu prsti prelazili samo po zraku i prljavom betonskom podu, da ga je netko od njih - Smokey ili Lori - vidio kako skriva ruksak i uzeo ga. Da te bolje zadržimo u Oatleyju, dragoviću moj. Onda olakšanje, skoro isto tako zagušujuće kao i strah, kad su mu prsti dotakli najlon.

Jack je stavio ruksak i sa čežnjom pogledao prema utovarnim vratima u stražnjem dijelu skladišta. Puno bi radije upotrijebio ta vrata - nije htio ići do požarnih vrata na kraju hodnika. To je preblizu muškom zahodu. Ali ako otvori utovarna vrata, upalit će se crveno svjetlo za šankom. Čak i ako Smokey još sređuje gužvu na plesnom podiju, Lori će vidjeti svjetlo i reći mu.

Dakle…

Prišao je vratima koja su vodila na stražnji hodnik. Odškrinuo ih je i provirio jednim okom. Hodnik je bio prazan. Dobro, to je fino. Randolph Scott je ispraznio bubrege i vratio se tamo gdje je akcija dok je Jack uzimao svoj ruksak. Izvrsno.

Aha, samo što je možda još tamo. Hoćeš ga sresti u hodniku, Jacky? Hoćeš opet gledati kako mu oči postaju žute? Čekaj dok ne budeš siguran.

Ali to nije mogao učiniti. Jer će Smokey vidjeti da nije vani u Točionici, pomažući Lori i Gloriji u brisanju stolova, ni iza šanka prazneći stroj za pranje posuđa. Vratit će se ovamo da do kraja nauči Jacka koje mu je mjesto u sustavu.

Pa Pa što! Pokreni se!

Možda je tamo unutra i čeka te, Jacky… možda će iskočiti kao veliki, zli klaun iz kutije…

Gospa ili tigar? Smokey ili mlinar?

Jack je još časak oklijevao u agoniji neodlučnosti. Bilo je moguće da je čovjek žutih očiju još u zahodu; bilo je sigurno da će se Smokey vratiti.

Jack je otvorio vrata i izašao u uski hodnik. Ruksak na njegovim leđima kao da je otežao - jasna optužba o planiranom bijegu za svakoga tko ga vidi. Krenuo je niz hodnik, hodajući groteskno na prstima usprkos bučnoj glazbi i režanju gomile, dok mu je srce lupalo u grudima.

Bilo mi je šest godina, Jackyju je bilo šest godina.

Pa što? Zašto se to stalno vraća?

Šest.

Hodnik se činio dužim. Bilo je kao da hoda u mjestu. Požarna vrata na suprotnom kraju kao da su se približavala samo u bolnim koračićima. Znoj mu je sad prekrivao čelo i gornju usnicu. Pogled mu je svakog časa sijevao prema vratioma desno, s crnim obrisom psa na sebi.

Ispod tog obrisa bila je riječ STOJEČKI. Na kraju hodnika, vrata blijede i oguljene crvene boje. Na vratima znak SAMO U SLUČAJU NUŽDE! OGLASIT ĆE SE ALARM! Zapravo, požarno je zvono pokvareno već dvije godine. Lori mu je to rekla kad Jack nije htio kroz ta vrata iznijeti smeće.

Konačno, skoro je stigao. Točno preko puta STOJEČKI.

Unutra je, znam da jest… a ako iskoči, vrisnut ću… i… ja ću…

Jack je ispružio drhtavu ruku i dodirnuo poprečnu ručku požarnih vrata. Bila je blaženo hladna pod njegovim dodirom. Načas je doista povjerovao da će naprosto izjuriti iz vrčevca u noć… slobodan.

Onda su se vrata iza njega odjednom s treskom otvorila, vrata za SJEDEĆKI, i neka ruka dograbila mu je ruksak. Jack je ispustio visok, očajan krik životinje u klopci i vratio se prema požarnim vratima, zaboravivši na ruksak i čarobni sok u njemu. Da su ručke pukle, on bi naprosto projurio kroz prazno, smećem posuto polje iza Točionice, i ne bi mislio ni na što drugo.

Ali ručke su bile od čvrstog najlona i nisu pukle. Vrata su se otškrinula, otkrivajući nakratko tamni odrezak noći, a onda se opet zalupe. Jack se našao uvučen u ženski zahod. Okrenut i bačen unatrag. Da je udario ravno u zid, boca čarobnog soka sigurno bi se razbila u ruksaku, natapajući ono malo odjeće i dobrog starog Randa MeNallyja mirisom trulog grožđa. Umjesto toga, udario je dnom leđa u jedini umivaonik. Bol je bila divovska, neizdrživa.

Mlinarski pomoćnik išao je prema njemu, polako, povlačeći si traperice rukama koje su se počele izvijati i debljati.

"Trebao si otići, mali", rekao je, a glas mu je grubio, svakoga časa sve više sličeći na režanje životinje.

Jack se počeo povlačiti ulijevo, ne skrećući pogledom s čovjekovog lica. Oči su mu sad izgledale skoro prozirno, ne samo žuto već osvijetljene iznutra… oči užasne izdubene bundeve za noć vještica.

"Ali vjeruj starom Elroyu", rekao je kaubojski stvor, i sad se iscerio da otkrije usta puna neravnih zuba, nekih oštro puklih, nekih crnih od truleži. Jack zavrišti. "Oh, vjeruj Elroyu", rekao je stvor, riječi sad jedva razaznatljivih od psećeg režanja. "Neće te on previše povrijediti."

"Bit će ti dobro", režao je, krećući se prema Jacku. "Bit će ti dobro, o, da, bit će…" Govorio je i dalje, ali Jack više nije mogao razaznati što govori. Sad je to bilo samo režanje.

Jackovo stopalo udarilo je visoki koš za smeće kraj vrata. Dok je kaubojski stvor posizao za njim svojim kopitastim rakama, Jack je dograbio kantu i bacio je. Kanta se odbila od prsa Elroy-stvora. Jack je otvorio vrata i jurnuo ulijevo, prema požarnim vratima. Udario je u prečku na njima, svjestan da je Elroy tik iza njega. Isteturao je u mrak iza Točionice Oatley.

Desno od vrata stajala je kolonija pretrpanih kanti za smeće. Jack je naslijepo iza sebe srušio tri, čuo ih kako udaraju i klopoću - a onda urlik bijesa kad je Elroy naletio na njih.

Okrenuo se na vrijeme da vidi stvora kako pada. Imao je čak i trenutak da shvati - Oh, Isuse dragi, rep, ima nekakav rep - kako je stvor sad skoro u potpunosti neka životinja. Zlatno svjetlo padalo je iz njegovih očiju u čudnim zrakama, poput jasnog svjetla koje teče kroz dvije ključanice.

Jack je ustuknuo od njega, povlačeći si ruksak s leđa, pokušavajući otvoriti kopče prstima koji su imali osjetljivost drvenih kockica, uma uskovitlanog i zbunjenog - Jackyju je bilo šest godina Bože pomozi mi Speedy Jackyju je bilo ŠEST godina Bože molim te - mislima i nesuvislim molitvama. Stvor je režao i udarao kante za smeće. Jack je vidio jednu kopitastu raku kako se diže i zatim s fijukom spušta, derući bok jedne zahrđale metalne kante u metar dugačkom neravnom potezu. Ustao je, zateturao, skoro pao i počeo teturati prema Jacku, iskeženog, neravnomjernog lica skoro na razini prsa.

I nekako, kroz lajanje i režanje, uspio je razaznati što govori. "Sad te neću samo razderati, pilence. Sad ću te ubiti… poslije." Čuje ga ušima? Ili u glavi?

Nije bilo važno. Prostor između ovog svijeta i onog sveo se s cijelog svemira na običnu membranu.

Stvor-Elroy je zarežao i krenuo prema njemu, sad nesiguran i nespretan na stražnjim nogama, odjeće nabrekle na posve pogrešnim mjestima, jezika koji je visio iz usta punih očnjaka. Ovdje je bila pustopoljina iza Točionice Oatley Smokeyja Updikea, da, eto je, konačno, prepuna korova i raspuhanog smeća - tu zahrđala opruga iz kreveta, tamo maska Forda iz 1957., i jezoviti mladi mjesec poput svinute kosti na nebu iznad glave, pretvarajući svaku krhotinu stakla u mrtvo izbuljeno oko, a to nije počelo u New Hapmshireu, zar ne? Ne. Nije počelo kad mu se majka razboljela, ni s pojavom Lestera Parkera.

Počelo je kad je -

Jacky imao šest godina. Kad smo svi živjeli u Kaliforniji i nitko nije živio nigdje drugdje i Jacky je Povukao je ručke svoga ruksaka.

Stvor je opet stigao, gotovo kao da pleše, načas ga podsjećajući na neki Disneyjev crtić u nasumičnoj mjesečini. Suludo, Jack se počeo smijati. Stvor je režao i skakao na njega. Potez onih teških kopitastih pandži opet ga je promašio samo za koji centimetar dok je on plesao unatrag kroz korov i otpad. Stvor-Elroy stao je na oprugu i nekako se zapetljao u nju. Zavijajući, pljujući bijele gvaljice pjene u zrak, povlačio je i izvijao se i bacao, jedne noge duboko zakopane u zahrđale zavoje.

Jack je u ruksaku pipao za bocom. Prolazio je kraj čarapa i prljavih gaća i smotanog, smrdljivog para traperica. Uhvatio je vrat boce i izvukao je.

Stvor-Elroy raspukao je zrak s urlikom bijesa, konačno se oslobodivši opruge.

Jack je pao na pepeljasto, korovasto, otrcano tlo i otkotrljao se, zakačivši posljednja dva prsta lijeve ruke za ručku ruksaka, desnom rukom držeći bocu. Otvarao je čep palcem i kažiprstom lijeve ruke, dok je ruksak visio i njihao se. Čep se otvorio.

Može li me slijediti? Zapitao se nesuvislo, naginjući bocu prema usnama. Kad prođem, otvaram li nekakvu rupu usred svega? Može li me slijediti i dokrajčiti me s druge strane?

Jackova usta napunila su se onim trulim ukusom mrtvog grožđa. Digao mu se želudac, grlo se zatvorilo, gotovo kao da okreće smjer. Sad mu je odvratan okus napunio i sinuse i nosnice, i ispustio je dubok, drhtavi jecaj. Sad je čuo kako stvor-Elroy vrišti, ali vrisak se činio udaljenim, kao da je na jednom kraju tunela Oatley a on, Jack, užurbano pada prema drugom kraju. I ovog puta je imao dojam padanja i pomislio je: O, Bože, što ako sam glupavo preskočio preko nekakve litice ili planine?

Držao je ruksak i bocu, očiju očajno zatvorenih, čekajući što god će se sljedeće dogoditi - sa ili bez stvora-Elroya. Teritoriji ili zaborav - i pomisao koja ga je progonila cijele noći vratila se s okretom kao konj na vrtuljku - Srebrna Dama, možda Brza Ella. Uhvatio ju je i odjahao na njoj prema dolje u oblaku odvratnog smrada čarobnog soka, držeći je, čekajući što će se sljedeće dogoditi; osjećajući kako mu se odjeća na tijelu mijenja.

Šest o da kad nam je svima bilo šest godina i nitko nije bio stariji i u Kaliforniji tko svira taj saksofon tata je li to Dexter Gordon ili je što mama misli kad kaže da živimo na trusnom području i kamo kamo o kamo odlaziš tata ti i ujak Morgan o tata ponekad te gleda kao kao o kao da ima trusno područje u glavi i potres iza očiju i ti umireš u njemu o tata!

Padajući, okrećući se, preokrećući usred limba, usred mirisa poput ljubičastog oblaka, Jack Sawyer, John Benjamin Sawyer, Jacky, Jacky - imao je šest godina kad se to počelo događati i tko je svirao taj saksofon tata? Tko ga je svirao kad mi je bilo šest godina, kad je Jackyju bilo šest godina, kad je Jacky -

Jedanaesto Poglavlje

Smrt Jerryja Bledsoea

1

…imao šest godina… kad je to stvarno počelo, tata, kad su strojevi koji su ga na kraju odvukli u Oatley i iza njega počeli huktati. Bilo je glasne glazbe saksofona. Šest. Jacky je imao šest godina. Isprva mu je pozornost bila posve usredotočena na igračku koju mu je otac dao, model londonskog taksija - auto-igračka bio je težak kao kamen, i na glatkim drvenim podovima novog ureda dobar potez poslao bi ga drndavo preko cijele sobe. Kasno popodne, prvi razred još daleko s one strane kolovoza, fora novi auto koji se kotrlja kao tenk na komadu golog drveta iza kauča, zadovoljan, opušten osjećaj u uredu s klimom… bez dodatnog posla, bez dodatnih telefonskih poziva koji ne mogu čekati do sutra. Jack je gurao teški taksi-igračku niz traku golog drva, jedva čujući drndanje punih guma pod soliranjem saksofona. Crni je auto udario jednu od nogu kauča, okrenuo se u stranu i stao. Jack se zavukao dolje, a ujak Morgan se zavalio u jedan od naslonjača s druge strane kauča. Oba su muškarca imala pića; ubrzo će odložiti svoje čaše, ugasiti gramofon i pojačalo, i otići dolje do svojih automobila.

- kad nam je svima bilo šest godina i nitko nije bio stariji i bila je

Kalifornija

"Tko svira taj saksofon?" čuo je kako pita ujak Morgan i, napola u snu, čuo je taj poznati glas na novi način: nešto šaptavo i skriveno u glasu Morgana Sloata zavuklo se Jackyju u uho. Dotakao je vrh taksija-igrače i prsti su mu bili hladni kao da je od leda, a ne engleskog čelika.

"To ti je Dexter Gordon, eto tko", odgovorio je njegov otac. Glas mu je bio lijen i prijateljski kao uvijek, a Jack je rukom obuhvatio teški taksi.

"Dobra ploča."

"Tata svira trubu. Dobra stara ploča, zar ne?"

"Morat ću je potražiti." A onda je Jack pomislio da zna o čemu se radi u čudnom glasu ujaka Morgana - ujak Morgan zapravo uopće ne voli jazz, samo se pretvara da ga voli pred Jackovim ocem. Jack je to znao o Morganu Sloatu veći dio djetinjstva, i činilo mu se budalastim što njegov otac to ne vidi. Ujak Morgan nikad neće potražiti ploču pod naslovom Tata svira trubu, samo laska Philu Sawyeru - a možda Phil Sawyer to nije vidio jer, kao i svi ostali, nikad nije baš obraćao dovoljno pozornosti na Morgana Sloata. Ujak Morgan, pametan i ambiciozan ("pametan kao lasica, prepreden kao odvjetnik", govorila je Lily), dobri stari ujak Morgan odbijao je promatranje - oči bi vam samo nekako prirodno skliznule s njega. Kad je bio klinac, Jacky se mogao kladiti, učitelji su mu sigurno teško pamtili čak i ime.

"Zamisli kakav bi taj tip bio tamo prijeko", rekao je ujak Morgan, jednom u potpunosti privlačeći Jackovu pozornost. Lažnost mu je još uvijek titrala u glasu, ali Jackova glava nije se podigla niti prsti stisnuli na teškoj igrački zbog Sloatova licemjerja - riječi tamo prijeko uplovile su mu ravno u mozak i sad su odzvanjale kao zvona. Jer tamo prijeko je bilo zemlja Jackovih Dnevnih snova. On je to smjesta znao. Njegov otac i ujak Morgan zaboravili su da je on iza kauča, i namjerili su razgovarati o Dnevnim snovima.

Njegov otac je znao za Zemlju Dnevnih snova. Jack nije mogao spomenuti Dnevne snove ni ocu ni majci, ali njegov otac je znao za Dnevne snove jer je morao znati - bilo je tako jednostavno. A sljedeći korak, koji je Jack više osjećao nego svjesno izrazio, bio je da njegov tata pomaže da Dnevni snovi budu sigurni.

Ali iz nekog razloga, jednako tako teško prevodivog iz emocija u jezik, veza Morgana Sloata i Dnevnih snova ispunjavala je dječaka nelagodom.

"Hej?" reče ujak Morgan. "Taj tip bi ih zbilja izbezumio, ha? Vjerojatno bi ga proglasili vojvodom Prokletih zemalja ili nešto."

"Pa, vjerojatno ne baš to", reče Phil Sawyer. "Ne kad bi im se sviđao koliko i nama."

Ali ujaku Morganu se ne sviđa, tata, pomislio je Jacky, odjednom shvativši da je to važno. On se njemu uopće ne sviđa, zapravo ne, misli da je ta glazba previše glasna, misli da mu nešto oduzima.

"Oh, ti o tome znaš puno više nego ja", rekao je ujak Morgan glasom koji je zvučao lagodno i opušteno.

"Pa, ja sam češće tamo. Ali ti lijepo hvataš korak." Jacky je čuo da mu se otac smiješi.

"Oh, naučio sam ja par stvari, Phil. Ali zbilja, znaš - nikad ti neću prestati biti zahvalan što si mi sve to pokazao." Ta tri sloga zahvalan bila su puna dima i zvuka lomljenja stakla.

Ali sva ta mala upozorenja mogla su samo nagristi Jackovo silno, skoro zaneseno zadovoljstvo. Govorili su o Dnevnim snovima. To je čarobno, da je tako nešto moguće. Ono što su govorili išlo mu je iznad glave, izrazi i rječnik previše odrasli, ali šest godina star Jack opet je iskusio čudesnost i radost Dnevnih snova, i bio je bar dovoljno star da shvati smjer njihova razgovora. Dnevni snovi su stvarni, i Jacky ih nekako dijeli s ocem. U tome je bilo pola njegove radosti.

2

"Daj samo da nešto razjasnimo", rekao je ujak Morgan, a Jacky je riječ razjasnimo vidio kao mutno staklo koje se sve više bijeli. "Oni imaju magiju kao što mi imamo fiziku, jel' tako? Govorimo o agrarnoj monarhiji koja koristi magiju umjesto znanosti."

"Jasno", reče Phil Sawyer.

"I vjerojatno je tako već stoljećima. Životi im se nikad nisu baš puno mijenjali."

"Osim političkih uzbuna, točno."

Zatim se glas ujaka Morgana napeo, a uzbuđenje koje je pokušavao sakriti pucketalo mu je u suglasnicima poput biča. "Ma, zaboravi te političke stvari. Hajdemo za promjenu razmišljati o sebi. Reći ćeš - i ja ću se s tobom složiti, Phil - da smo već i ovako prilično dobro prošli s Teritorijima, i da moramo biti oprezni kako tamo uvodimo promjene. Ja uopće nemam problema s tim stavom. I ja tako osjećam."

Jacky je osjećao tišinu svoga oca.

"Dobro", nastavi Sloat. "Idemo s konceptom da, unutar situacije koja je nama suštinski u korist, možemo dobrobiti širiti na svakoga tko je na našoj strani. Ne žrtvujemo prednost, ali nismo pohlepni za onime što donosi. Dužni smo tim ljudima, Phil. Pogledaj što su oni učinili za nas. Mislim da bismo se mogli tamo postaviti u vrlo sinergijsku situaciju. Naša energija može hraniti njihovu energiju i stvarati stvari o kojima nismo ni sanjali, Phil. A mi na kraju djelujemo velikodušno, što i jesmo - ali što nam istovremeno ne škodi." Sigurno se naginje naprijed, dlanova pritisnutih jedan o drugi. "Naravno da nemam kompletnu viziju situacije, to znaš, ali mislim, da ti iskreno kažem, da već sama sinergija vrijedi svake cijene. Ali Phil - možeš li zamisliti koliki bismo jebeni utjecaj imali kad bismo im dali struju? Kad bismo pravim ljudima tamo dali moderno oružje? Imaš li ti pojma? Ja mislim da bi to bilo fantastično. Fantastično." Vlažan, gnjecavi zvuk pljeskanja njegovih ruku.

"Ne želim te uhvatiti na prepad ili nešto, ali mislim da bi bilo vrijeme da počnemo razmišljati u tom smjeru - da počnemo razmišljati o povećanom ulaganju na Teritorijima."

Phil Sawyer nije ništa rekao. Ujak Morgan opet pljesne rukama. Konačno je Phil Sawyer rekao, neutralnim glasom, "Želiš da promislimo o povećanju ulaganja."

"Mislim da je to pravi smjer. I mogu ti to objasniti na papiru, Phil, ali ne bih trebao. Vjerojatno se sjećaš kako je bilo prije nego što smo počeli zajedno odlaziti tamo. Hej, možda smo mogli uspjeti i sami, možda i bismo uspjeli i sami, ali što se mene tiče, ja sam sretan što ne predstavljam dvije propale striptizete i malog Tomija plesača."

"Samo malo", reče Jackov otac.

"Zrakoplovi", reče ujak Morgan. "Pomisli na zrakoplove."

"Samo malo, Morgan, imam ja puno zamisli koje tebi očito još nisu pale na pamet."

"Uvijek sam spreman za nove zamisli", rekao je Morgan, a glas mu je opet bio zadimljen.

"Dobro. Mislim da moramo paziti što radimo tamo prijeko, partneru. Mislim da bi se bilo što veliko - bilo kakve velike promjene koje prouzročimo - moglo okrenuti i ugristi nas za guzicu. Sve ima svoje posljedice, a neke od tih posljedica mogle bi biti neugodne."

"Kao recimo?" upita ujak Morgan.

"Kao rat."

"To je ludo, Phil. Nikad nismo vidjeli ništa što bi… osim ako ne misliš na Bledsoea…"

"Mislim na Bledsoea. Je li to bila slučajnost?"

Bledsoe? zapita se Jack. Već je čuo to ime; ali to je bilo mutno.

"Pa, to je bilo daleko od rata, blago rečeno, a i ne priznajem ti vezu."

"U redu. Sjećaš li se da si čuo kako je usamljeni Stranac ubio starog kralja tamo prijeko - jako davno? Jesi li ikad čuo za to?"

"Aha, valjda", rekao je ujak Morgan, a Jack je opet čuo lažnost njegova glasa.

Stolac njegova oca je zaškripao - skinuo je noge sa stola, naginjući se naprijed. "Ubojstvo je tamo prijeko započelo omanji rat. Sljedbenici starog kralja morali su zaustaviti pobunu koju je vodila nekolicina nezadovoljnih plemića. Ti tipovi su uočili priliku da preuzmu stvari i upravljanje - dokopaju se zemlje, oduzimaju posjede, bace svoje neprijatelje u zatvor, i obogate se."

"Hej, budi pošten", ubaci se Morgan. "I ja sam za to čuo. Htjeli su istovremeno unijeti i neku vrst političkog reda u suludo nedjelotvoran sustav - ponekad na početku moraš biti grub, ja to shvaćam."

"I nije na nama da donosimo prosudbe o njihovoj politici, slažem se. Ali evo što hoću reći. Taj mali rat tamo trajao je nekih tri tjedna. Kad je završio, poginulo je možda sto ljudi. Vjerojatno i manje. Je li ti itko ikad rekao kad je taj rat počeo? Koja godina je bila? Koji dan?"

"Ne", promrmljao je ujak Morgan natmurenim glasom.

"Bio je prvi rujna 1939. Ovdje je to dan kad je Njemačka napala Poljsku." Njegov otac prestao je govoriti a Jacky je, stežući svoj crni taksi-igračku iza kauča, zijevnuo, nečujno ali silno.

"To je suludo", reče ujak Morgan konačno. "Njihov rat je započeo naš? Stvarno to vjeruješ?"

"Da, vjerujem to", reče Jackov otac. "Vjerujem da je trotjedno koškanje tamo prijeko nekako ovdje započelo rat koji je trajao šest godina i pobio milijune ljudi. Da."

"Pa…" rekao je ujak Morgan, i Jack ga je mogao zamisliti kako puše i frkće.

"Ima još. Razgovarao sam o tome s puno ljudi tamo prijeko, i imam dojam da je stranac koji je ubio kralja bio pravi Stranac, ako shvaćaš što mislim. Oni koji su ga vidjeli imali su dojam da mu je neudobno u odjeći Teritorija. Ponašao se kao da nije siguran u lokalne običaje - nije od prve razumio njihov novac."

"Ah."

"Da. Da ga nisu razderali odmah nakon što je zabio nož u kralja, mogli bismo biti sigurni u to, ali ja sam svejedno siguran da je bio -"

"Kao mi."

"Kao mi. Tako je. Posjetitelj. Morgan, mislim da ne smijemo previše prtljati tamo prijeko. Jer naprosto ne znamo kakve bi mogle biti posljedice. Da ti iskreno kažem, mislim da smo stalno pod utjecajem stvari koje se događaju na Teritorijima. A da ti kažem još jednu ludu stvar?"

"Zašto ne?" odvrati Sloat.

"To nije jedini drugi svijet tamo vani."

3

"Gluposti", reče Sloat.

"Ozbiljno to mislim. Jednom ili dvaput kad sam bio tamo, imao sam dojam da sam blizu nekom drugom mjestu - Teritorijima Teritorija."

Da, pomisli Jack, tako je, mora biti, Dnevni snovi Dnevnih snova, neko još ljepše mjesto, a na drugoj strani toga su Dnevni snovi Dnevnih snova tih Dnevnih snova, a s druge strane toga je još jedno mjesto, još jedan još ljepši svijet. Po prvi put je shvatio da je jako pospan.

Dnevni snovi Dnevnih snova.

A onda je skoro istog časa zaspao, s teškim malim taksijem u krilu, cijelog tijela istovremeno otežalog od sna, usidrenog na dijelu drvenog poda, i tako blaženo laganog.

Razgovor se sigurno nastavio - sigurno je bilo puno toga što je Jacky propustio. Dizao se i padao, težak i lagan, kroz cijelu drugu stranu ploče Tata svira trubu, i za to vrijeme Morgan Sloat sigurno se zalagao - blago, ali s kakvim stezanjem šaka, kakvim mrštenjem čela! - za svoj plan; zatim si je morao dopustiti da djeluje kao da bi ga mogle uvjeriti, a na kraju ga i jesu uvjerile dvojbe njegova partnera. Na kraju toga razgovora, koji se dvanaestogodišnjem Jackyju Sawyeru vratio u opasnom pograničnom području između Oatleyja, država New York, i bezimenog sela na Teritorijima, Morgan Sloat dopustio si je da djeluje ne samo uvjeren već i iskreno zahvalan za poduku. Kad se Jack probudio, prva stvar koju je čuo bio je njegov otac kako pita: "Hej, je li Jack nekamo nestao?" a druga stvar bio je ujak Morgan kako govori: "Dovraga, valjda si u pravu, Phil. Ti znaš vidjeti samu suštinu stvari, sjajan si, kako to možeš."

"Gdje je, dovraga, Jack?" rekao je njegov otac, a Jack se pomakao iza kauča, sad doista budan. Crni taksi tresnuo je na pod.

"Aha", reče ujak Morgan. "Mali zidići s ušima, peut-etre?"

"Jesi tamo otraga, mali?" reče njegov otac. Zvukovi stolaca odgurnutih preko drvenog poda, muškaraca koji ustaju.

Rekao je "Oooh" i polako podigao taksi natrag u svoje krilo. Noge su mu bile ukočene i bolne - kad ustane, proći će ga žmarci.

Njegov se otac nasmijao. Koraci su mu se približili. Crveno, podbuhlo lice Morgana Sloata pojavilo se na vrhu kauča. Jack je zijevnuo i gurnuo koljena u leđa kauča. Lice njegova oca pojavilo se kraj Sloatovog. Njegov se otac smiješio. Načas se činilo kao da obje odrasle glave lebde iznad vrha kauča. "Idemo kući, pospanko", reče njegov otac. Kad je dječak pogledao u lice ujaka Morgana, vidio je kako proračunatost tone u njegovu kožu, klizi ispod njegovih obraza veselog debeljka poput zmije pod stijenom. Opet je izgledao kao tata Richarda Sloata, kao dobri stari ujak Morgan koji uvijek donosi spektakularne darove za Božić i rođendan, kao dobar stari znojni ujak Morgan kojeg je tako lako ne primijetiti. Ali kako je prije izgledao? Kao čovjek-potres, kao čovjek koji se mrvi preko trusnog područja iza svojih očiju, kao nešto navijeno što čeka eksploziju.

"Može malo sladoleda na putu kući, Jack?" pitao mu je ujak Morgan. "Jel' ti to zvuči dobro?"

"Uh", reče Jack.

"Aha, možemo svratiti do onog mjesta u predvorju", reče njegov otac.

"Njam-njam-njam", reče ujak Morgan. "Sad stvarno govorimo o sinergiji", i opet se nasmiješio Jacku.

To se dogodilo kad mu je bilo šest godina, i usred svoga bestežinskog padanja kroz limb, dogodilo se opet - užasan ljubičasti okus Speedyjevog soka vratio mu se u usta, u prolaze iza nosa, i cijelo to lijeno popodne od prije šest godina opet mu se odigralo u umu. Vidio ga je kao da čarobni sok donosi savršeno sjećanje, i tako brzo da je proživio cijelo to popodne u istih onih nekoliko sekundi koje su mu rekle da će ovog puta stvarno povratiti od čarobnog soka.

Zadimljene oči ujaka Morgana, a unutar Jacka, dimilo se pitanje koje zahtijeva konačan izlazak…

Tko je svirao

Tko mijenja koje promjene

Tko svira te promjene, tata?

Tko je ubio Jerryja Bledsoea?

Čarobni sok nagurao se natrag u dječakova usta, bockavi mlazići mučno su mu curkali u nos, i baš kad je Jack osjetio rahlu zemlju pod svojim rukama, odustao je i povratio umjesto da se utopi. Što je ubilo Jerryja Bledsoea? Ogavna ljubičasta tvar pljusnula je iz Jackovih usta, gušeći ga, i slijepo se odgurnuo prema natrag - stopala i noge zapetljali su mu se u visok, ukočen korov. Jack se podigao na ruke i koljena i čekao drugu navalu, strpljiv kao mula, otvorenih usta. Želudac mu se zgrčio, i nije imao vremena ni zastenjati prije nego što mu je još smrdljivog soka progorjelo put kroz prsa i grlo i rasprslo mu se kroz usta. Rastegnuti ružičasti tračci sline visjeli su mu s usana, i Jack ih je slabašno obrisao. Otro si je ruke o hlače.

Jerry Bledsoe, da. Jerry - kojem je ime uvijek pisalo na košulji, kao kod radnika na benzinskoj postaji. Jerry, koji je umro kad - dječak je stresao glavom i opet si obrisao usta rukom. Ispljunuo je u busen grube divlje trave koja je kao divovski buket rasla iz sivo-smeđe zemlje. Neki mutan životinjski instinkt koji nije razumio natjerao ga je da nagura rahlu zemlju preko ružičastog jezerca bljuvotine. Drugi refleks natjerao ga je da otre dlanove o hlače. Konačno digne pogled.

Klečao je, u posljednjem svjetlu večeri, na rubu zemljane ceste. Nikakav užasan stvor-Elroy nije ga slijedio - to je odmah shvatio. Psi zatvoreni u drveni obor nalik kavezu lajali su i režali na njega, gurajući njuške kroz pukotine u svome zatvoru. S druge strane zatvorenih pasa bila je razvedena drvena građevina, a i odatle su se prema ogromnom nebu dizali pseći zvukovi. Bili su to nepogrešivo zvukovi slični onima koje je Jack maloprije slušao s druge strane zida u Točionici Oatley: zvukovi pijanih ljudi koji urlaju jedan na drugog. Bar - ovdje će to biti svratište ili krčma, pretpostavio je Jack. Sad kad mu više nije bilo zlo od Speedyjevog soka, osjećao je prodorne, kvaščane mirise ječma i hmelja. Nije smio dopustiti da ga ljudi u svratištu otkriju.

Načas se zamislio kako bježi od svih tih pasa koji su kevtali i režali kroz pukotine u svome oboru, a onda ustane. Nebo kao da mu se nagnulo nad glavom, smračilo. A kod kuće, u njegovom svijetu, što se događa? Neka lijepa katastrofica usred Oatleyja? Možda neka lijepa mala poplava, slatki požarčić? Jack je tiho krenuo unatrag od svratišta, onda krene postrance kroz visoku travu. Možda šezdeset metara dalje, debele su svijeće goijele u prozorima jedine druge zgrade koju je vidio. Odnekud nedaleko od njega s desne strane dopirao je miris svinja. Kad je Jack prešao pola udaljenosti od svratišta do kuće, psi su prestali režati i kevtati, i polako je krenuo naprijed prema Zapadnoj cesti. Noć je bila mračna i bez mjesečine. Jerry Bledsoe.

4

Bilo je i drugih kuća, premda ih Jack nije vidio dok nije stigao skoro pred njih. Osim bučnih pijanaca iza njega u svratištu, ovdje u seoskom dijelu Teritorija ljudi su lijegali sa suncem. Nikakve svijeće nisu gorjele u tim malim četvrtastim prozorima. I same četvrtaste i mračne, kuće s obje strane Zapadne ceste sjedile su u čudnoj izoliranosti - nešto je bilo pogrešno, kao u vizualnim zagonetkama iz dječjeg časopisa, ali Jack nije mogao odrediti što. Ništa nije visjelo naopačke, ništa nije gorjelo, ništa se nije činilo ekstravagantno čudnim. Većina tih kuća imala je debele čupave krovove koji su sličili na plastove sijena s vojničkim frizurama, ali Jack je pretpostavljao da su to slamnati krovovi - čuo je za njih, ali ih još nikad nije vidio. Morgan, pomislio je s naglim drhtajem panike, Morgan od Orrisa, i vidio je njih dvojicu, čovjeka duge kose i uzdignute čizme i radoholičarskog znojnog partnera svoga oca, načas pomiješane - Morgan Sloat s piratskom frizurom i šepanjem. Ali Morgan - Morgan ovog svijeta - nije bio Pogreška Na Slici.

Jack je ovog časa prolazio kraj niske, zdepaste prizemnice nalik uvećanom zečjem brlogu, neravno napola učvršćene širokim crnim drvenim X-ovima. Čupavi slamnati krov pokrivao je i ovu zgradu. Da je izlazio iz Oatleyja - ili čak bježao iz Oatleyja, da budemo bliže istini - što'bi mogao očekivati vidjeti u tom jednom mračnom prozoru brloga za divovske zečeve? Znao je: rasplesani bljesak televizijskog ekrana. Ali, naravno, kuće na Teritorijima nisu imale televizijske aparate u sebi, i nedostatak šarenog bljeska nije bio ono što ga je zbunjivalo. Bilo je to nešto drugo, nešto što je do te mjere dio bilo kakve skupine kuća uz cestu da je nedostatak toga ostavio rupu u krajobrazu.

Primijetio bi rupu čak i kad ne možeš točno odrediti što nedostaje.

Televizija, televizijski aparati… Jack je nastavio kraj drvetom ojačane zgradice i vidio pred sobom, ulaznih vrata postavljenih tek na koji centimetar od ruba ceste, još jednu patuljastu nastambu. Ova kao da je imala krov od blata a ne slame, i Jack se nasmiješio sam za sebe - sićušno ga je seoce podsjetilo na Hobbiton. Bi li hobbitski kablovski radnik zastao ovdje i rekao gazdarici… kolibe? Pseće kućice?… u svakom slučaju, bi li rekao: "Gospođo, postavljamo kablovsku u vašem području, i za malu mjesečnu pretplatu - mogu vas odmah spojiti, dobijete petnaest novih kanala, dobit ćete Ponoćno plavetnilo, dobit ćete sportski kanal i kanal s prognozom, dobit ćete…?"

I to je, shvatio je odjednom, to. Pred tim kućama nije bilo stupova. Ni žica! Nikakve TV-antene nisu komplicirale nebo, nikakvi visoki drveni stupovi nisu marširali uzduž Zapadne ceste, jer na Teritorijima nema struje. Zato si nije ni dopustio odrediti element koji nedostaje. Jerry Bledsoe bio je, bar djelomično, električar i pomoćni radnik u Sawyera & Sloatu.

5

Kad su njegov otac i Morgan Sloat spomenuli to ime, Bledsoe, mislio je da ga nikad prije nije čuo - premda, sjetivši se, morao je bar jednom-dvaput čuti njegovo ime. Ali Jerry Bledsoe bio je skoro uvijek samo Jerry, kao što je pisalo iznad džepa njegove radne košulje.

"Zar ne može Jerry nešto učiniti s klima uređajem?"

"Reci Jerryju da podmaže šarke na onim vratima, može? Škripanje će me izluditi."

I Jerry bi se pojavio, uredne i izglačane radne odjeće, prorijeđene hrđavo crvene kose začešljane unatrag, naočala okruglih i iskrenih, i tiho sredio što god ne valja. Postojala je i gospođa Jerry, koja je pazila da oker radne hlače budu čiste i izglačane, i nekoliko malih Jerryja, kojih bi se Sawyer & Sloat uvijek sjetili za Božić. Jack je bio dovoljno malen da ime Jerry poveže s vječitim protivnikom mačka Toma, te je tako zamišljao da radnik i gospođa Jerry i mali Jerryji žive u divovskoj mišjoj rupi u koju se ulazi kroz zaobljeni luk izrezan u zidu.

Ali tko je ubio Jerryja Bledsoea? Njegov otac i Morgan Sloat, uvijek tako dragi prema Bledsoevljevoj djeci u vrijeme Božića?

Jack je koraknuo naprijed u tamu Zapadne ceste, želeći da je posve zaboravio na radnika u Sawyera & Sloatu, da je zaspao čim se zavukao ispod kauča. Sad je želio san - želio ga je puno više nego neugodne misli koje je ta već šest godina mrtva konverzacija probudila u njemu. Jack si je obećao da će, čim bude siguran da je bar koji kilometar od posljednje kuće, pronaći neko mjesto da odspava. Poslužit će bilo kakvo polje, pa čak i jarak. Njegove noge nisu se više željele kretati; njegovi mišići, pa čak i kosti kao da su bili dvaput teži nego obično.

Bilo je to jednom tik nakon onih situacija kad bi Jack zalutao u neki zatvoren prostor za svojim ocem i otkrio da je Phil Sawyer nekako uspio nestati. Kasnije, njegov bi otac uspio nestati iz spavaće sobe, blagovaonice, iz sobe za sastanke u Sawyera & Sloatu. Ovom prilikom izveo je taj zbunjujući trik u garaži kraj kuće na Rodeo Driveu.

Jack, koji je neprimijećen sjedio na malom brežuljku koji je bio najbliže brijegu što je nudio taj dio Beverly Hillsa, vidio je kako mu otac izlazi iz kuće kroz vrata, prelazi tratinu kopajući po džepovima u potrazi za novcem ili ključevima, i ulazi u garažu kroz pokrajnja vrata. Bijela vrata s desne strane trebala su se podići koju sekundu kasnije; ali ostala su tvrdoglavo zatvorena. Onda je Jack shvatio da je auto njegova oca bio na istom mjestu cijelog tog subotnjeg jutra, parkiran uz pločnik izravno pred kućom. Lilyn auto je nestao - stavila je cigaretu u usta i objavila da ide na prikazivanje Zemljanog puta, najnovijeg filma redatelja Miljenice smrti, i neka je nitko do Boga ne pokušava zaustaviti - tako da je garaža bila prazna. Duge minute, Jack je čekao da se nešto dogodi. Niti pokrajnja vrata ni velika prednja vrata nisu se otvarala. Konačno, Jack se spustio s travnatog brežuljka, otišao do garaže i ušao. Prostran poznati prostor bio je posve prazan. Tamne mrlje ulja prošarale su sivi betonski pod. Alati su visjeli sa srebrnastih kuka u zidovima. Jack je zastenjao od zapanjenosti, pozvao: "Tata?" i opet sve pregledao, za svaki slučaj. Ovog puta ugledao je kako cvrčak skakuće prema zasjenjenoj zaštiti zida, i načas je skoro povjerovao da je magija stvarna i neki zloćudni čarobnjak je naišao i… cvrčak je stigao do zida i nestao u nekoj nevidljivoj pukotini. Ne, njegov otac nije se pretvorio u cvrčka. Naravno da nije.

"Hej", rekao je dječak - izgleda, samome sebi. Otišao je unatraške do pokrajnjih vrata i izašao iz garaže. Sunce je padalo na bogate, živahne tratine Rodeo Drivea. Mogao je pozvati nekoga, ali koga? Policiju? Moj tata je ušao u garažu i nisam ga tamo našao i sad me strah.

Dva sata kasnije, Phil Sawyer došao je s kraja ulice koji izlazi na Beverly Wilshire. Sako je prebacio preko ramena, olabavio čvor na kravati - Jacku je izgledao kao čovjek koji se vraća s puta oko svijeta.

Jack je skočio sa svoga zabrinutog brežuljka i pojurio prema ocu. "Bogme si brz", rekao je njegov otac nasmiješeno, a Jack se priljubio uz njegove noge. "Mislio sam da spavaš, Jack Putnik."

Čuli su kako zvoni telefon dok su prilazili kući, i neki instinkt - možda instinkt da si zadrži oca blizu - natjerao je Jacka da se pomoli da je već zazvonio deset puta, da će tko god zove spustiti slušalicu prije nego što stignu do ulaznih vrata. Njegov otac raskuštrao mu je kosu, stavio veliku toplu ruku na njegov vrat, zatim otvorio vrata i stigao do telefona u pet dugih koraka.

"Da, Morgane", čuo je Jacky oca. "Oh? Loše vijesti? Bolje da mi kažeš, da." Nakon dugog trenutka tišine u kojoj je dječak čuo metalni, hrapavi zvuk Sloatovog glasa kako se provlači kroz telefonske žice: "Oh, Jerry. Bože moj. Jadan Jerry. Odmah dolazim." Onda je njegov otac pogledao ravno u njega, ne smiješeći se, ne namigujući, ne čineći ništa osim gledajući ga. "Doći ću, Morgane. Moram dovesti Jacka, ali on može čekati u autu." Jack je osjetio kako mu se mišići opuštaju, i osjetio je toliko olakšanje da nije pitao zašto mora čekati u autu, što bi inače uvijek učinio.

Phil se odvezao uz Rodeo Drive do hotela Beverly Hills, skrenuo lijevo na Sunset, i usmjerio auto prema uredskoj zgradi. Ništa nije rekao.

Njegov je otac žurio kroz promet i skrenuo autom na parkiralište kraj uredske zgrade. Tamo su već bila dva policijska automobila, jedan vatrogasni auto, džepni bijeli Mercedes kabriolet ujaka Morgana, zahrđali stari Plymout s dvoja vrata u kojem se vozio radnik. Tik u ulazu, ujak Morgan razgovarao je s policajcem, koji je tresao glavom polako, polako, s očitom sućuti. Desna ruka Morgana Sloata stezala je ramena vitke mlade djevojke u prevelikoj haljini koja je sakrila lice u njegova prsa. Gospođa Jerry, znao je Jack, budući da joj je veći dio lica bio skriven bijelim rupčićem koji je pritisnula na oči. Vatrogasac sa šljemom i kabanicom gurao je izobličene komade metala i plastike, pepela i puknutog stakla na neurednu hrpu daleko dolje u hodniku. Phil je rekao: "Samo sjedi ovdje koju minutu, može, Jacky?" i odjurio prema ulazu. Neka mlada Kineskinja sjedila je i razgovarala s policajcem na betonskom stupiću na kraju parkirališta. Pred njom je ležao zgužvani predmet koji je Jack tek nakon nekog vremena prepoznao kao bicikl. Kad je Jack udahnuo, nanjušio je gorak dim.

Dvadeset minuta kasnije, i njegov otac i ujak Morgan otišli su iz zgrade. Još uvijek grleći gospođu Jerry, ujak Morgan mahnuo je na pozdrav Sawyerima. Poveo je ženu do suvozačkih vrata svoga sićušnog automobila. Jackov otac izvukao je svoj auto s parkirališta i natrag u promet na Sunsetu.

"Je li Jerry povrijeđen?" upita Jack.

"Nekakva čudna nesreća", reče njegov otac. "Struja - cijela zgrada je mogla planuti."

"Je li Jerry povrijeđen?" ponovio je Jack.

"Jadnik je povrijeđen tako gadno da je umro", reče njegov otac.

Jack i Richard Sloat trebali su dva mjeseca da doista slože priču iz razgovora koje su načuli. Jackova majka i Richardova domaćica dodale su druge pojedinosti - najkrvavije su stigle od domaćice.

Jerry Bledsoe došao je na posao u subotu kako bi pokušao srediti neke probleme u sigurnosnom sustavu zgrade. Da je s tim osjetljivim sustavom petljao tijekom tjedna, sigurno bi zbunio ili iznervirao ljude alarmom kad god ga slučajno pokrene. Sigurnosni sustav bio je ugrađen u glavnu strujnu ploču zgrade, postavljenu iza dvije velike pomične drvene ploče u prizemlju. Jerry je spustio alat i podigao ploče, provjerivši prije toga da je mjesto prazno i nitko neće iskočiti iz kože kad se alarm oglasi. Zatim je otišao dolje do telefona u svome podrumskom urediću i najavio lokalnoj policijskoj postaji da se ne obazire na signale s adrese Sawyera&Sloata sve do njegovog sljedećeg poziva. Kad se opet vratio gore da napadne vranino gnijezdo žica koje su ulazile u strujnu ploču, dvadeset trogodišnjakinja po imenu Lorette Chang baš je svojim biciklom stigla na parkiralište zgrade dijelila je letke s reklamom za restoran koji se trebao otvoriti u istoj ulici za dva tjedna.

Gospođica Chang kasnije je rekla policiji da je pogledala kroz staklena ulazna vrata i vidjela radnika kako iz podruma ulazi u predvorje. Tik prije nego što je radnik uzeo svoj odvijač i dotakao strujnu ploču, osjetila je kako joj parkiralište podrhtava pod nogama. Pretpostavila je da se radi o mini-potresu: cijelog života živeći u Los Angelesu, Lorette Chang naučila je ne obazirati se na seizmičke događaje koji ništa ne obore. Vidjela je kako je Jerry Bledsoe raširio noge (dakle, i on je to osjetio, premda nitko drugi nije), stresao glavom, i zatim blago uvukao vrh odvijača u košnicu žica.

A onda su se ulaz i donji hodnik zgrade Sawyer&Sloat pretvorili u holokaust.

Cijela strujna ploča smjesta se pretvorila u čvrsto pravokutno tijelo plamena; plavo-žuti lukovi nečeg nalik munjama zafrcali su i okružili radnika. Električne trube su zavijale i zavijale: KA-BAAAAAAM! KA-BAAAAAM! Vatrena kugla visoka dva metra ispala je ravno iz zida, odgurnula već mrtvo tijelo Jerryja Bledsoea, i otkotrljala se niz hodnik prema predvorju. Prozirna ulazna vrata rasprsla su se u komadiće stakla i zadimljene, izobličene dijelove okvira. Lorette Chang pustila je svoj bicikl i odjurila do telefonske govornice s druge strane ulice. Dok je vatrogascima diktirala adresu zgrade, uočila je da joj je sila koja je provalila kroz vrata uredno presavinula bicikl na pola, a spečeno truplo Jerryja Bledsoea još je stajalo i ljuljalo se naprijed-natrag pred uništenom pločom. Tisuće volta strujale su mu kroz tijelo, trzajući ga u ravnomjernim navalama, tresući ga amo-tamo u upornom pulsiranju. Sva dlaka na njegovom tijelu i većina odjeće je izgorjela, a koža mu je dobila skuhano sivu boju. Njegove naočale, istopljena gvalja smeđe plastike, prekrile su mu nos poput melema.

Jerry Bledsoe. Tko svira te promjene, tata? Jack je natjerao svoje noge da se miču dok nije prošlo pola sata a da nije vidio još neku kolibu pokrivenu slamom. Nepoznate zvijezde u nepoznatom rasporedu ležale su po cijelom nebu nad njim - poruke na jeziku koji nije znao iščitati.

Dvanaesto Poglavlje

Jack ide na tržnicu

1

Tu je noć prespavao u slatko mirisnom plastu sijena Teritorija, prvo si prokopavši put unutra a onda se okrenuvši kako bi svjež zrak stizao do njega kroz tunel koji je napravio. Sa zebnjom je osluškivao tihe šuškave zvuke - negdje je čuo ili pročitao da poljski miševi obožavaju plastove sijena. Ako ih je u ovom i bilo, veliki miš po imenu Jack Sawyer prestrašio ih je i utišao. Malo-pomalo se opustio, lijevom rukom opisujući obris Speedyjeve boce - začepio je vrh komadom svježe mahovine iz malog potoka gdje je zastao da se napije. Pretpostavljao je da je sasvim moguće kako će nešto mahovine pasti u bocu, ili već jest. Kakva šteta, pokvarit će pikantni okus i delikatni miris.

Dok je tako ležao, konačno na toplom, jako pospan, osjećaj kojeg je najviše bio svjestan bilo je olakšanje… kao da je prije imao deset utega od po pet kila svezane na leđima, a neka ljubazna duša otkopčala ih je i pustila da padnu na tlo. Opet je na Teritorijima, na mjestu koje šarmantni stvorovi kao što su Morgan od Orrisa, Osmond s bičem i Elroy nevjerojatni čovjek-jarac nazivaju domom, gdje se bilo što može dogoditi.

Ali Teritoriji mogu biti i dobri. Sjećao se toga iz najranijeg djetinjstva, kad su svi još živjeli u Kaliforniji i nitko nije živio nigdje drugdje. Teritoriji mogu biti dobri, i činilo mu se da sad oko sebe osjeća tu dobrotu, isto toliko mirno, nedvojbeno slatku kao miris plasta sijena, jasnu kao miris zraka na Teritorijima.

Osjeća li muha ili bubamara olakšanje kad naiđe neočekivan nalet vjetra i nakrene vrčevac taman toliko da omogući kukcu koji se utapa da ispliva? Jack nije znao… ali je znao da se izvukao iz Oatleyja, daleko od Klubova lijepog vremena i staraca koji ridaju nad svojim ukradenim kolicima iz supermarketa, daleko od mirisa piva i bljuvotine… i najvažnije od svega, bio je daleko od Smokeyja Updikea i Točionice Oatley.

Zato je smatrao da bi ipak mogao neko vrijeme putovati Teritorijima.

I misleći tako, zaspao je.

2

Prešao je tri, možda i pet kilometara po Zapadnoj cesti sljedećeg jutra, uživajući u suncu i dobrim, zemljastim mirisima polja skoro spremnih za žetvu na kraju ljeta, kad su se neka kola zaustavila, i brkati seljak u nečem što je izgledalo kao toga s grubim hlačama ispod nje povikao je: "Ideš li do trgovišta, mali?"

Jack je zurio u njega, napola u panici, shvativši da čovjek ne govori engleski - ne ono "jur" ili "sad varh sablje kruna visi"; to uopće nije bio engleski.

Žena u bogatoj haljini sjedila je kraj brkatog seljaka; u krilu je držala dječaka od možda tri godine. Ljubazno se nasmiješila Jacku i prevrnula očima prema svome suprugu. "On je bedak, Henry."

Ne govore engleski… ali što god govorili, ja to razumijem. Zapravo razmišljam na tom jeziku… i to nije sve - i vidim na njemu, ili njime, ili što god mislio pod time.

Jack je shvatio da je to isto činio i kad je prošli put bio na Teritorijima - samo što je tada bio previše zbunjen da bi to shvatio; stvari su se prebrzo kretale, i sve je djelovalo čudno.

Seljak se nagnuo naprijed. Nasmiješio se, pokazujući apsolutno odvratne zube. "Jesi bedak, mali?" upitao je, nimalo neljubazno.

"Ne", odvratio je, uzvraćajući smiješak što je najbolje mogao, svjestan da nije rekao ne već neku teritorijsku riječ koja znači ne - kad je preskočio, promijenio je i govor i način razmišljanja (ili bar način zamišljanja - nije imao tu riječ u svome rječniku, ali svejedno je znao na što misli) kao što je promijenio i odjeću. "Nisam bedak. Samo mi je majka rekla da budem oprezan s ljudima koje sretnem na cesti." Sad se seljakova žena nasmiješila.

"I majka ti je dobro rekla", reče ona. "Ideš za trgovište?"

"Da", reče Jack. "To jest, idem niz cestu - na zapad."

"Onda se popni otraga", reče seljak Henry. "Dan se bliži kraju. Hoću prodati što imam, ako mogu, i vratiti se kući prije sumraka. Kukuruz je jadan, ali to je posljednji ove sezone. Sreća što uopće ima kukuruza u devetaku. Netko ga možda kupi."

"Hvala vam", rekao je Jack penjući se na stražnji dio niskih kola. Ovdje, deseci klipova kukuruza bili su povezani grubim komadima užeta i naslagani kao cjepanice. Ako je taj kukuruz jadan, Jack nije mogao zamisliti što bi ovdje bilo dobar kukuruz - bili su to najveći klipovi koje je ikad u životu vidio. Bilo je tu i malih hrpica buća i tikava i stvari koje su ličile na bundeve - ali bile su crvenkaste a ne narančaste. Jack nije znao što je to, ali slutio je da su divnog okusa. Želudac mu je zakruljio. Otkako je krenuo na cestu, otkrio je što je to glad - ne kao prolazna pojava, nešto što mutno osjetiš nakon škole i umiriš s par keksa i šalicom mlijeka začinjenog Nestleovim Quikom, već kao intimnog prijatelja koji se ponekad odmakne, ali rijetko kad ode do kraja.

Sjedio je leđima okrenut prednjem dijelu kola, nogu u sandalama koje su visjele i skoro dodirivale nabijenu zemlju Zapadne ceste. Jutros je bilo puno prometa, većinom na putu za trgovište, pretpostavio je Jack. Svako toliko, Henry bi pozdravio nekog poznatog.

Jack se još pitao kakvog su okusa one bundeve boje jabuka - i odakle će uopće doći do sljedećeg obroka - kad su mu se male ruke zaplele u kosu i žustro povukle - dovoljno žustro da mu oči zasuze.

Okrenuo se i vidio kako trogodišnjak stoji na bosim nogama sa širokim osmijehom na licu i po nekoliko pramena Jackove kose u svakoj ruci.

"Jason!" povikala je njegova majka - ali bio je to, na svoj način, ponosan povik (Jeste li vidjeli kako je povukao tu kosu? Zar nije snažan!) - "Jasone, to nije lijepo!"

Jason se nimalo posramljeno iskezio. Bio je to širok, blesast, sunčani osmijeh, i na svoj način isto tako sladak kao i miris plasta sijena u kojem je Jack proveo noć. Nije ga mogao ne uzvratiti… i premda u tom uzvraćanju osmijeha nije bilo političkih kalkulacija, vidio je da se stekao prijateljicu u Henryjevoj ženi.

"Sjedi", reče Jason, njišući se naprijed-natrag nesvjesnim kretnjama mornarskog veterana. Još se smiješio Jacku.

"Ha?"

"Kuilo."

"Ne shvaćam te, Jasone."

"Sjedi-kuilo."

"Ne mogu -"

A tada se Jason, krupan za trogodišnjaka, bacio u Jackovo krilo, još uvijek se smiješeći.

Sjedi-kuilo, oh, da, sad shvaćam, pomislio je Jack, osjećajući kako mu se tupa bol iz testisa širi do želuca.

"Jason je zločest!" doviknula je njegova majka istim onim trpeljivim, zar-nije-sladak glasom… a Jason, koji je znao tko vlada, iskezio se svojim blesastim, slatko šarmantnim osmijehom.

Jack je shvatio da je Jason mokar. Vrlo, iznimno, nedvojbeno mokar.

Dobrodošao natrag na Teritorije, Jacko.

I sjedeći tamo, s djetetom u rukama i toplom mokrinom koja mu je polako namakala odjeću, Jack se počeo smijati, lica podignutog prema plavom, plavom nebu.

3

Nekoliko minuta kasnije, Henryjeva žena prebacila se do mjesta gdje je Jack sjedio s djetetom u krilu i preuzela Jasona.

"Oooh, mokar, zločesti dečko", rekla je svojim trpeljivim glasom. Kako puno piški moj Jason! Pomislio je Jack, i opet se nasmijao. To je nasmijalo Jasona, i gospođa Henry nasmijala se s njima.

Dok je presvlačila Jasona, postavila je Jacku više pitanja - kakva je često čuo i u svome svijetu. Ali ovdje mora biti oprezan. On je stranac, i moglo bi biti skrivenih klopki. Čuo je kako njegov otac govori Morganu… pravi Stranac, ako shvaćaš što mislim.

Jack je osjetio da ženin suprug pozorno sluša. Odgovorio je na njena pitanja opreznom varijantom Priče - ne one koju je pričao kad bi tražio posao, već one koju je pričao kad bi netko tko bi ga povezao postao znatiželjan.

Rekao je da dolazi iz Sela Svih Ruku - Jasonova majka mutno se sjećala da je čula za to mjesto, ali to je sve. Zar je doista stigao tako daleko? Htjela je znati. Jack joj je to potvrdio. A kamo ide? Rekao je njoj (i Henryju koji je tiho osluškivao) da je pošao u selo Kalifornija. Za to nije čula čak ni mutno, u pričama koje bi povremeno pričali putujući trgovci. Jack se baš nije jako iznenadio… ali je bio sretan što nitko od njih nije uzviknuo "Kalifornija? Tko je ikad čuo za selo koje se zove Kalifornija? Koga ti to muljaš, mali?" Na Teritorijima sigurno ima puno mjesta - cijela područja, kao i sela - za koje ljudi koji žive u svojim malim okruženjima nikad nisu čuli. Nema strujnih stupova. Nema struje. Nema filmova. Nema kabelske televizije da im pokaže kako su divne stvari u Malibuu ili Sarasoti. Nema teritorijske verzije telekoma, s reklamom za trominutne pozive prema Stražarnicama nakon pet popodne po cijeni od samo 5,83 dolara plus porez, cijene mogu biti više za dan Božjih čekića i druge praznike. Oni žive u misteriji, pomislio je. Kad živiš u misteriji, ne propituješ selo samo zato što nikad nisi čuo za njega. Kalifornija ne zvuči ništa luđe nego mjesto po imenu Svih Ruku.

I nisu ga propitivali. Rekao im je da mu je otac umro prošle godine, i da mu je majka vrlo bolesna (pomislio je dodati da su kraljičini ovršnici došli usred noći i odveli im magarca, iscerio se i zaključio da bi to možda trebao preskočiti). Majka mu je dala novca koliko je mogla (samo što riječ koja je izišla na čudnom jeziku nije zapravo bila novac - bila je nešto poput štapići) i poslala ga u selo Kalifornija, da živi sa svojom tetom Helen.

"Teška su vremena", rekla je gospođa Henry, čvršće grleći sad presvučenog Jasona.

"Svih Ruku su blizu ljetne palače, zar ne, mali?" Bilo je to prvi put što je Henry progovorio otkako je pozvao Jacka da se popne.

"Da", reče Jack. "To jest, prilično blizu. Mislim -"

"Nisi nam rekao od čega ti je otac umro."

Sad je okrenuo glavu. Pogled mu je bio uzak i procjenjivački, prijašnja ljubaznost je nestala; otpuhala mu je iz očiju kao plamen svijeće na vjetru. Da, ovdje ima klopki.

"Je li bio bolestan?" upita gospođa Henry. "Danas ima toliko bolesti - boginje, kuga - teška vremena…"

Jedan divlji trenutak, Jack je pomislio reći Ne, nije bio bolestan, gospođo Henry. Primio je puno volta, moj tata. Znate, otišao je jedne subote odraditi nešto i ostavio je gospođu Jerry i sve male Jerryje - uključujući i mene - kod kuće. To je bilo dok smo svi živjeli u rupi u zidu i nitko nije živio nigdje drugdje, shvaćate. I znate što? Zabio je odvijač u hrpu žica a gospođa Feeny, ona radi u kući Richarda Sloata, ona je čula kako ujak Morgan priča na telefonu i rekao je da je struja izašla, sva struja, i skuhala ga je, tako gadno da su mu se naočale rastopile na nosu, samo što vi ne znate za naočale jer ih vi ovdje nemate. Nemate naočala… nemate struje… nemate Playboy TV… nemate aviona. Nemojte završiti kao gospođa Jerry, gospođo Henry.

Nemojte -

"Nije važno je li bio bolestan", rekao je brkati seljak. "Jel' se bavio politikom?"

Jack ga pogleda. Usta su mu se kretala, ali nije ispuštao nikakva zvuka. Nije znao što bi rekao. Previše klopki.

Henry kimne, kao da je odgovorio. "Skoči dolje, mali. Trgovište je tik iza sljedeće uzvisine. Mislim da možeš i pješice do tamo, zar ne?"

"Da", reče Jack. "Mislim da mogu."

Gospođa Henry djelovala je zbunjeno… ali sad je držala Jasona podalje od Jacka, kao da ima neku zaraznu bolest.

Još uvijek se osvrćući preko ramena, seljak se pomalo tužno nasmiješio. "Žao mi je. Djeluješ kao drag dečko, ali mi smo ovdje priprosti ljudi - što god se događa tamo daleko kraj mora je stvar za veliku gospodu. Ili će kraljica umrijeti ili neće… a, jasno, jednog dana mora. Bog prije ili kasnije zabije sve čavle. A kad se mali ljudi miješaju u poslove velikaša, nastradaju."

"Moj otac -"

"Ne želim čuti o tvome ocu!" reče Henry oštro. Njegova žena odmakla se od Jacka, još uvijek stišćući Jasona na grudima. "Dobar ili loš čovjek, ne znam, i ne želim znati - znam samo da je mrtav, mislim da to nisi lagao, i njegov sin spava na otvorenom i bazdi na bijeg. Sin ne govori kao da stiže iz ovih krajeva. Zato silazi. Imam i ja sina, kao što vidiš."

Jack je sišao, žalostan zbog straha na licu mlade žene - straha koji je on tamo doveo. Seljak je bio u pravu - mali ljudi ne smiju se miješati u probleme velikaša. Ne ako su pametni.

Trinaesto Poglavlje

Ljudi na nebu

1

Bio je šok otkriti da se novac koji je tako teško zaradio doslovno pretvorio u štapiće - izgledali su poput zmija-igračaka koje je izradio neki nesposoban obrtnik. Šok je pak potrajao samo trenutak, i žalobno se nasmijao samome sebi. Štapići jesu novac, naravno. Kad dolazi ovamo, sve se mijenja. Srebrni dolar u grifonski novčić, košulja u haljetak, engleski u teritorijski, i dobar stari američki novac u - pa, u zglobaste štapiće. Prešao je s ukupno oko dvadeset dolara, i pretpostavio je da ima točno istu svotu u novcu Teritorija, premda je prebrajao četrnaest zglobova na jednom od novčanih štapića, i više od dvadeset na drugom.

Problem nije bio toliko u novcu koliko u cijeni - nije imao pojma što je jeftino a što je skupo, i dok je hodao kroz tržnicu, Jack se osjećao kao natjecatelj na kvizu Cijena je ispravna{17} - samo, ako ovdje pogriješi, neće biti utješne nagrade i tapšanja po ramenu Boba Barkera; ako ovdje pogriješi, mogli bi… pa, nije bio sasvim siguran što bi mu mogli napraviti. Otjerati ga, sigurno. Povrijediti ga, tući? Možda. Ubiti ga? Vjerojatno ne, ali nije mogao biti potpuno siguran. To su mali ljudi. Ne bave se politikom. A on je stranac.

Jack je polako prešao s jednog na dragi kraj glasne i zaposlene gužve u trgovištu, hrvući se s tim problemom. Sad se usredotočio uglavnom u njegovom želucu - bio je užasno gladan. Jednom je vidio Henryja kako se nateže s čovjekom koji prodaje koze. Gospođa Henry stajala je kraj njega, ali malo povučeno, dajući muškarcima prostora za trgovinu. Bila je okrenuta leđima Jacku, ali držala je dijete u rakama - Jason, jedan od malih Henryja, pomislio je Jack - ali Jason ga je ugledao. Dijete je mahnulo jednom bucmastom rakom prema Jacku, a Jack se hitro okrenuo, tako da između njega i Henryja bude što više ljudi.

Posvuda se čini se osjećao miris pečenog mesa. Vidio je trgovce kako polako okreću govedske butove na ugljenim vatrama, kako malim tako i ambicioznim; vidio je šegrte kako stavljaju debele odreske nečeg što je djelovalo kao svinjetina na kriške domaćeg kruha i odnose ih kupcima. Izgledali su kao teklići na aukciji. Većina kupaca bili su seljaci kao Henry, i činilo se da i hranu kupuju onako kako ljudi na aukcijama obavljaju svoje licitacije - naprosto bi carski podigli jednu ruku, raširenih prstiju. Jack je podrobno promatrao nekoliko takvih transakcija, i u svakom slučaju, sredstvo razmjene bili su zglobasti štapići… ali koliko bi zglobova bilo dovoljno? zapitao se. Nije bilo važno. Mora jesti, označila ga transakcija kao stranca ili ne.

Prošao je kraj pantomimičarske predstave, jedva bacivši pogled na nju premda je brojna publika koja se okupila - uglavnom žene i djeca - urlala od smijeha i pljeskala. Krenuo je prema štandu platnenih zidova gdje je neki krupan čovjek s tetovažama na velikim bicepsima stajao s jedne strane rova sa zadimljenim ugljenom iskopanog u zemlji. Željezni ražanj dugačak oko dva metra pružao se iznad ugljena. Po jedan znojan, prljav dječak stajao je sa svake strane. Pet krupnih pečenja bilo je nanizano na ražanj, i dječaci su ih ujednačeno okretali.

"Fino meso!" zapijevao je krupni čovjek. "Fino meso! Fiiiiiino meso! Kupite moje fino meso! Finog mesa ima! Fino meso je ovdje!" Sa strane, prema dječaku bližem sebi: "Koristi leđa, Bog te zakucao" Zatim natrag onom zapijevajućem, trgovačkom poviku.

Neki seljak koji je prolazio s mladom kćerkom podigao je ruku, zatim pokaže na drugo pečenje s lijeva. Dječaci su prestali okretati ražanj dovoljno dugo da njihov šef odreže komad s pečenja i stavi ga na krišku kruha. Jedan od njih odjurio je s time do seljaka, koji je izvadio jedan zglobni štapić. Pozorno promatrajući, Jack je vidio kako je odlomio dva zgloba novčanog štapića i dao ih dječaku. Dok je dječak jurio natrag na svoje mjesto, mušterija je vratila novčani štapić u džep odsutnim ali pažljivim pokretom čovjeka koji vraća sitniš u džep, odgrizao ogroman griz toga otvorenog sendviča, i dao ostatak svojoj kćeri, čiji je prvi griz bio skoro isto toliko oduševljen kao i onaj njenog oca.

Jackov želudac je hučao i zvečao. Vidio je što mu treba… nadao se.

"Fino meso! Fino meso! Fino -" Krupni čovjek se prekinuo se i pogledao prema Jacku, gustih obrva koje su se skupile nad malim ali ne posve glupim očima. "Čujem pjesmu tvoga želuca, prijatelju. Ako imaš novca, trguj sa mnom a ja ću te večeras blagosloviti u molitvama. A ako nemaš, onda makni svoje glupo ovnujsko lice odavde i idi dovraga."

Oba dječaka su se nasmijala, ali bili su očito umorni - smijali su se kao da nemaju nadzora nad zvukovima koje proizvode.

Ali izluđujući miris mesa koje se polako kuha nije mu dopuštao otići. Izvadio je kraći od svojih zglobnih štapića i pokazao na drugo pečenje slijeva. Nije govorio. To se činilo sigurnijim. Prodavač je zastenjao, opet izvukao svoj grabi nož iz pojasa i odrezao komad - bio je to manji komad nego što je odrezao seljaku, primijetio je Jack, ali njegov želudac nije se zanimao za takve stvari; ludo je krulio u iščekivanju.

Prodavač je bacio meso na krah i sam ga donio umjesto da ga da jednom od dječaka. Uzeo je Jackov novčani štapić. Umjesto dva zgloba, odlomio je tri.

U glavi mu je progovorio glas njegove majke, kiselo zabavljen: Čestitke, Jacko… upravo su te sjebali.

Prodavač ga je promatrao, cereći se oko usta punih uništenih crnih zuba, izazivajući ga da nešto kaže, nekako se pobuni. Trebaš biti zahvalan što sam uzeo samo tri zgloba umjesto svih četrnaest. Mogao sam, znaš. Mogao bi isto tako ići uokolo sa znakom oko vrata na kojem piše JA SAM OVDJE STRANAC, I SAM SAM. Zato mi reci, ovnujska faco: hoćeš se svađati oko toga?

Što on želi nije bilo važno - bilo je očito da ne može ulaziti u raspravu oko toga. Ali opet je osjetio onaj tanak, bespomoćan bijes.

"Kreni", rekao je trgovac umorivši se od njega. Mahnuo je krupnom rakom Jacku pred licem. Prsti su mu bili puni ožiljaka, i imao je krvi pod noktima. "Dobio si hranu. Sad se gubi odavde."

Jack je pomislio, Mogao bih ti pokazati džepnu svjetiljku i pobjegao bi kao da te progone svi vrazi pakla. Pokazati ti avion i vjerojatno bi poludio. Možda nisi baš tako opak kao što misliš, stari.

Nasmiješio se, i možda mu je u osmijehu bilo nečega što se prodavaču mesa nije svidjelo, jer je ustuknuo od Jacka, s trenutnom nelagodom na licu. Onda su mu se obrve opet nabrale.

"Gubi se, rekao sam!" zarežao je. "Gubi se, Bog te zakucao!" I ovog puta, Jack je otišao.

2

Meso je bilo izvrsno. Jack je progutao i njega i kruh na kojem je ležalo, a onda nemarno polizao sok s dlanova, šećući dalje. Meso je doista imalo okus svinjetine… a ipak i nije. Bilo je nekako bogatije, aromatičnije od svinjetine. Što god bilo, odlično je popunilo rupu u njegovom želucu. Jacku se činilo da bi tisuću godina mogao to nositi u školu za užinu.

Sad kad je uspio ušutkati svoj želudac - bar na neko vrijeme - mogao se ogledati s više zanimanja… i premda to nije znao, konačno se počeo uklapati u gomilu. Sad je bio samo još jedan neotesanac sa sela koji je došao u trgovište, polako hodajući među štandovima i pokušavajući zuriti u svim smjerovima odjednom. Varalice su ga prepoznavale, ali samo kao još jednu od mnogih mogućih meta. Dozivali su ga i dovikivali mu, a kad bi prošao dovikivali bi i dozivali svakoga tko bi prošao iza njega - muškarca, ženu ili dijete. Jack je iskreno buljio u robu rasprostrtu svuda oko njega, robu istovremeno čudesnu i čudnu, i usred svih ostalih koji su zurili prestao je biti stranac - možda zato što je odustao od napora da djeluje blazirano na mjestu gdje nitko nije djelovao blazirano. Smijali su se, svađali, cjenkali… ali nitko nije djelovao kao da mu je dosadno.

Trgovište ga je podsjetilo na kraljičin paviljon, bez ozračja napetosti i pretjeranog veselja - bila je tu ista ona apsurdno bogata mješavina mirisa (kojom je dominiralo pečeno meso i životinjski izmet), iste šarene gomile (premda čak ni najsjajnije odjeveni ljudi koje je Jack vidio nisu bili ni blizu kicošima koje je vidio u paviljonu), ista ona uznemirujuća ali nekako predivna preklopljenost savršeno normalnog, rame uz rame s ekstravagantno čudnim.

Zastao je kraj štanda gdje je neki čovjek prodavao sagove s utkanim kraljičinim portretom. Jack je odjednom pomislio na mamu Hanka Scofflera i nasmiješio se. Hank je bio jedan od klinaca s kojima su se Jack i Richard Sloat družili u L. A.-ju. Scofflerica je bila slaba na najkičastije ukrase koje je Jack ikad vidio. I, Bože, obožavala bi te sagove, s utkanom slikom Laure DeLoessian, kose podignute u visoku, kraljevsku krunu od pletenica! Bolje od plišanih slika aljaških jelena ili keramičke diorame Posljednje večere iza bara u dnevnoj sobi Scofflerovih…

A onda se lice utkano u sagove naizgled promijenilo još dok ga je promatrao. Kraljičino je lice nestalo, i vidio je lice svoje majke, kako se ponavlja i ponavlja, pretamnih očiju, puno preblijede kože.

Nostalgija je opet zaskočila Jacka. Projurila mu je kroz um u valu i u srcu ju je zazvao - Mama! Hej, mama! Isuse, što ja radim ovdje? Mama!! - pitajući se s čeznutljivom silinom ljubavnika što sad radi, baš ovog časa. Sjedi kraj prozora, pušeći, promatrajući ocean, s otvorenom knjigom kraj sebe? Gleda TV? Film u kinu? Spava? Umire?

Mrtva? dodao je zlobni glas prije nego što ga je mogao zaustaviti. Je li mrtva, Jack? Već mrtva?

Prestani.

Osjetio je gorući ubod suza.

"Čemu takva tuga, maleni moj?"

Podigao je pogled, iznenađen, i vidio kako ga promatra trgovac sagovima. Bio je krupan kao i prodavač mesa, i ruke su mu također bile tetovirane, ali njegov je osmijeh bio otvoren i sunčan. U njemu nije bilo zlobe. To je bila velika razlika.

"Nije to ništa", reče Jack.

"Ako od ničega tako izgledaš, sinko moj, sinko moj, trebao bi razmišljati o nečemu."

"Tako je gadno izgledalo, ne?" upitao je Jack blago se smiješeći. Izgubio je nelagodu i zbog govora - bar načas - i možda zato prodavač sagova nije u njemu čuo ništa čudno ni neritmično.

"Mali, djelovao si kao da ti je samo jedan prijatelj preostao s ove strane Mjeseca, i baš si vidio kako je Divlji bijeli vuk sa sjevera došao i pojeo ga srebrnom žlicom."

Jack se malo nasmiješi. Prodavač sagova okrenuo se i uzeo nešto s manje police desno od najvećeg saga - bilo je ovalno i imalo kratku dršku. Kad ga je okrenuo, sunce je bljesnulo preko njega - bilo je to zrcalo. Jacku je djelovao maleno i jeftino, kakvo možeš osvojiti kad oboriš sve tri drvene boce za mlijeko u lunaparku.

"Eto, dečko", reče prodavač sagova. "Pogledaj da vidiš jesam li u pravu."

Jack je pogledao u zrcalo i zinuo, načas tako zapanjen da mu se činilo kako mu je srce zaboravilo kucati. Bio je to on, ali izgledao je kao nešto s Otoka užitaka iz Disneyjeve verzije Pinokija, gdje je previše igranja biljara i pušenja cigara pretvorilo dječake u magarce. Njegove oči, inače plave i okrugle kakvima ih je moglo stvoriti anglosaksonsko podrijetlo, postale su smeđe i bademastog oblika. Njegova kosa, gruba, zamršena i spuštena preko sredine čela, definitivno je djelovala kao griva. Podigao je jednu ruku da je odmakne, i dotakao samo golu kožu - u zrcalu, prsti kao da su mu izblijedili kroz kosu. Čuo je kako se prodavač zadovoljno smije. Najnevjerojatnije od svega, dugačke magareće uši visjele su mu sve do ispod čeljusti. Dok je zurio, jedno se od njih trznulo.

Odjednom je pomislio: Ja sam IMAO jedno takvo!

I odmah zatim: U Dnevnim snovima sam imao takvo zrcalo. A u redovnom svijetu je to bilo… bilo…

Nije mu moglo biti više od četiri godine. U redovnom svijetu (prestao je o tome razmišljati kao o stvarnom svijetu a da to nije ni primijetio) bila je to velika staklena pikula ružičastog središta. Jednog dana dok se igrao njome, otkotrljala se niz betonirani putić pred njihovom kućom i prije nego što ju je stigao uhvatiti, pala je kroz rešetke kanalizacije. Nestala je - zauvijek, mislio je tada, sjedeći na pločniku lica skrivenog u prljave šake i plačući. Ali nije; tu je ponovno otkrio tu staru igračku, isto tako predivnu sada kao i kad mu je bilo tri ili četiri godine. Oduševljeno se nasmiješio. Slika se promijenila, i Jack Magarac postao je Jack Mačak, mudrog lica punog tajnovite zabavljenosti. Oči su mu od magareće-smeđih postale mačje zelene. Sad su se živahna siva krznata uha pozorno dizala tamo gdje su prije visjele magareće uši.

"Bolje", reče trgovac. "Bolje, sinko moj. Volim vidjeti sretnog dječaka. Sretan dječak je zdrav dječak, a zdrav dječak će se snaći u svijetu. Tako piše u Knjizi dobrog poljodjelstva, a ako i ne piše, trebalo bi. Možda to upišem u svoj primjerak, ako ikad skupim dovoljno grebalica od svoga polja bundeva da si kupim jednu. Hoćeš zrcalo?"

"Da!" poviče Jack. "Da, sjajno!" Posegnuo je za svojim štapićima. Štedljivost je zaboravljena. "Koliko?"

Prodavač se namrštio i hitro se ogledao da vidi promatra li ih tko. "Spremi to, sinko moj. Zaguraj ih duboko, tako treba. Pokažeš li grebalice, ostat će ti zezalice. Na tržnici je sve puno grebara."

"Molim?"

"Nije važno. Ne košta ništa. Uzmi ga. Polovica ih se razbije u mojim kolima kad ih vučem natrag u trgovinu u desetaku. Majke dovode dječicu i probaju, ali ih ne uzimaju."

"Bar svi to znaju", reče Jack.

Trgovac ga je pogledao malo iznenađeno, a onda obojica prasnu u smijeh.

"Sretan dječak brzog jezika", reče trgovac. "Dođi k meni kad budeš stariji i hrabriji, sinko moj. Povest ćemo tvoj jezik na jug i utrostručiti prodaju."

Jack se zahihoće. Tip je bio poput rap-ploče Sugarhill Ganga.

"Hvala!" rekao je (krupan, nevjerojatan smiješak pojavio se na licu mačka u zrcalu.). "Puno vam hvala!"

"Zahvali mi kod Boga", reče trgovac… A zatim, kao da se tek sjetio: "I pazi na paljivo!"

Jack je krenuo dalje, brižljivo zaguravši igračku-zrcalo u svoj haljetak, kraj Speedyjeve boce.

I svakih nekoliko minuta provjeravao je da se uvjeri kako su mu štapići još na mjestu.

Valjda ipak zna što su grebari.

3

Tri štanda dalje od pjesničkog trgovca sagovima, neki čovjek uništenog izgleda i iskošenog poveza na jednom oku i okružen mirisom jakog pića pokušavao je seljaku prodati velikog pijetla. Govorio je seljaku kako će, ako kupi tog pijetla i stavi ga s kokošima, sljedećih dvanaest mjeseci imati samo jaja s po dva žumanjka.

Jack, međutim, nije želio ni gledati pijetla ni slušati trgovčevu priču. Pridružio se gomili djece koja su zurila u glavnu atrakciju jednookog čovjeka. U velikom kavezu od pruća stajao je papagaj. Bio je visok skoro koliko najmlađa djeca u skupini, i bio je glatko, tamnozelen kao boca piva Heineken. Oči su mu bile sjajno zlatne… sva četiri. Kao i poni kojeg je vidio u štalama paviljona, papagaj je imao dvije glave. Držao se za svoju prečku krupnim žutim nogama i mirno gledao u dva smjera istovremeno, dvije pernate krune skoro preklopljene.

Papagaj je razgovarao sam sa sobom, na veliku zabavu djece - ali čak i zadivljen, Jack je uočio kako, premda pozorno promatraju papagaja, ne djeluju ni zapanjeno pa čak ni jako začuđeno. Nisu bili poput klinaca koji gledaju prvi film u životu, zapanjeno sjedeći u sjedalima pretvoreni u oči; više su bili poput klinaca koji kao i obično gledaju crtiće u subotu ujutro. Ovo je čudo, da, ali ne baš posve novo. A kome čudesa prije izblijede negoli vrlo mladima?

"Kraaaa! Koliko je visoko gore?" upitala je istočna glava.

"Dolje kao nisko", odvrati zapadna glava, a djeca zahihoću.

"Graak! Koja je velika istina velikaša?" upita sad istočna glava.

"Da će kralj biti kralj cijelog života, ali vitezov vijek može biti duži!" odgovori živahno zapadna glava. Jack se nasmiješio a nekoliko starije djece se nasmijalo, ali mlađi su samo djelovali zbunjeno.

"A što je u ormaru gospođe Spratt?" upita sad istočna glava.

"Prizor koji nitko neće vidjeti!" uzvrati zapadna glava, i premda je Jack bio zbunjen, djeca su se grohotom smijala.

Papagaj je svečano promeškoljio noge na prečki i posrao se u slamu ispod sebe.

"A što je Alana Destryja prestravilo na smrt usred noći?"

"Ugledao je svoju ženu - graaaaaaak! - kako izlazi iz kade!"

Seljak je sad odlazio, a jednooki trgovac još je držao pijetla. Bijesno se okrenuo prema djeci. "Gubite se odavde! Gubite se odavde prije nego vam svima nalupam guzice!"

Djeca su se raspršila. Jack je pošao s njima, bacajući posljednji zapanjen pogled preko ramena na čudesnog papagaja.

4

Na drugom štandu dao je dva drvena zgloba za jabuku i vrč mlijeka - najslađeg, najbogatijeg mlijeka koje je ikad kušao. Jacku se činilo da bi, kad bi kod kuće imali takvog mlijeka, Nestle i Hershey{18} bankrotirali za tjedan dana.

Baš je dovršavao mlijeko kad je ugledao obitelj Henry kako polako ide prema njemu. Vratio je vrč ženi na štandu, koja je ostatak štedljivo izlila natrag u veliku drvenu bačvu kraj sebe. Jack je požurio dalje, brišući brk od mlijeka s gornje usnice i s nelagodom se nadajući da nitko tko je prije njega pio iz vrča ne pati od lepre ili herpesa ili nečeg takvog. Ali nekako mu se činilo da takve grozne stvari ovdje čak ni ne postoje.

Prošao je glavnom cestom trgovišta, kraj pantomimičara, kraj dvije debele žene koje su prodavale zdjele i tave (Tupperware Teritorija, pomislio je Jack i iskezio se), kraj onog čudesnog dvoglavog papagaja (njegov je vlasnik sad posve otvoreno pio iz glinene boce, divlje teturajući s jednog na drugi kraj svoga štanda, držeći ošamućenog pijetla za vrat i svadljivo vičući na prolaznike - Jack je vidio da je čovjeku desna ruka prekrivena žuto-bijelim ptičjim izmetom i namrštio se), kraj otvorenog prostora gdje su se okupili seljaci. Tamo je načas zastao, znatiželjan. Mnogi seljaci pušili su glinene lule, a Jack je vidio i nekoliko glinenih boca, vrlo sličnih onoj kojom je mahao prodavač ptica, kako idu od ruke do ruke. Na dugačkom travnatom polju, ljudi su bacali kamenje iza krupnih dlakavih konja spuštenih glava i mekih, tupih očiju.

Jack je prošao kraj štanda sa sagovima. Prodavač ga je vidio i podigao ruku. Jack je također podigao ruku u pozdrav i poželio doviknuti: Maši, maši, ali za se' se ne maši! Zaključi da bi bilo bolje šutjeti. Odjednom je shvatio da se osjeća tužno. Onaj osjećaj stranosti, izdvojenosti, opet se spustio na njega.

Stigao je do križanja. Put prema sjeveru i jugu bio je jedva nešto širi seoski puteljak. Zapadna cesta bila je puno šira.

Stari Jack Putnik, pomislio je i pokušao se nasmiješiti. Ispravio je ramena i čuo kako Speedyjeva boca kucka o zrcalo. Eto ti starog Jacka Putnika na teritorijskoj verziji Međudržavne ceste 90. Noge, nemojte me sad iznevjeriti!

5

Kakvih pet sati kasnije, usred popodneva, Jack je sjeo u visoku travu kraj ceste i gledao kako veći broj ljudi - s ove udaljenosti bili su jedva nešto veći od buba - ulazi u visok toranj nesigurnog izgleda. Odabrao je to mjesto da se odmori i pojede svoju jabuku jer se činilo da se Zapadna cesta ovdje najviše približava tome tornju. Još je bio bar pet kilometara daleko (a možda i puno više od toga - skoro nadnaravna bistrina zraka činila je procjenu udaljenosti vrlo teškom), ali bio je Jacku na vidiku već više od sat vremena.

Jack je pojeo jabuku, odmorio svoje umorne noge, i zapitao se što bi mogao biti taj toranj koji tako usamljeno stoji usred polja uzbibane trave. I, naravno, zapitao se zašto se ti ljudi penju u njega. Vjetar je uporno puhao još otkako je Jack otišao iz trgovišta, a toranj je bio niz vjetar od Jacka, ali kad god bi vjetar načas zamro, Jack ih je čuo kako se dozivaju… i smiju se. Čulo se puno smijanja.

Kakvih sedam kilometara zapadno od trgovišta, Jack je prošao kroz neko selo - ako se definicija sela proširi da uključi pet sićušnih kućica i jedan dućan koji je očito već dugo zatvoren. To je bila posljednja ljudska nastamba koju je vidio otad do sad. Tik prije nego što je ugledao toranj, počeo se pitati je li doista stigao do Vanjske straže ni ne znajući. Sjećao se što je rekao satnik Farren: Iza Vanjske straže, Zapadna ceste odlazi u ništavilo… ili u pakao. Čuo sam kako se govori da ni sam Bog ne odlazi iza Vanjske straže.

Jack malo zadrhti.

Ali nije doista vjerovao da je stigao tako daleko. Nedvojbeno, nije osjećao sve dublju nelagodu koju je osjetio prije nego što je zalutao među živo drveće nastojeći pobjeći od Morganove kočije… živo drveće koje se sad činilo poput nekog jezovitog prošloga vremenu koje je proveo u Oatleyju.

Doista dobri osjećaji koje je iskusio od trenutka kad se probudio, na toplom i odmoran unutar plasta sijena, pa sve do trenutka kad mu je seljak Henry rekao neka siđe s njegovih kola sad su se vratili: osjećaj da su Teritoriji, kakvo god zlo možda skrivali, u svojoj suštini dobri, i da bi kad god poželi mogao postati dijelom ovog mjesta… da zapravo uopće nije Stranac.

Shvatio je da doista jest dio Teritorija, u dugim razdobljima. Pala mu je na pamet čudna pomisao, dok je s lakoćom išao Zapadnom cestom, misao napola na engleskom i napola na jeziku Teritorija, kako se god zvao: Kad sanjam, jedini trenutak kad ZNAM da sanjam jest kad se počinjem buditi. Ako sanjam i samo se odjednom probudim ako se oglasi budilica ili tako nešto - onda sam totalno iznenađen. Isprva, buđenje se čini kao san. A ovdje nisam stranac kad san postane dubok - je li to ono što mislim? Ne, ali blizu je. Kladim se da je moj tata puno duboko sanjao. I kladim se da ujak Morgan to skoro nikad ne čini.

Odlučio je da će otpiti gutljaj iz Speedyjeve boce i preskočiti natrag čim ugleda nešto što bi moglo biti opasno… čak i ako samo vidi nešto zastrašujuće. Inače će cijelog dana hodati ovuda prije nego što se vrati u New York. Zapravo, mogao bi biti u iskušenju da provede noć na Teritorijima kad bi imao nešto za jelo osim one jabuke. Ali nije to imao, a uzduž, široke, napuštene zemljane trake Zapadne ceste nije bilo ni jednog supermarketa ni benzinske postaje.

Staro drveće koje je okruživalo križanje i trgovište povuklo se pred otvorenom travnatom ravnicom s obje strane kad je Jack prošao ono posljednje malo naselje. Počelo mu se činiti da hoda uzduž beskonačne šetnice koja prolazi posred beskrajnog oceana. Sam je putovao Zapadnom cestom toga dana pod nebom koje je bilo bistro i sunčano ali prohladno (sad je kasni rujan, naravno da je prohladno, pomislio je, samo što je riječ koja mu je pala na pamet bila teritorijska riječ koja se doista bolje prevodi kao devetak). Nisu ga prestizali nikakvi pješaci, a ni kola, ni natovarena ni prazna. Vjetar je puhao prilično uporno, uzdišući kroz ocean trave uz tih zvuk koji je bio istovremeno jesenski i usamljen. Veliki valovi pružali su se preko trave pred tim vjetrom.

Kad bi ga netko pitao "Kako si, Jack?", dječak bi odgovorio: "Prilično dobro, hvala. Vedro:" Vedro je riječ koja bi mu pala na pamet dok je prolazio kroz te prazne travnate ravnice; uznesenje je riječ koju je prvo povezivao s istoimenim pop-hitom grupe Blondie. I zapanjio bi se da mu je netko rekao kako je zaplakao nekoliko puta dok je stajao promatrajući te velike valove kako se jure prema obzoru, upijajući prizor koji je vidio tek vrlo mali broj američke djece njegova vremena - ogromne prazne dijelove zemlje pod plavim nebom vrtoglave širine i prostranosti, pa čak i dubine. Bilo je to nebo još neprošarano tragovima zrakoplova na svojoj kupoli, ni prljavim tragovima smoga na donjim rubovima.

Jack je doživljavao iskustvo zapanjujućeg osjetilnog dojma, gledajući i slušajući i njušeći stvari koje su mu bile sasvim nove, dok su drugi osjetilni dojmovi, na koje se posve navikao, po prvi put nedostajali. U mnogo smislova, on je bio nevjerojatno sofisticirano dijete - odgojen u Los Angelesu, u obitelji gdje mu je otac bio agent a majka filmska glumica, bilo bi čudnije da je bio naivan - ali još je uvijek bio samo dijete, sofisticirano ili ne, i to mu je nedvojbeno bilo na korist… bar u ovakvoj situaciji. Taj usamljeni dan putovanja preko ravnica zacijelo bi proizveo preopterećenje osjetila, možda čak i duboki dojam ludila i halucinacija u odrasloj osobi. Odrasla bi osoba grabila Speedyjevu bocu - možda prstima previše uzdrhtalim da je čvrsto dograbe - sat zapadno od trgovišta, a možda i prije.

U Jackovom slučaju, udarac je skoro potpuno prošao kroz njegov svjestan um ravno u nesvjesno. I kad je dosegnuo blaženstvo i počeo plakati, doista nije bio svjestan suza (osim kao trenutnog udvostručavanja vida, koji je pripisao znoju) i pomislio je samo: Tibokca, dobro se osjećam… trebalo bi biti jezovito ovako vani i nikog uokolo, ali nije.

Tako je Jack razmišljao o svome uznesenju samo kao o dobrom, vedrom osjećaju dok je sam hodao Zapadnom cestom dok mu se sjena postupno produživala iza leđa. Nije mu palo na pamet da bi dio te emocionalne oduševljenosti mogao proizlaziti iz činjenice da je niti dvanaest sati prije toga bio zarobljenik u Updikeovoj Točionici Oatley (krvavi žuljevi od posljednje bačve koja mu je pala na prste još su bili svježi); da je prije jedva dvanaest sati pobjegao - jedva! - od neke ubitačne životinje o kojoj je počeo razmišljati kao o kododlaku; da je po prvi put u životu bio na širokoj, otvorenoj cesti, potpuno pustoj osim njega; da nigdje na vidiku nije bilo znaka za Coca-Colu ni reklame za Budweiser sa Svjetski slavnim Clydesdaleima{19}; da nije bilo sveprisutnih žica s obje strane ceste ni u križ preko nje, kao što je bio slučaj sa svakom cestom kojom je Jack Sawyer putovao cijelog svog života; nije bilo čak ni udaljenog kotrljavog zvuka zrakoplova, a kamoli grmljavine 747-ica na konačnom prilazu LAX-u{20}, ni F-11-ica koje su uvijek kretale s portsmouthske mornaričke zračne postaje i pucale zrakom iznad Alhambre kao Osmondov bič kad bi krenule preko Atlantika; da je čuo samo zvuk svojih stopa na cesti i čistu plimu i oseku svoga disanja.

Tibokca, dobro se osjećam, mislio je Jack odsutno si brišući oči, i sve to zajedno definirao kao "vedro".

6

Sad je imao toranj koji je mogao gledati i pitati se o njemu.

Čovječe, mene nikad ne bi dobio u to, pomislio je Jack. Oglodao je jabuku sve do kocena i, ne razmišljajući o tome što radi ili čak skrećući pogleda s tornja, prstima je iskopao rupu u čvrstoj, otpornoj zemlji i pokopao kocen jabuke u nju.

Činilo se da je toranj izgrađen od dasaka za štalu, a Jack je procijenio da je visok bar sto pedeset metara. Činilo se da je to samo velik šuplji kvadrat, a daske se podižu s obje strane, jedan X za drugim. Na vrhu je stajala platforma i Jack je, zaškiljivši, vidio kako se tamo šetka više ljudi.

Vjetar je prošao kraj njega u blagom zapuhu dok je on sjedio kraj ceste, koljena stisnutih uz prsa i ruku ovijenih oko njih. Još jedan travnati val pojurio je prema tornju. Jack je zamislio kako se ta nesigurna stvar mora ljuljati i osjetio kako mu se želudac okrenuo.

NIKAD me ne bi dobio tamo gore, pomislio je, ni za milijun dolara.

A onda se dogodilo ono čega se pribojavao otkako je primijetio da na tornju ima ljudi: jedan od njih je pao.

Jack ustane. Lice mu je imalo zapanjen, razjapljen izraz svakoga tko je ikad nazočio cirkuskoj predstavi u kojoj je neki opasan trik pošao krivo - akrobat koji pogrešno pada i leži na iskrivljenoj hrpi, trapezistica koja promaši trapez i uz udarac se odbije s mreže, ljudska piramida koja se neočekivano ruši, slijevajući tijela na hrpu.

Oh sranje oh bogati, oh -

Jackove oči se odjednom razrogače. Načas mu je čeljust pala još niže - zapravo, skoro mu je dotakla prsnu kost - a onda se podigla i usta su mu se raširila u ošamućen smiješak pun nevjerice. Čovjek nije pao s tornja, niti ga je otpuhalo. S obje strane tornja nalazile su se dugačke izbočine nalik jezicima - izgledale su kao daske za skakanje - i čovjek je naprosto otišao do kraja jedne od njih i skočio. Na pola puta do dolje nešto se počelo odmatati - padobran, pomislio je Jack, ali neće se stići otvoriti.

Samo što to nije bio padobran.

Bila su krila.

Čovjekov se pad usporio i zatim posve stao dok je još bio kakvih petnaest metara iznad visoke trave. Zatim se preokrenuo. Čovjek je sad letio prema gore i van, krila uzdignutih tako visoko da su se skoro dodirivala - kao krune na glavi onog papagaja koji je glumio Hennyja Youngmana{21} - a onda bi se opet spustila dolje, silnom snagom, kao ruke plivača u završnom sprintu.

Oh, fiju, pomislio je Jack, sveden na najgluplji kliše koji zna tom potpunom, posvemašnjom zapanjenošću. To je bolje od svega; to je totalni zakon. O, fiju, gledaj ti to, o, fiju.

Sad je drugi čovjek skočio s odskočne daske na vrhu tornja; pa i treći; pa i četvrti. Za manje od pet minuta u zraku je bilo sigurno pedeset ljudi koji su letjeli u složenim ali raspoznatljivim formacijama: van od tornja, opiši osmicu, natrag preko tornja pa na drugu stranu, još jedna osmica, natrag do tornja, sleti na platformu, pa sve iz početka.

Vrtjeli su se i plesali i prolazili jedni kraj drugih u zraku. Jack se počeo oduševljeno smijati. Bilo je to pomalo kao da promatraš one vodene balete u starim kičastim filmovima Esther Williams{22}. S tim plivačima - najviše od svih s Esther Williams osobno, naravno - uvijek je to djelovalo lako, kao da bi i sam mogao zaroniti i tako se kovitlati, ili kao da bi s još nekoliko prijatelja mogao lako stići sa suprotnih strana daske za skakanje, stvarajući neku vrst ljudske fontane.

Ali postojala je jedna razlika. Ljudi u letu nisu odavali taj dojam nedostatka napora; činilo se da troše velike količine energije da ostanu u zraku, i Jack je s naglom uvjerenošću osjetio da to boli, kao što neke vježbe na tjelesnom - dizanje nogu, na primjer, ili trbušnjaci - bole. Bez muke nema nauke! Grmio bi trener kad bi se netko usudio požaliti.

A sad mu je još nešto palo na pamet - onaj put kad ga je njegova majka povela da vidi njenu prijateljicu Myrnu, koja je bila prava balerina, i vježbala je u potkrovlju plesnog studija u donjem dijelu Bulevara Wilshire. Myrna je bila dio baletne trupe, i Jack je vidio i nju i druge plesače na predstavi - majka ga je često vodila sa sobom, i uglavnom su to bile dosadne stvari, kao crkva ili Sunrise Semester{23} na TV-u. Ali nikad još nije vidio Myrnu na probi… nikad iz tolike blizine. Zadivio ga je i nemalo prestrašio kontrast između gledanja baleta na pozornici, gdje se činilo da svi klize ili bez napora skakuću na vrhovima svojih pointes{24}, i promatranja s udaljenosti od niti dva metra, s grubim dnevnim svjetlom koje se slijeva kroz prozore od stropa do poda i bez glazbe - samo koreograf koji ritmički pljeska rukama i dovikuje oštre kritike. Nema pohvala; samo kritike. Lica su im bila oblivena znojem. Dresovi su im bili mokri od znoja. Prostorija, koliko god bila velika i prozračna, cijela je bazdila na znoj. Glatki mišići su drhtali i podrhtavali na rubu iscrpljenosti. Napete tetive isticale su se kao izolirani kablovi. Puslirajuće vene iskakale su na čelima i vratovima. Osim koreografovog pljeskanja i ljutitih, voditeljskih povika, jedini zvukovi bili su tup-tup balerina en pointe koje se kreću preko poda i grubog, bolnog disanja. Jack je odjednom shvatio da te plesačice ne zarađuju za život; ubijaju se. Uglavnom se sjećao njihovih izraza lica - sva ta iscrpljena usredotočenost, sva ta bol… ali nadilazeći bol, ili bar šuljajući se njenim rubovima, vidio je radost. Ti su izrazi nedvojbeno značili radost, i to je prestrašilo Jacka jer se činilo neobjašnjivim. Kakva se osoba može radovati podlažući se takvom upornom, pulsirajućem, neizdrživom bolu?

A bol vidi i ovdje, pomislio je. Jesu li to stvarno krilati ljudi, poput ljudi-ptica u starim serijama Flasha Gordona, ili su to krila više tipa Ikara i Dedala, nešto što staviš na leđa? Jack je otkrio da to zapravo nije važno… bar ne njemu.

Radost.

Oni žive u misteriju, ti ljudi žive u misteriju.

Radost ih drži u zraku.

To je ono najvažnije. Radost ih drži u zraku, bez obzira rastu li im krila iz leđa ili su nekako pričvršćena kopčama i remenjem. Jer čak je i s ove udaljenosti vidio istu onu vrst napora koju je vidio u potkrovlju na donjem Wilshireu onoga dana. Sva ta obilna investicija energije da se postigne veličanstven, trenutni preokret prirodnog poretka. To što takav preokret zahtijeva toliki napor i traje tako kratko je strašno; to što ljudi svejedno pokušavaju istovremeno je i strašno i čudesno.

A sve je to samo igra, pomsilio je i odjednom je bio siguran u to. Igra, ili možda čak ne niti igra - možda je to samo vježba za igru, kao što je sav onaj znoj i drhtava iscrpljenost koju je vidio onog dana u potkrovlju u Wilshireu bila samo vježba. Vježba za predstavu koju će se vjerojatno samo mali broj ljudi udostojati posjetiti i koja će se vjerojatno brzo zatvoriti.

Radost, pomislio je opet, sad stojeći, lica podignutog prema gore da vidi leteće ljude u daljini, dok mu je vjetar prosipao kosu preko čela. Vrijeme njegove nevinosti brzo se približavalo kraju (i, kad bi ga pitali, čak bi se i Jack nevoljko složio da osjeća približavanje takvog kraja - dječak ne može dugo biti na cesti, ne može proći mnoga iskustva poput onog koje je doživio u Oatleyju i očekivati da ostane nevin), ali u tim trenucima, dok je stajao gledajući u nebo, činilo se da ga nevinost okružuje, kao mladog ribara tijekom kratkog trenutka otkrovenja u pjesmi Elizabeth Bishop{25}, sve je bilo duga, duga, duga.

Radost - prokletstvo, ali to je baš vedra riječ.

Osjećajući se bolje nego što se osjećao otkako je sve ovo počelo - a samo Bog zna kako je to davno bilo - Jack je opet krenuo Zapadnom cestom, lakog koraka, lica ovjenčanog istim onim blesastim, veličanstvenim osmijehom. Svako toliko bi se osvrnuo, i još je dugo vidio letače. Zrak Teritorija bio je tako čist da se činilo kako zamalo povećava. A čak i nakon što ih više nije vidio, taj osjećaj radosti je ostao, poput duge u njegovoj glavi.

7

Kad je sunce počelo zalaziti, Jack je shvatio da odgađa povratak na drugi svijet - na američke Teritorije - i to ne samo zbog odvratnog okusa čarobnog soka. Odgađao ga je jer nije želio otići odavde.

Neki potočić istekao je iz travnatih ravnica (gdje su se opet počeli pojavljivati mali gajevi drveća - drveće širokih i čudno ravnih krošnji, poput eukaliptusa) i skrenuo je desno tako da je tekao kraj ceste. Malo dalje, desno i naprijed, bila je neka velika vodena površina. Bila je tako ogromna, zapravo, da je do posljednjih sat vremena Jack mislio da je to dio neba koji je iz nekog razloga plaviji od ostatka. Ali nije bilo u pitanju nebo. Bilo je to jezero. Veliko jezero, pomislio je, smiješeći se na igru riječima. Pretpostavljao je da je u drugom svijetu to jezero Ontario.

Osjećao se dobro. Išao je u pravom smjeru - možda malo predaleko na sjever, ali nije nimalo sumnjao da će Zapadna cesta ubrzo skrenuti iz toga smjera. Onaj osjećaj skoro manične radosti - ono što je definirao kao vedrinu - umirio se do neke ljupke vrste smirenosti, osjećaj koji se činio čistim kao zrak Teritorija. Samo mu je jedna stvar kvarila dobro raspoloženje, a to je bilo sjećanje

(šest, mu je šest, Jacku je bilo šest godina)

na Jerryja Bledsoea. Zašto mu je um tako otežao prizivanje toga sjećanja?

Ne - ne sjećanja… dvaju sjećanja. Prvo ja i Richard kako slušamo da gospođa Feeny svojoj sestri govori kako je struja izašla i skuhala ga, da mu je rastopila naočale na nosu, da je čula gospodina Sloata kako priča na telefonu i on je tako rekao i onda skrivanje iza kauča, bez prave namjere da prisluškuje, i tata kako govori "Sve ima svoje posljedice, a neke od tih posljedica mogle bi biti neugodne." A Jerry Bledsoe je nedvojbeno doživio nešto neugodno, zar ne? Kad ti se naočale rastope na nosu, da, rekao bih da si prošao nešto blago neugodno

Jack stane. Kao ukopan.

Što pokušavaš reći?

Znaš ti što ja pokušavam reći, Jack. Tvoj otac je otišao onog dana - i on i Morgan. Bili su ovdje. Gdje, ovdje? Mislim da su bili na istom mjestu ovdje gdje je njihova zgrada u Kaliforniji, tamo na američkim Teritorijima. I nešto su učinili, ili je jedan od njih nešto učinio. Možda nešto veliko, a možda samo nešto sitno, kao bacanje kamena… ili zakapanje kocena jabuke u zemlju. I to je nekako… odjeknulo tamo. Odjeknulo je tamo i ubilo Jerryja Bledsoea.

Jack zadrhti. O, da, mogao je zamisliti zašto je njegovom um toliko dugo trebalo da iskašlje to sjećanje - igračka-taksi, mrmljanje muških glasova, Dexter Gordon koji svira svoju trubu. Nije ga htio iskašljati. Jer

(tko svira te promjene tata)

je govorilo da bi samo kijući ovdje mogao činiti nešto strašno na drugom svijetu. Započeti Treći svjetski rat? Ne, vjerojatno ne. Nije u zadnje vrijeme ubio nikakve kraljeve, ni stare ni mlade. Ali koliko je trebalo da nastane odjek koji je spržio Jerryja Bledsoea? Je li ujak Morgan upucao Jerryjevog blizanca (ako ga je Jerry imao?) Pokušao nekom glavešini Teritorija prodati koncept struje? Ili se radilo o nekoj maloj stvari… nečem nevažnom, kao što je kupovanje komada mesa u seoskom trgovištu? Tko svira te promjene? Što svira te promjene?

Lijepa poplava, slatka vatra.

Odjednom, Jackova usta su se posušila kao od soli.

Prešao je potočić kraj ceste, pao na koljena i spustio ruku da prikupi vode. Odjednom mu se ruka smrzla. Potočić je preuzeo boje nadolazećeg zalaska sunca… ali te su se boje odjednom napile crvenog, tako da je izgledao da kraj ceste ne teče potok vode, već krvi. Onda se zamračio. Čas kasnije, postao je proziran i Jack je vidio—

Ispustio je slabašan mjauk kad je vidio Morganovu kočiju kako grmi po Zapadnoj cesti, dok je vuče trinaest konja s crnim perjanicama. Jack je s užasom od kojeg mu se zavrthjelo u glavi vidio da je vozač, koji sjedi na visokom sjedalu, nogu na čizmama oslonjenih na dasku i neprestano pucketajući bičem u jednoj ruci, Elroy. Ali uopće nije bič držao u ruci. Bila je to neka vrst kopita. Elroy vozi tu košmarnu kočiju, Elroy se ceri ustima punim mrtvih očnjaka, Elroy jedva čeka da opet pronađe Jacka Sawyera i raspori želudac Jacka Sawyera i izvuče utrobu Jacka Sawyera.

Jack je klečao kraj potoka, razrogačenih očiju, dok su mu usta drhtala od užasa i strave. U svojoj je viziji vidio još jednu stvar, ne veliku, ne, ali po implikacijama je to bila najstrašnija stvar od svih: konjima oči kao da su blistale. Kao da su blistale jer su bile pune svjetla - pune zalaska sunca.

Kočija putuje na zapad ovom istom cestom… i progoni ga.

Pužući, nesiguran bi li mogao ustati čak i kad bi morao, Jack se povukao od potočića i nezgrapno zateturao na cestu. Pao je na nos u prašinu, a Speedyjeva boca i zrcalo koje mu je dao trgovac sagovima zabili su mu se u trbuh. Okrenuo je glavu u stranu tako da su mu se desni obraz i uho čvrsto pritisnuli na površinu Zapadne ceste.

Osjećao je uporno drhtanje u tvrdoj, suhoj zemlji. Bilo je daleko… ali se približavalo.

Elroy gore… unutra Morgan. Morgan Sloat? Morgan od Orrisa? Nije važno. Obojica su isto.

S naporom je prekinuo hipnotizirajući učinak tog podrhtavanja u zemlji i opet ustao. Uzeo je Speedyjevu bocu - istu ovdje na Teritorijima kao i u SAD-u - iz haljetka i izvukao koliko je god mogao mahovinastog čepa, ne obazirući se na kišu čestica koje su padale u ono malo preostale tekućine - sad još samo desetak centimetara. Nervozno je pogledao ulijevo, kao da očekuje da će se crna kočija pojaviti na obzoru, zalaskom napunjene oči konja koje blistaju poput čudnih lampi. Naravno, nije vidio ništa. Obzor je ovdje na Teritoriju bliže, kao što je već primijetio, i zvuk putuje dalje. Morganova kočija sigurno je bar petnaest kilometara istočno, možda i trideset.

Još mi je za petama, pomislio je Jack, i podigao bocu do usana. Sekundu prije nego što je otpio iz nje, um mu je povikao, Hej, čekaj malo! Čekaj malo, tupane, hoćeš poginuti? Baš bi bio sladak, zar ne, stojeći usred Zapadne ceste i zatim preskačući u drugi svijet usred iste te ceste tamo, da ga pogazi neki kamionet ili kombi UPS-a.

Jack je oteturao do ruba ceste… a zatim za svaki slučaj otišao još deset ili dvadeset koraka u travu do bokova. Posljednji je put duboko udahnuo, udišući slatki miris ovog mjesta, tražeći taj osjećaj smirenosti… taj osjećaj duge.

Moram pokušati zapamtiti kakav je to osjećaj, pomislio je. Možda mi zatreba… i možda se dugo ne vratim ovamo.

Pogledao je preko ravnica, sad sve tamnijih kako se s istoka preko njih šuljala noć. Vjetar je ojačao, sad prohladan ali još uvijek mirisav, podižući mu kosu - već je postajala raskuštrana - kao što je dizao i travu.

Jesi spreman, Jacko?

Jack je sklopio oči i pripremio se na odvratan okus i povraćanje koje će vjerojatno uslijediti.

"Banzai", šapnuo je, i popio.

Četrnaesto Poglavlje

Buddy Parkins

1

Povratio je tanku ljubičastu slinu, lica samo koji centimetar udaljenog od dugačke padine prema cesti sa četiri traka; stresao je glavom i zaljuljao se na koljena, tako da su mu samo leđa bila izložena teškom sivom nebu. Svijet, ovaj svijet, je bazdio. Jack se odgurnuo prema unatrag, dalje od tragova bljuvotine koji su se cijedili niz vlati trave, i smrad se promijenio ali nije se smanjio. Benzin, drugi bezimeni otrovi lebdjeli su zrakom; a sam zrak bazdio je na iscrpljenost, umor - čak i buka koja je grmjela s autoceste kažnjavala je taj umirući zrak. Stražnja strana cestovnog znaka uzdizala se nad njegovom glavom poput divovskog televizijskog ekrana. Jack nesigurno ustane. Daleko dolje na drugoj strani autoceste blistala je beskonačna vodena površina samo malo manje siva od neba. Neka vrst zloćudnog sjaja poskakivala je po površini. I odatle se dizao smrad metalnih strugotina i umornog daha. Jezero Ontario: a stisnuti gradić tamo dolje mogao bi biti Olcott ili Kendall. Kilometrima je skrenuo sa svoga puta - izgubio više od sto i pedeset kilometara i oko četiri i pol dana. Jack je stupio pod znak, nadajući se da nije ništa gore od toga. Podigne pogled prema crnim slovima. Obriše usta. ANGOLA. Angola? Gdje je to? Zurio je dolje prema zadimljenom gradiću kroz već skoro nepodnošljiv zrak.

A Rand McNally, taj neprocjenjivo vrijedan suputnik, rekao mu je da su hektari vode tamo dolje jezero Erie - umjesto da izgubi dane putovanja, dobio ih je.

Ali prije nego što je dječak mogao zaključiti kako bi ipak bilo sigurnije kad bi skočio natrag na Teritorije čim pomisli da bi to moglo biti sigurno - to će reći, čim Morganova kočija projuri kraj mjesta gdje je bio - prije nego što to učini, prije nego što može makar i početi razmišljati o tome, mora otići dolje u zadimljeni gradić Angolu i vidjeti je li ovog puta Jack Sawyer, Jacko, odsvirao neku od tih promjena, tata. Počeo se spuštati niz padinu, dvanaestogodišnjak u trapericama i kariranoj košulji, visok za svoju dob, već pomalo nenjegovana izgleda, odjednom s previše brige na licu.

Na pola put niz dugu padinu, shvatio je da opet razmišlja na engleskom.

2

Mnogo dana kasnije, i daleko na zapadu: čovjek po imenu Buddy Parkins, koji je tik iza Cambridgea, država Ohio, na cesti U.S. 40 pokupio visokog dječaka koji se predstavio kao Lewis Farren, prepoznao bi taj izraz zabrinutosti - taj klinac Lewis izgledao je kao da će mu zabrinutost zauvijek utonuti u lice. Razvedri se, sinko, zbog sebe samog ako nikog drugog, htio je Buddy reći dječaku. Ali dječak je po priči imao dovoljno nevolja za desetoricu. Majka bolesna, otac mrtav, poslan nekakvoj teti učiteljici u Buckeye Lakeu… Lewis Farren ima puno toga što ga može brinuti. Djelovao je kao da nije vidio ni pet dolara odjednom još od prošlog Božića. Svejedno… Buddyju se činilo da ga taj klinac Farren negdje u svemu tome mulja.

Kao prvo, mirisao je na farmu a ne na grad. Buddy Parkins i njegova braća upravljali su sa tri stotine hektara nedaleko od Amande, oko četrdeset i pet kilometara jugoistočno od Columbusa, i Buddy je znao da u tome sigurno ne griješi. Ovaj dječak mirisao je na Cambridge, a Cambridge je selo. Buddy je odrastao s mirisom farme i štale, gnoja i kukuruza i graškove loze, a neoprana odjeća tog dječaka kraj njega upila je sve te poznate mirise.

A onda i sama odjeća. Gđa Farren mora da je užasno bolesna, pomislio je Buddy, ako je svoga dječaka poslala na put u potrganim trapericama tako otvrdnulim od prljavštine da su se nabori činili brončanima. A tek cipele! Tenisice Lewisa Farrena samo što mu nisu spale s nogu, vezice isprevezane da se jedva drže na okupu a tkanina raspuknuta i izlizana na nekoliko mjesta na svakoj.

"Znači, uzeli su ti tatin auto, je li, Lewis?" upitao je Buddy.

"Baš kao što sam rekao, tako je - gadne kukavice došle su poslije ponoći i samo su ga ukrali iz garaže. Mislim da to ne bi smjeli raditi. Ne kod ljudi koji teško rade i stvarno će početi plaćati čim mogu. Mislim, što vi mislite? Zar ne, je li tako?"

Dječakovo iskreno, suncem opaljeno lice bilo je okrenuto prema njemu kao da je to najozbiljnije pitanje još od Nixonova oprosta ili možda Zaljeva svinja, i svi instinkti u Buddyju željeli su se složili - bio bi sklon složiti se s bilo kakvim općenito dobroćudnim mišljenjem koje izrekne dječak koji tako miriše na farmu.

"Mislim da za sve postoje dvije strane kad pravo razmisliš", rekao je Buddy Parkins ne baš presretno. Dječak je trepnuo, i onda se opet okrenuo prema naprijed. I opet je Buddy osjetio tu zebnju, taj oblak brige koji kao da je stalno visio nad dječakom, i skoro mu je bilo žao što nije Lewisu Farrenu pružio odobravanje koje mu je izgleda trebalo.

"Pretpostavljam da ti je teta u srednjoj školi tamo u Buckeye Lakeu", rekao je Buddy, bar se dijelom nadajući olakšati dječakovu bijedu. Razmišljaj o budućnosti, ne o prošlosti.

"Da, gospodine, tako je. Radi u srednjoj školi. Helen Vaughan." Izraz lica nije mu se promijenio.

Ali Buddy je opet čuo ono - nije se smatrao baš Henryjem Higginsom, profesorom iz onog mjuzikla, ali bio je siguran da Lewis Farren ne govori kao netko tko je odrastao u Ohiju. Dječakov glas je bio pogrešan, previše naguran i pun pogrešnih uzdizanja i padova. To uopće nije bio glas iz Ohija. Osobito ne iz seoskog Ohija. To je bio naglasak.

Ili je li moguće da neki dječak iz Cambridgea, Ohio, nauči tako govoriti? Koji god ludi razlog imao za to? Buddy je pretpostavljao da je moguće.

S druge strane, novine koje je taj Lewis Farren stalno stiskao pod lijevim laktom kao da su potvrđivale najdublje i najgore sumnje Buddyja Parkinsa, da je taj mirisavi mladi suputnik bjegunac i svaka mu je riječ laž. Naziv novina, koji je Buddy vidio samo malo nagnuvši glavu, bio je Angola Herald. Postoji ona Angola u Africi kamo je puno Engleza odjurilo kao plaćenici, i postoji Angola u državi New York - gore na jezeru Erie. Nedavno je vidio slike tog grada na vijestima, ali se više nije točno sjećao zašto.

"Htio bih te nešto pitati, Lewis", rekao je i pročistio si grlo.

"Da?" reče dječak.

"Kako to da dečko iz lijepog gradića na U.S. četrdesetki nosi novine iz Angole u New Yorku? Koja je prokleto daleko. Samo sam znatiželjan, sinko." Dječak je spustio pogled na novine stisnute pod miškom i privio ih još čvršće k sebi, kao, da se boji da bi mu mogle pobjeći.

"Oh", rekao je. "Našao sam ih."

"Oh, vraga", reče Buddy.

"Da, gospodine. Bile su na klupi na autobusnoj stanici kod kuće."

"Jutros si bio na autobusnoj stanici?"

"Prije nego što sam odlučio uštedjeti novac i stopirati. Gospodine Parkins, ako me možete spustiti na izlasku kod Zanesvillea, ostat će mi samo kratka vožnja. Vjerojatno stignem do tetine kuće prije večere."

"Možda", rekao je Buddy, i nekoliko kilometara vozio u nelagodnoj tišini. Konačno više to nije mogao podnijeti, i rekao je, vrlo tiho i zureći ravno pred sebe: "Sinko, bježiš li ti od kuće?"

Lewis Farren zapanjio ga je smiješeći se - ne cereći se i ne glumeći, već iskreno se smiješeći. Njemu je cijela pomisao na bijeg od kuće bila smiješna. Škakljala ga je. Dječak je djelić sekunde pogledao prema njemu nakon što je Buddy okrenuo glavu, i pogledi su im se sreli.

Jednu sekundu, dvije, tri… koliko god je taj trenutak trajao, Buddy Parkins je vidio da je taj neoprani dječak koji sjedi kraj njega lijep. Smatrao bi sebe nesposobnim da upotrijebi tu riječ kako bi opisao bilo koje muško ljudsko biće starije od devet mjeseci, ali ispod putne prljavštine, taj Lewis Farren bio je lijep. Njegov smisao za humor načas je ubio brige, i ono što je iz njega zabljesnulo prema Buddyju - koji je imao pedeset i dvije godine i tri sina tinejdžera - bila je neka vrst izravne dobrote samo ulubljene gomilom neobičnih iskustava. Taj Lewis Farren, po vlastitom priznanju dvanaest godina star, nekako je otišao dalje i vidio više nego Buddy Parkins, i ono što je vidio i radio učinilo ga je lijepim.

"Ne, nisam bjegunac, gospodine Parkins", rekao je dječak.

A onda je trepnuo, i oči su mu se opet okrenule prema unutra i izgubile sjaj, blistavost, i dječak se opet oslonio u sjedalu. Podigao je jedno koljeno, oslonio ga na upravljačku ploču i podigao novine više ispod miške.

"Ne, valjda nisi", reče Buddy Parkins opet skrećući pogled prema cesti. Osjećao je olakšanje, premda nije bio do kraja siguran zašto.

"Mislim da nisi bjegunac, Lewis. Ali nešto jesi."

Dječak nije odgovorio.

"Radio si na farmi, zar ne?"

Lewis ga iznenađeno pogleda. "Jesam, da. Prošla tri dana. Dva dolara na sat."

A mama ti je tako bolesna da ti nije oprala odjeću prije nego što te poslala sestri, jel' tako? pomisli Buddy. Ali rekao je: "Lewis, htio bih da razmisliš o tome da pođeš sa mnom kući. Ne kažem da si u bijegu ili nešto, ali ako si ti igdje iz okolice Cambridgea, pojest ću ovaj stari auto zajedno s gumama, a i ja imam tri dečka i najmlađi, Billy, je samo tri godine stariji od tebe, i mi kod kuće znamo kako se hrani dečke. Možeš ostati koliko god hoćeš, ovisno od toga na koliko pitanja si voljan odgovoriti. Jer ja ću postavljati pitanja, bar nakon što prvi put nešto zajedno pojedemo."

Protrljao je jednim dlanom po svojoj sivoj vojničkoj frizuri i bacio pogled preko sjedala. Lewis Farren izgledao je sad više kao dječak a manje kao otkrovenje. "Bio bi dobrodošao, sinko."

Smiješeći se, dječak reče: "To je jako ljubazno od vas, gospodine

Parkins, ali ne mogu. Moram ići do svoje, ah, tete u…"

"Buckeye Lakeu", pomogne mu Buddy.

Dječak proguta i opet se zagleda naprijed.

"Pomoći ću ti ja, ako ti treba pomoć", ponovi Buddy.

Lewis potapše njegovu podlakticu, opaljenu suncem i debelu.

"Vožnja je velika pomoć, stvarno."

Deset skoro nečujnih minuta kasnije promatrao je kako dječakova izgubljena figura korača niz izlaznu rampu pred Zanesvilleom. Emmie bi mu vjerojatno razbila glavu da je došao kući s nepoznatim prljavim dječakom koga treba nahraniti, ali kad bi ga jednom vidjela i porazgovarala s njim, Emmie bi izvadila dobre čaše i tanjure koje je dobila od majke. Buddy Parkins nije vjerovao da u Buckeye Lakeu postoji žena po imenu Helen Vaughan, i nije bio do kraja siguran da taj tajnoviti Lewis Farren uopće ima majku - dječak je djelovao kao takvo siroče, na nekom velikom zadatku. Buddy je gledao sve dok dječaka nije progutao nagib silazne rampe, i zurio je u ništa i ogroman žutoljubičasti znak shopping-centra.

Na sekundu je razmišljao o tome kako iskače iz auta i juri za klincem pokušavajući ga dovesti natrag… a onda se načas prisjetio gužve i dima u prizoru iz vijesti u šest sati. Angola, New York. Neka nesreća, premala da bi se o njoj izvještavalo više od jednom, to se dogodilo u Angoli: jedna od onih malih tragedija koje svijet pokopa u planine tiska. Sve što je Buddy mogao uhvatiti u tom kratkom, vjerojatno zabludjelom trenutku prisjećanja bila je slika greda raštrkanih poput ogromnih slamki preko uništenih automobila, kako vire iz zadimljene rupe u zemlji - rupe koja bi mogla voditi ravno u pakao. Buddy Parkins opet je pogledao prazno mjesto na cesti gdje je dječak bio stajao, a zatim pritisne kvačilo i prebaci stari auto u prvu.

3

Sjećanje Buddyja Parkinsa bilo je točnije nego što je mislio. Da je vidio prvu stranicu mjesec dana starog Angola Heralda koji je taj tajnoviti dječak "Lewis Farren" tako zaštitnički i strašljivo držao pod rukom, pročitao bi ove riječi:

ČUDAN POTRES UBIO 5 LJUDI

Heraldov reporter Joseph Gargan

Posao na tornju Rainbird, koji je trebao biti najviša i najluksuznija stambena zgrada u Angoli i čije se dovršenje očekivalo za šest mjeseci jučer je tragično zaustavljen kad je neočekivano podrhtavanje tla urušilo strukturu zgrade, zatrpavajući mnoge radnike pod otpadom. Pet tijela izvučeno je iz ruševina zgrade u izgradnji, dok dva radnika još nisu pronađena i pretpostavlja se da su također nastradali. Sva sedmorica radnika bili su metalci i građevinci zaposleni u Speiser Gradnji, i svi su bili na gredama na dva najviša kata zgrade u trenutku nesreće.

Jučerašnje podrhtavanje prvi je potres u zabilježenoj povijesti Angole. Armin Van Pelt, s odjela geologije na sveučilištu New York, s kojim smo danas telefonski razgovarali, opisao je fatalni potres kao "seizmički mjehurić". Predstavnici državnog odbora za sigurnost i dalje istražuju mjesto nesreće, kao i skupina…

Poginuli ljudi bili su Robert Heidel, dvadeset tri; Thomas Thielke, trideset i četiri, Jerome Wild, četrdeset i osam; Michael Hagen, dvadeset i devet, i Bruce Davey, trideset i devet. Dvojica ljudi koji još nisu pronađeni su Arnold Schulkamp, pedeset i četiri, i Theodore Rasmussen, četrdeset i tri. Jack više nije morao pogledavati na naslovnicu novina kako bi se sjetio njihovih imena. Prvi potres u povijesti Angole, država New York, dogodio se na dan kad je Jack preskočio sa Zapadne ceste i završio na rubu grada. Dio Jacka Sawyera želio je da je mogao otići kući s ljubaznim Buddyjem Parkinsom, povečerati za stolom u kuhinji obitelji Parkins - kuhana govedina i pita od jabuka - i zatim se uvući u gostinjski krevet Parkinsovih i prevući si domaći ispleteni prekrivač preko glave. I ne micati se, osim do stola, kakvih četiri-pet dana. Ali dio nevolje bio je u tome što je vidio taj kuhinjski stol od čvornovate jelovine pun razmrvljenog sira, a na drugoj strani stola bila je mišja rupa usječena u zidu; a iz rupa u trapericama trojice Parkinsovih dječaka virili su dugački repovi. Tko svira te promjene Jerryja Bledsoea, tata? Heidel, Thielke, Wild, Hagen, Davey; Schulkamp i Rasmussen. Te Jerryjeve promjene? On je znao tko ih svira.

4

Ogroman žutoljubičasti znak s natpisom BUCKEYE SHOPPING CENTAR lebdio je pred Jackom kad je prošao posljednji zavoj silazne rampe, prošao kraj njega i ponovno se pojavio s njegove druge strane, kad je konačno vidio da je znak podignut na tronošcu visokih žutih stupova na parkiralištu shopping centra. Sam je centar bio futuristička tvorevina oker zgrada koje kao da nisu imale prozora - sekundu kasnije, Jack je shvatio da je centar natkriven, i vidi samo privid odvojenih zgrada. Stavio je ruku u džep i popipao čvrsti smotuljak od dvadeset i tri novčanice po dolar koje su predstavljale sve njegovo zemaljsko blago.

U prohladnom suncu ranojesenskog popodneva, Jack je pretrčao cestu prema parkiralištu centra.

Da nije bilo njegova razgovora s Buddyjem Parkinsom, Jack bi vjerojatno ostao na cesti U.S. 40 i pokušao prijeći još stotinjak kilometara - htio je u sljedeća dva-tri dana stići do Illinoisa, gdje je Richard Sloat. Pomisao da će opet vidjeti svoga prijatelja Richarda pomogla mu je nastaviti tijekom iscrpljujućih dana neprestanog rada na farmi Elberta Palamountaina; slika ozbiljnog Richarda Sloata s naočalama u sobi u školi Thayer, u Springfieldu, Illinois, pokretala ga je isto toliko koliko velikodušni obroci gospođe Palamountain. Jack je još uvijek htio vidjeti Richarda, i to što prije: ali to što ga je Buddy Parkins pozvao kući ga je nekako rastrojilo. Nije se mogao samo popeti u sljedeći auto i krenuti s Pričom iz početka. (U svakom slučaju, podsjetio se Jack, čini se da Priča gubi svoju moć).

Shopping centar mu je pružio savršenu priliku da nestane na sat-dva, osobito ako negdje tamo unutra postoji kino - ovoga časa, Jack bi mogao pogledati i najdosadniji, najsladunjaviji film tipa Ljubavna priča{26}.

A prije kina, ako bude imao sreće i našao ga, moći će srediti dvije stvari koje je odgađao već tjedan dana. Jack je vidio kako Buddy Parkins gleda njegove raspadnute najkice. Tenisice ne samo da su se raspadale, već su im i stopala, nekad spužvasta i elastična, tajnovito postala tvrda kao asfalt. Kad bi morao hodati na velike udaljenosti - ili raditi stojećki cijeli dan - noge bi ga pekle kao da ih je oprljio.

Druga zadaća, nazvati majku, bila je tako opterećena krivnjom i drugim zastrašujućim emocijama da joj Jack nije mogao dopustiti da postane svjesna. Nije znao može li se suzdržati od plača kad jednom čuje majčin glas. Što ako bude zvučala slabo - što ako bude zvučala doista bolesno? Može li doista nastaviti prema zapadu ako ga Lily bude promuklo molila da se vrati u New Hampshire? Zato si nije mogao priznati da vjerojatno neće nazvati majku. Um mu je odjednom pružio vrlo jasnu sliku reda telefonskih govornica pod plastičnim zaklonima nalik sušilicama za kosu, i skoro istog časa ustuknuo od nje - kao da bi Elroy ili neko drugo stvorenje s Teritorija moglo posegnuti iz slušalice i stisnuti mu ruku oko grla.

Baš tada, tri djevojke godinu-dvije starije od Jacka iskočile su iz stražnjeg dijela Subaru Brata koji je nehajno skrenuo na parkirališno mjesto blizu glavnog ulaza u shopping-centar. Na sekundu su izgledale kao manekenke iskrivljene u nezgodno otmjene položaje oduševljenja i čuđenja. Kad su se vratile u uobičajenije položaje, djevojke su bez znatiželje bacile pogled na Jacka i počele stručno prebacivati kosu natrag na mjestu. Bile su dugonoge u svojim uskim trapericama, te samopouzdane princezice drugog srednje, a kad su se smijale stavile bi ruke preko usta na način koji je govorio da je samo smijanje smiješno. Jack je usporio hod do neke vrste mjesečarske šetnje. Jedna od princeza pogledala ga je i promrmljala nešto smeđokosoj djevojci kraj sebe.

Ja sam sad drugačiji, pomisli Jack: više nisam kao one. Ta ga je spoznala probola usamljenošću.

Krupan plavokosi mladić u plavom skijaškom prsluku izašao je s vozačkog sjedala i okupio djevojke oko sebe time što se pretvarao da ih ignorira. Mladić, koji je morao biti u četvrtom razredu i u najmanju ruku igrač američkog nogometa, bacio je jedan pogled prema Jacku, a zatim procjenjivački pogledao fasadu centra.

"Timmy?" rekla je visoka smeđokosa djevojka."

"Aha, aha", reče mladić. "Samo sam se pitao što ovdje bazdi na govna." Nagradio je djevojke superiornim smiješkom. Smeđokosa djevojka podsmješljivo je pogledala prema Jacku, onda krene preko asfalta sa svojim prijateljima. Tri djevojke slijedile su Timmyjevo nadmeno tijelo kroz staklena vrata u centar.

Jack je pričekao dok obrisi Timmyja i njegove pratnje, vidljive kroz staklo, nisu spale na veličinu štenadi, daleko niz dugačak centar, prije nego što je stao na ploču koja otvara vrata.

Opkolio ga je hladan prerađen zrak.

Voda je curila preko dva kata visoke fontane postavljene u širok bazen okružen klupama. Dućani otvorenih vrata na obje razine gledali su prema fontani. Tupa bezlična glazba dolazila je s oker stropa, kao i neobično brončano svjetlo; miris kokica, koji je zapahnuo Jacka čim su se staklena vrata šuštavo zatvorila za njim, dolazio je iz drvenih kolica s kokicama, obojanih u vatrogasno crvenu i postavljenih pred knjižarom Waldenbooks lijevo od fontane u prizemlju. Jack je odmah vidio da nema kina u shopping-centru Buckeye. Timmy i njegove nogate princeze lebdjeli su uz pokretne stube na dragom kraju centra, na putu, činilo se Jacku, za restoran brze hrane nazvan Kapetanov stol, na samom vrhu pokretnog stubišta. Jack je stavio rake u džep svojih hlača i dotakao svoj svežanj novčanica. Speedyjeva trzalica i novčić satnika Farrena ugnijezdili su se na dnu džepa, zajedno sa šačicom sitniša.

Na Jackovoj razini, stisnut između slastičarnice Mr. Chips i prodavaonice alkoholnih pića koja je oglašavala NOVE NIŽE CIJENE za burbon Hiram Walker i chablis Inglenook, dućan s cipelama Fayva privukao ga je prema svome dugačkom stolu tenisica. Službenik za blagajnom nagnuo se naprijed i promatrao Jacka kako prebire po tenisicama, očito sumnjajući da bi mogao nešto ukrasti. Jack nije prepoznao ni jednu marku na stolu. Ovdje nije bilo Nike ni Puma modela - zvali su se Speedster ili Bullseye ili Zooms, i vezice svakog para bile su svezane zajedno. To su bile tenisice za hodanje a ne za trčanje. Poslužit će, pretpostavljao je Jack.

Kupio je najjeftiniji par koji su imali u njegovoj veličini, plave platnene s cik-cak crtama sa strane. Nigdje na njima nije se vidjela marka. Činile su se potpuno istima kao većina drugih tenisica na stolu. Na blagajni je izbrojao šest mlitavih novčanica od po dolar i rekao službeniku da mu ne treba vrećica.

Sjeo je na jednu od klupa pred visokom fontanom i skinuo otrcane najkice ne trudeći ih se odvezati. Kad je stavio nove tenisice, noge su mu skoro uzdahnule od zahvalnosti. Jack je otišao s klupe i bacio stare tenisice u visoku crnu kantu za smeće s bijelim natpisom NE BUDITE PRASCI. Ispod toga, manjim slovima, pisalo je Zemlja vam je jedini dom.

Jack je besciljno krenuo kroz dugačko prizemlje shopping-centra, tražeći telefonske govornice. Kod kolica s kokicama oprostio se od pedeset centi i dobio veliku porciju svježih kokica blistavih od masti. Sredovječni čovjek s polucilindrom, morževskim brkom i držačima za rukave koji mu je prodao kokice rekao mu je da su govornice iza ugla, kraj trgovine 31 Flavors, na katu. Neodređeno je pokazao prema najbližem pokretnom stubištu.

Stavljajući kokice u usta, Jack se uspeo iza žene u dvadesetim godinama i neke starije žene bokova tako širokih da su skoro pokrile cijelu širinu stubišta, obje u trenirkama.

Kad bi Jack preskočio iz centra Buckeye - ili čak koji kilometar od njega - bi li se zidovi zatresli i strop urušio, bacajući cigle i grede i zvučnike i lampe na svakog tko ima nesreću biti unutra? I bi li princeze iz drugog razreda pa čak i nadmeni Timmy i većina ostalih završili s lomovima lubanje i odsječenim udovima i razderanim prsima i… na sekundu, tik prije nego što je stigao do vrha pokretnog stubišta, Jack je vidio kako padaju ogromni komadi gipsa i metalnih greda, čuo užasno krckanje mezanina, i vriskove - nečujni, svejedno su bili otisnuti u zraku.

Angola. Toranj Rainbird.

Jack je osjetio kako ga dlanovi svrbe i znoje se, i obrisao ih je o svoje traperice.

31 FLAVORS, bljeskalo je hladnim fosfornim svjetlom s njegove lijeve strane, i kad se okrenuo prema tamo vidio je s druge strane vijugavi hodnik. Sjajne smeđe pločice na zidovima i podu; čim ga je zavoj hodnika sakrio s pogleda onih na razini mezanina, Jack je ugledao tri telefonske govornice, koje su doista bile pod prozirnim plastičnim štitnicima. Preko puta hodnika bila su vrata za MUŠKE i

DAME.

Pod srednjim štitnikom, Jack je okrenuo 0, pa zatim pozivni broj i broj Alhambra Inna i Parka. "Naplata?" upitala je operaterka, a Jack je rekao: "Poziv plaća gospođa Sawyer u sobi četiri nula sedam i četiri nula osam. Zove Jack."

Hotelska operaterka se javila, a Jacka je stisnulo u prsima. Prebacila je poziv u apartman. Telefon je zazvonio jednom, dvaput, triput.

Onda njegova majka reče: "Isuse, mali, baš mi je drago što te čujem! Ovo majčinstvo na daljinu je teško za staru koku kao što sam ja. Nekako mi fališ kad se ne vucaraš po uglovima i ne govoriš mi kako da se ponašam s konobarima."

"Ti si samo previše otmjena za većinu konobara, to je sve!" rekao je Jack, i činilo mu se da bi mogao zaplakati od olakšanja.

"Jesi li dobro, Jack? Reci mi istinu."

"Dobro sam, jasno", rekao je. "Aha, dobro sam. Samo sam se morao uvjeriti da ti… znaš."

Telefon je elektronski zašaputao, krčanje statike koje je zvučalo kao pijesak koji se kotrlja po plaži.

"Dobro sam", reče Lily. "Izvrsno sam. Nije mi ništa gore, u svakom slučaju, ako te to brine. Valjda bih htjela znati gdje si."

Jack je sastao, a statika je načas šaputala i siktala. "Sad sam u Ohiju. Uskoro ću moći posjetiti Richarda."

"Kad se vraćaš kući, Jacko?"

"Ne bih znao. Volio bih da znam."

"Ne bi znao. Kunem ti se, mali, da ti otac nije dao taj glupi nadimak - i da si me to pitao deset minuta ranije ili deset minuta kasnije…"

Plima statičke buke odnijela joj je glas, i Jack se sjetio kako je izgledala u čajani, otrcana i slabašna, starica. Kad se statika povukla, upitao je: "Imaš li probleme s ujakom Morganom? Gnjavi li te?"

"Otjerala sam tvog ujaka Morgana odavde i dobro ga isprašila", reče ona.

"Bio je tamo? Došao je? Gnjavi li te još uvijek?"

"Riješila sam se Sloata dva dana nakon što si otišao, dušo. Ne gubi vrijeme brinući zbog njega."

"Je li rekao kamo ide?" upitao ju je Jack, ali čim su mu riječi izašle iz usta, telefon je ispustio izmučen elektronski vapaj koji kao da mu se zabio ravno u glavu.

Jack se namrštio i odmakao si slušalicu od uha. Užasna zavijajuća buka statike bila je tako glasna da bi je čuo svatko tko uđe u hodnik. "MAMA!" povikao je Jack, stavljajući slušalicu što se bliže usudio. Skvičanje statike se pojačalo, kao da je radio između dviju stanica pojačan do kraja.

Linija je naglo zašutjela. Jack si je nabio slušalicu na uho i čuo samo ravnu crnu tišinu mrtvog zraka. "Hej", rekao je, i pretresao prekidač. Ravna tišina telefona kao da mu je pritiskala uho.

Isto tako naglo, kao da ga je izazvalo njegovo drndanje, pozivni ton - oaza razuma i ispravnosti, sada - ponovno se pojavio. Jack je zabio desnu ruku u džep, tražeći drugi novčić.

Nespretno je držao slušalicu lijevom rukom dok si je kopao po džepu; smrznuo se kad je začuo kako se pozivni ton odjednom vinuo u svemir.

Glas Morgana Sloata obratio mu se kao da dobri stari ujak Morgan stoji za telefonom pokraj njega. "Vuci guzicu kući, Jack." Sloatov glas sjekao je zrak kao skalpel. "Samo vuci guzicu natrag kući prije nego što te sami vratimo."

"Čekaj", rekao je Jack, kao da moli malo vremena; zapravo, bio je previše prestravljen da bude svjestan što govori.

"Ne mogu više čekati, mali moj. Sad si ubojica. Tako je, zar ne Ubojica si. Zato ti ne možemo dati više prilika. Samo dovuci dupe u ono odmaralište u New Hampshireu. Smjesta. Ili ćeš otići kući u vreći."

Jack je čuo klik u slušalici. Ispustio ju je. Telefon koji je Jack koristio zadrhtao je prema naprijed, zatim se sagne iz zida. Na sekundu je visio na mreži žica; onda teško padne na pod.

Vrata muškog zahoda s treskom su se otvorila iza Jacka, i neki glas je povikao: "SRANJE!"

Jack se okrenuo i vidio mršavog kratko podšišanog mladića od dvadesetak godina kako zuri u telefone. Imao je bijelu pregaču i leptirkravatu: radi u nekom dućanu.

"Nisam to ja učinio", reče Jack. "Samo se dogodilo."

"Sranje!" Kratko podšišani trgovac načas je zurio u Jacka, trznuo se kao da će potrčati, onda prijeđe rukama preko tjemena.

Jack se unatraške udaljavao hodnikom. Kad je bio na pola puta niz pokretne stube, konačno je čuo kako trgovac viče: "Gospodine Olafson! Telefon, gospodine Olafson!" Jack je pojurio.

Vani, zrak je bio sjajan, iznenađujuće vlažan. Smućen, Jack je krenuo pločnikom. Oko kilometar dalje, na drugoj strani parkirališta, crno-bijeli policijski auto skrenuo je prema shopping-centru. Jack je skrenuo i pošao dalje pločnikom. Malo ispred njega, obitelj sa šest članova trudila se provući ležaljku kroz sljedeći ulaz u centar. Jack je usporio i promatrao kako muž i žena dijagonalno naginju ležaljku, a ometaju ih pokušaji manje djece da sjednu u nju ili im pomognu. Konačno, skoro u položaju dizača zastave na slavnoj fotografiji s Iwo Jime, obitelj je proteturala kroz vrata. Policijski automobil lijeno je kružio kroz veliko parkiralište.

Tik iza vrata gdje je neuredna obitelj uspjela položiti ležaljku, neki stari crnac sjedio je na drvenoj kašeti, s gitarom u krilu. Kako se Jack polako približavao, vidio je metalnu čašicu kraj čovjekovih nogu. Čovjekovo lice bilo je skriveno iza velikih prljavih sunčanih naočala i oboda umrljanog filcanog šešira. Rukavi njegove traper-jakne bili su izgužvani kao slonovska koža.

Jack je skrenuo prema rubu pločnika da da čovjeku prostora koji je čini se zasluživao, i primijetio je da čovjeku oko vrata visi znak napisan rukom, krupnim, nesigurnim velikim slovima na izblijedjelom bijelom kartonu. Nekoliko koraka dalje mogao je pročitati slova.

SLIJEP OD ROĐENJA

SVIRA SVAKU ŽELJU

BOG VAS BLAGOSLOVIO

Skoro je prošao kraj čovjeka s otrcanom starom gitarom kad ga je čuo kako govori, glasa ispucalog i sočnog u šapatu, "Aha-ha."

Petnaesto Poglavlje

Gruda pjeva

1

Jack se okrenuo natrag prema crncu, dok mu je srce lupalo u grudima.

Speedy?

Crnac je zapipao po svoju čašicu, podigao je, stresao. Nekoliko novčića zaklepetalo je na dnu.

To jest Speedy. Iza tih tamnih naočala, to doista jest Speedy.

Jack je bio siguran u to. Ali čas kasnije bio je isto tako siguran da to nije Speedy. Speedy nema tu četvrtastu građu ramena i široka prsa; Speedyjeva ramena su zaobljena, malo spuštena, a prsa mu zato djeluju malo ulubljeno. Mississippi John Hurt{27}, a ne Ray Charles.

Ali bio bih siguran u jedno ili drugo kad bi skinuo te naočale.

Zaustio je da naglas izgovori Speedyjevo ime, i odjednom je starac počeo svirati, smežuranih prstiju, tupo tamnih kao stara orahovina koja je redovno podmazivana ali nikad ulaštena, koji su s gipkom brzinom i otmjenošću skakali po strunama i pragovima. Svirao je dobro, prstima izvodeći melodiju. I čas kasnije, Jack je prepoznao pjesmu. Bila je na jednoj od starijih ploča njegova oca. Album kuće Vanguard pod naslovom Mississippi John Hurt Danas. I premda slijepac nije pjevao, Jack je znao riječi:

Prijatelji dragi, zar nije to teško? Vidjet' starog Lewisa na groblju novom, Anđeli gdje su ga položili.

Plavokosi nogometaš i njegove tri princeze izašli su kroz glavna vrata shopping-centra. Svaka princeza imala je po kornet sladoleda. Gospodin Američki idol imao je po jedan hot-dog u svakoj ruci.

Krenuli su prema mjestu gdje je stajao Jack. Jack, kome je svu pozornost zaokupio stari crnac, nije ih čak ni primijetio. Zanijela ga je pomisao da je to Speedy, i Speedy mu nekako čita misli. Kako bi inače taj čovjek počeo svirati kompoziciju Mississippi Johna Hurta, baš kad je Jack slučajno pomislio da Speedy izgleda baš kao on? I to pjesmu koja sadrži baš njegovo cestovno ime?

Plavokosi nogometaš prebacio je oba hot-doga u lijevu ruku i desnom pljesnuo Jacka po leđima što je jače mogao. Jacku su zubi zagrizli jezik kao klopka za medvjede. Bol je bila nagla i užasna.

"Samo polako, smrdljivko", rekao je. Princeze su zahihotale i vriskale.

Jack je zateturao prema naprijed i prevrnuo slijepčevu čašu. Novčići su se prosuli i otkotrljali. Blagi ritam blues-melodije naglo se zaustavio.

Gospodin Američki idol i Tri Male Princeze već su krenuli dalje. Jack je zurio za njima i osjećao sad već poznatu nemoćnu mržnju. Tako to izgleda kad si sam, dovoljno mlad da budeš svima na milost i nemilost - svakome, od poremećenog tipa kao što je Osmond do smrknutog starog luterana kao što je Elbert Palamountain, čija je zamisao o poštenom radnom danu bila kopati i šljapkati kroz ljepljiva polja dvanaest sati, uz ravnomjernu hladnu listopadsku kišu, i sjediti potpuno uspravno u kabini njegova kamiona International Harvester tijekom pauze za ručak, jedući sendviče s lukom i čitajući iz Knjige Jobove.

Jack nije imao potrebe da ih "dohvati", premda je imao čudan dojam da bi mogao kad bi htio - da dobiva neku vrst moći, skoro kao električni naboj. Ponekad mu se činilo da i drugi ljudi to znaju - da im je to na licima kad ga pogledaju. Ali nije ih želio dohvatiti; samo je htio da ga puste na miru. On -

Slijepac je pipao oko sebe u potrazi za prosutim novcem, bucmastih ruku koje su nježno prelazile preko pločnika, skoro kao da ga čitaju. Naišao je na novčić, opet uspravio čašu, i spustio novčić u nju. Plink!

Udaljeno, Jack je čuo jednu od princeza: "Zašto mu dopuštaju da sjedi tamo, tako je odvratan, znate?"

I još udaljenije: "Da, zbilja!"

Jack se spustio na koljena i krenuo pomoći, skupljajući novčiće i stavljajući ih u slijepčevu čašu. Ovdje dolje, blizu starca, osjetio je miris ustajalog znoja, plijesni, i nečeg slatkastog i neutralnog nalik kukuruzu. Lijepo odjeveni kupci iz centra naširoko su ih zaobilazili.

"Hvala, hvala", graktao je slijepac monotono. Jack je osjetio miris mrtvog chilija u njegovom dahu. "Hvala, blagoslovljen, Bog-te-blagoslovio, hvala." On jest Speedy.

On nije Speedy.

Ono što ga je konačno natjeralo da progovori - a to zapravo i nije bilo tako čudno - bila je pomisao na to kako mu je malo čarobnog soka preostalo. Jedva za dva gutljaja. Nije znao može li se, nakon onog što se dogodilo u Angoli, ikad više natjerati da putuje na Teritorije, ali još uvijek je bio odlučan spasiti život svoje majke, a to znači da će možda morati.

I, što god Talisman bio, možda će morati preskočiti u drugi svijet po njega.

"Speedy?"

"Blagoslovljen, hvala, Bog-te-blagoslovio, zar nisam jednog čuo tamo negdje?" Pokazao je prstom.

"Speedy! Ja sam, Jack!"

"Ovdje nema ničeg brzog, mali. Ne-ne." Ruke su mu šapatom krenule po betonu u smjeru kamo je maloprije pokazao. Jedna od njih pronašla je novčić i bacila ga u čašu. Drugom je slučajno dodirnuo cipelu lijepo odjevene mlade žene koja je prolazila. Njeno ljepuškasto, prazno lice smežuralo se u skoro bolnom gađenju dok se odmicala od njega.

Jack je posljednji novčić iskopao iz jarka. Bio je to srebrni dolar - veliki stari kotač s damom Slobodom na jednoj strani.

Iz očiju su mu potekle suze. Jurile su niz njegovo prljavo lice a on ih je obrisao drhtavom rukom. Plakao je za Thielkea, Wilda, Hagena, Daveyja i Heidela. Za svoju majku. Za Lauru DeLoessian. Za kolarevog sina koji leži mrtav na cesti izvrnutih džepova. Ali najviše od svega za sebe. Bio je umoran od potucanja po cesti. Možda je to cesta snova kad se voziš Cadillacom, ali kad moraš stopirati, voziti se palcem i pričom koja se već skoro do kraja izlizala, kad si svakome na milost i nemilost, onda je to samo cesta iskušenja. Jack je osjećao da je dovoljno iskušan… ali nije bilo načina da odustane. Ako odustane, rak će uzeti njegovu majku, a ujak Morgan bi mogao uzeti njega.

"Mislim da neću uspjeti, Speedy", plakao je. "Mislim da neću, čovječe."

Sad je slijepac posegnuo za Jackom umjesto za prosutim novčićima. Ti blagi, čitajući prsti pronašli su njegovu ruku i sklopili se oko nje. Jack je osjećao čvrstu podlogu žuljeva na vrhu svakog prsta. Privukao je Jacka k sebi, u one mirise znoja i vrućine i starog chilija. Jack je pritisnuo lice na Speedyjeva prsa.

"Heej, mali. Ne znam tko je Speedy, ali zvuči mi kao da mu puno navaljuješ na leđa. I -"

"Nedostaje mi mama, Speedy", plakao je Jack, "a Sloat me progoni. On je bio na telefonu u shopping centru, on. A to još nije najgore. Najgora je Angola… toranj Rainbird… potres… pet ljudi… ja sam to učinio, Speedy, ja sam ubio te ljude kad sam preskočio u ovaj svijet, ubio sam ih kao što su moj tata i Morgan Sloat onda ubili Jerryja Bledsoea!"

Sad je izbacio najgore. Izbljuvao je kamen krivnje koji mu je bio sjedio u grlu, prijeteći da će ga ugušiti, i uhvatila ga je oluja plača - ali ovog puta od olakšanja umjesto od straha. Izrekao je. Priznao. On je ubojica.

"Eeeh-eeeeej!" poviče crnac. Zvučao je perverzno oduševljeno. Držao je Jacka jednom tankom, snažnom rukom i ljuljao ga. "Ti baš nosiš težak teret, mali. Bogme da. Možda bi ga malo treb'o spustit."

"Ubio sam ih", šaptao je Jack. "Thielkea, Wilda, Hagena, Daveyja…"

"Pa, da je taj tvoj Speedy tu", reče crnac, "tkogod bio, i gdjegod bio u ovom velikom starom svijetu, rek'o bi ti da ne mo'š nosit' cijeli svijet na leđ'ma, sinko. Ne mo'š to. Ni'ko ne mere. Ako nosiš svijet na leđ'ma, pa prvo će ti slomit' leđa, a onda će ti slomit' i duh."

"Ubio sam -"

"Uperio im pištolj u glave i puc'o?"

"Ne… potres… skočio sam…"

"Ne znam ja niš' o tome", reče crnac. Jack se odmakao od njega i znatiželjno zurio u crnčevo izbrazdano lice, ali crnac je okrenuo glavu prema parkiralištu. Ako doista jest slijep, onda je čuo gladak, nešto snažniji zvuk motora policijskog automobila dok se približavao, jer je gledao ravno u njega. "Znam samo da ti je ubojstvo malo širok pojam. Ka' bi sa' neko umro od srca dok nas zaobilazi ovdje, mislio bi da si ga ti ubio. Ooo, gle, ubio sam onog tipa jer sam tu sjedio, o jao, o užas, o, ovo… o ono!" Dok je izgovarao ovo i ono, slijepac ih je naglasio hitrim prelazom iz G u C i natrag na G. Nasmijao se, zadovoljan samim sobom.

"Speedy -"

"Nema ti ovdje ničeg brzog", uzvratio je crnac, i pokazao žute zube u iskrivljenom osmjehu. "Osim možda kako brzo neki krive sami sebe za stvari koje su možda drugi pokrenuli. Možda bježiš, mali, a možda te ne'ko juri." G-dur.

"Možda si samo malo promašio."

C-dur, s lijepim prijelazom u sredini od kojeg se Jack i protiv volje nasmiješio. "Možda je ne'ko drugi tebe pritišće."

Opet natrag na G, i slijepac je odložio svoju gitaru (dok su u policijskom automobilu dvojica policajaca bacala novčić da vide tko će od njih morati dodirnuti Grudu ako ne uđe mirno u auto).

"Možda jaooo i možda užaaaas i možda ovo i možda ono…" Opet se nasmijao, kao da su Jackovi strahovi nešto najsmješnije što je ikad čuo.

"Ali ne znam što bi se moglo dogoditi ako -"

"Ni'ko nikad ne zna š'a će se dogodit' ako naprave bilo š'a, jel'da?" prekinuo ga je crnac koji možda jest a možda i nije bio Speedy Parker. "Ne. Ne zna. Ka' bi tako razmišlj'o, ost'o bi zauvijek u kući i boj'o se izaći! Ne znam ja š'a tebe muči, mali. Ni ne bi' rado znao. Možda s' lud, s tim pričama o potresima i sve. Ali ka' si mi pomog'o da skupim svoje novce i nisi ništa ukr'o - a broj'o sam svaki plink, da znaš - da' ću ti savjet. Neke stvari ne mo'š zaustavit'. Nekad ljudi umru jer ne'ko neš' napravi… ali ka' neko ne bi napravio to neš', puno više ljudi bi umrlo. Vidiš kamo idem, mali?"

Prljave sunčane naočale nagnule su se prema njemu.

Jack je osjetio duboko, drhtavo olakšanje. Doista je vidio. Slijepac je govorio o teškim izborima. Govorio je da možda postoji razlika između teškog izbora i kriminalnog ponašanja. I možda kriminalac nije ovdje.

Kriminalac bi mogao biti tip koji mu je prije pet minuta rekao da vuče guzicu kući.

"A možda", primijetio je slijepac svirajući tmurni d-mol, "da sve služi Gospodu, kako bi rekla moja mama i kako bi tebi rekla tvoja, ako je kršćanka. Možda mislimo da radimo jednu stvar, a zapravo radimo drugu. Dobra knjiga kaže da sve, pa čak i ono š'a izgleda zlo, služi Gospodu. Š'a ti misliš, mali?"

"Ne znam", reče Jack iskreno. Bio je sav zbunjen. Bilo je dovoljno da sklopi oči i vidio bi telefon kako se čupa iz zida, viseći na žicama poput neke čudne marionete.

"Pa, meni bazdi kao da ćeš ti to pustit' da te natjera na piće."

"Molim?" upitao je Jack zapanjeno. Onda pomisli, Pomislio sam da Speedy izgleda kao Mississippi John Hurt, i ovaj tip je počeo svirati blues Johna Hurta… a sad govori o čarobnom soku. Oprezan je, ali zakleo bih se da o tome govori - mora biti tako!

"Ti čitaš misli", reče Jack tiho. "Zar ne? Jesi li to naučio na Teritorijima, Speedy?"

"Ne znam ja ništa o čitanju misli", reče slijepac, "ali lampe su mi ugašene četr'es dvije godine bi' će u studenom, i u četr'es' dvije godine ti nos i uši nauče svašta. Njušim jeftino vino na tebi, mali. Njušima ga po cijelom tebi. K'o da si si kosu prao!"

Jack je osjetio neku čudnu, snoliku krivnju - tako se uvijek osjećao kad bi se našao optužen za nešto što nije učinio - ili više-manje nije. Otkako se vratio u ovaj svijet, jedva da je dotakao skoro praznu bocu. Sam dodir već ga je ispunjavao zebnjom - počeo je o tome misliti slično kao što bi europski seljak iz četrnaestog stoljeća mislio o komadiću Pravog križa ili kosti iz prsta nekog sveca. To je doista magija. Moćna magija. I ponekad od nje ljudi stradaju.

"Nisam ga pio, stvarno", uspio je konačno reći. "Onog sa čim sam krenuo skoro više nema. To… ja… čovječe, čak mi se ni ne sviđa!" Želudac mu se počeo nervozno grčiti; sama pomisao na čarobni sok donosila mu je mučninu. "Ali moram ga nabaviti još. Za svaki slučaj."

"Još ljubičastog Isusa? Za dečka tvojih godina?" Slijepac se nasmijao i mahnuo jednom rukom. "Vraga ti to treba. Ni'ko ne treba taj otrov za putovanje."

"Ali -"

"Gle. Otpjeva' ću ti pjesmu da te razveselim. Zvučiš k'o da ti treba."

Počeo je pjevati, a njegov pjevački glas nije bio ni nalik govornome. Bio je dubok i moćan i uzbudljiv, bez onih crnačkih zapijevanja u glasu. Bio je to, pomislio je Jack zadivljeno, skoro istrenirani, kultivirani glas opernog pjevača koji se ovog časa zabavlja nekim popularnim pjesmuljkom. Jack je osjetio kako mu se koža ježi od toga bogatog, punog glasa. Na pločniku koji se pružao uz tupe oker bokove shopping-centra, glave su se počele okretati.

"Kad mali, mali crvendać pjeva veselo, VESELO, nećeš više plakati kad zapjeva sve selo, sve SELO -"

Jacka je zapanjila slatka i užasna poznatost, osjećaj da je to već čuo, ili nešto vrlo slično, i dok je slijepac pjevao, sa svojim iskrivljenim žutim osmijehom, Jack je shvatio odakle dolazi taj dojam. Znao je zašto se sve te glave okreću, kao što bi se okretale da je neki jednorog u galopu prešao preko parkirališta. U čovjekovom se glasu čula prelijepa, strana čistoća. Bila je to čistoća, recimo, zraka tako čistog da nanjušiš repu kad je netko iščupa iz zemlje kilometar daleko. Bila je to dobra, stara, popularna pjesma… ali glas je bio čisti Teritorij.

"Ustani… ustani, pospanko… izađi, izađi iz kreveta, Janko… živi, ljubi, smij se i bu-"

I gitara i glas naglo su stali. Jack, koji se bio sav usredotočio na slijepčevo lice (nesvjesno pokušavajući zaviriti iza tih tamnih naočala, možda, i vidjeti jesu li iza njih oči Speedyja Parkera) sad je podigao pogled i vidio dva policajca kako stoje iza slijepca.

"Da znaš, ne čujem ništa", rekao je slijepi gitarist skoro zafrkantski, "al' mislim da njušim neš' plavo."

"Prokletstvo, Grudo, znaš da ne bi trebao raditi kod centra!" poviče jedan od policajaca. "Što ti je sudac Hallas rekao kad smo te prošli put priveli? Dolje između ulica Centar i Mural. Nigdje drugdje. Prokletstvo, mali, jesi posenilio? Jel' ti već pimpač otpao od onog što ti je žena ostavila prije nego što je pobjegla? Kriste, naprosto -"

Njegov mu je partner spustio ruku na rame i glavom pokazao na Jacka, pokretom koji je govorio da i klinci imaju uši.

"Idi reci mami da te treba, mali", reče prvi policajac kratko.

Jack je krenuo niz pločnik. Ne može ostati. Čak i kad bi mogao nešto učiniti, ne može ostati. Imao je sreće što je pozornost policajaca zaokupio čovjek kojeg su zvali Gruda. Da su ga drugi put pogledali, Jack nije nimalo sumnjao da bi zatražili njegove podatke. Bez obzira na nove tenisice, ostatak njega djelovao je otrcano i prljavo. Policajcima ne treba dugo da počnu prepoznavati klince koji se vuku cestom, a Jack je bio klinac koji se najviše vuče cestom.

Zamislio je kako ga bacaju u zatvor Zanesville dok zanesvilleski policajci, fini pristojni dečki u plavom koji svakog dana slušaju Paula Harveyja{28} i podupiru predsjednika Reagana pokušavaju otkriti čiji je on dečko.

Ne, ne želi da ga zanesvilleski policajci pogledaju više od jednom.

Neki motor glatkog zvuka naišao je iza njega.

Jack je podigao svoj ruksak malo više na leđa i spustio pogled na svoje nove tenisice kao da ga silno zanimaju. Krajičkom oka vidio je kako kraj njega polako prolazi policijski auto.

Slijepac je bio na stražnjem sjedalu, a vrat gitare virio je kraj njega.

Dok je auto skretao u jednu od uličica koje su vodile od centra, slijepac je naglo okrenuo glavu i pogledao kroz zadnje staklo, pogledao ravno u Jacka…

…i premda Jack nije vidio kroz prljave tamne naočale, savršeno je dobro znao da mu je namignuo Lester "Speedy" Parker.

2

Jack je uspio ne razmišljati dalje sve dok nije opet stigao do izlaza na autocestu. Stajao je promatrajući putokaze, koji su se činili jedinim jasnim stvarima preostalim na svijetu

(svjetovima?)

gdje je sve ostalo bilo izluđujući sivi vrtlog. Osjećao je tamnu depresiju kako se kovitla svuda oko njega, tone u njega, pokušavajući mu uništiti odlučnost. Shvaćao je da nostalgija igra veliku ulogu u njegovoj depresiji, ali u usporedbi s tim osjećajem njegova je prethodna nostalgija djelovala doista dječački i plitko. Osjećao se potpuno izgubljeno, bez ičeg čvrstog čega bi se mogao držati.

Stojeći kraj znakova, promatrajući promet na autocesti, Jack je shvatio da se osjeća skoro samoubilački. Dosta dugo uspijevao se tjerati dalje pomišlju da će uskoro vidjeti Richarda Sloata (i, premda si tu pomisao nije mogao priznati, zamisao da bi Richard mogao krenuti s njim na zapad nije mu samo jednom prošla kroz glavu - konačno, ne bi bilo prvi put da Sawyer i Sloat zajedno kreću na čudno putovanje, zar ne?), ali težak rad na farmi Palamountain i neobični događaji u shopping-centru Buckeye čak su i tome dali lažni sjaj krivotvorine.

Idi kući, Jacky, poražen si, šaptao je neki glas. Ako nastaviš, na kraju će te netko prebiti kao vola… a sljedeći put možda pogine pedeset ljudi. Ili pet stotina.

1-70 Istok.

1-70 Zapad.

Naglo, posegnuo je u džep za svojim novčićem - novčićem koji je u ovom svijetu bio srebrni dolar. Neka bogovi kakvi već jesu odluče jednom zauvijek. On je previše utučen da to sam učini. Još su ga boljela leđa tamo gdje ga je udario gospodin Američki idol. Ako padne pismo, krenut će prema istočnom izlazu i zaputiti se kući. Ako padne glava, nastavit će… i neće se više osvrtati.

Stajao je u prašini kraj ceste i bacio novčić u prohladan listopadski zrak. Uzdigao se, okrećući se i okrećući, odbacujući odbljeske sunca. Jack je iskrivio vrat prateći njegovu putanju.

*

Neka obitelj koja je prolazila u starom kamionetu prestala se svađati dovoljno dugo da ga znatiželjno pogleda. Čovjek koji je vozio kamionet, proćelavi računovođa koji se ponekad budio usred noći zamišljajući da osjeća probadajuće bolove u prsima i lijevoj ruci, doživio je naglu i apsurdnu seriju misli: Pustolovina. Opasnost. Potraga s nekom plemenitom svrhom. Snovi o strahu i slavi. Stresao je glavom kao da je želi raščistiti, i bacio pogled na dječaka u retrovizoru kamioneta baš dok se klinac saginjao da nešto pogleda. Kriste, pomislio je proćelavi računovođa. Izbaci si to iz glave, Larry, zvučiš kao jebena pustolovna knjiga za dečke.

Larry je jurnuo u promet, hitro ubrzavajući kamionet na stotku, zaboravljajući na klinca pokraj ceste u prljavim trapericama. Ako dođe kući do tri, stići će pogledati meč za prvaka srednje kategorije na ESPN-u.

Novčić se spustio. Jack se sagne nad njega. Pala je glava… ali to nije bilo sve.

Dama na novčiću nije bila dama Sloboda. Bila je to Laura DeLoessian, kraljica Teritorija. Ali, Bože, kakva razlika od onog blijedog, mirnog, usnulog lica koje je načas vidio u paviljonu, okruženo zabrinutim njegovateljicama u lepršavim bijelim velovima! Ovo je lice bilo svjesno i pozorno, napeto i lijepo. Nije to bila klasična ljepota; linija brade nije bila dovoljno čista za to, a jagodica koja se vidjela na profilu bila je pomalo meka. Njena je ljepota ležala u kraljevskom držanju glave, zajedno s jasnim dojmom da je ljubazna isto koliko i sposobna.

I oh, toliko nalik licu njegove majke.

Jackove su se oči zamutile od suza i čvrsto je zatreptao, ne želeći da poteku. Dovoljno je plakao za jedan dan. Dobio je svoj odgovor, i nad njime ne treba plakati.

Kad je opet otvorio oči, Laure DeLoessian je nestala; žena na novčiću opet je bila dama Sloboda.

Svejedno je imao odgovor.

Jack se sagnuo, podigao novčić iz prašine, stavio ga u džep, i krenuo prema zapadnom izlazu za međudržavnu cestu broj 70.

3

Dan kasnije, bijeli oblaci u zraku koji je imao okus hladne kiše u dolasku; granica Ohio-Indiana ovdje je bila na pljuvomet.

"Ovdje" je bila šumica iza odmorišta Lewisburg na cesti I-70. Jack je stajao skriven - bar se nadao - među drvećem, strpljivo čekajući da se krupni ćelavi čovjek krupnog ćelavog glasa vrati u svoj Chevy Nova i odveze. Jack se nadao da će brzo otići, prije nego što počne kiša. Već mu je bilo dovoljno hladno bez da se smoči, a sinusi su mu cijelog jutra bili začepljeni, glas maglovit. Činilo mu se da konačno navlači prehladu.

Krupni ćelavi čovjek krupnog ćelavog glasa rekao je da se zove

Emory W. Light. Pokupio je Jacka oko jedanaest sati, sjeverno od Daytona, a Jack je skoro odmah osjetio umoran, tonući dojam u želucu. Već se prije vozio s Emoryjem W. Lightom. U Vermontu Light je rekao da se zove Tom Ferguson, i da je predradnik u dućanu s cipelama; u Pennsylvania, zvao se Bob Darrent ("Skoro kao onaj tip koji pjeva Splish-Splash, ah-ha-ha-ha") a posao mu je bio ravnatelj okružne srednje škole; ovog puta, Light je rekao da je predsjednik Prve trgovačke banke Paradise Falls, u gradiću Paradise Falls, u Ohiju. Ferguson je bio vitak i taman, Darrent bucmast i ružičast kao svježe oprana beba, a ovaj Emory W. Light bio je krupan i nalik sovi, s očima poput kuhanih jaja iza naočala bez okvira.

Ali sve su te razlike bile samo površne, otkrio je Jack. Svi su oni slušali Priču s istim oduševljenim zanimanjem. Svi su ga pitali ima li kod kuće djevojaka. Prije ili kasnije otkrio bi ruku (krupnu ćelavu ruku) kako mu leži na bedru, i kad bi pogledao Fergusona/Darrenta/Lighta, vidio bi izraz polulude nade u očima (pomiješane s poluludom krivnjom) i trag znoja na gornjoj usnici (kod Darrenta, znoj je zablistao kroz tamne brkove kao sićušne bijele oči koje vire kroz rijetko grmlje).

Ferguson ga je pitao želi li zaraditi deset dolara.

Darrent je to podigao na dvadeset.

Light je, krupnim ćelavim glasom koji je svejedno pucketao i drhtao kroz više registera, upitao treba li mu pedeset dolara - uvijek ima pedesetaču u peti lijeve cipele, rekao je, i vrlo bi je rado dao mladom gospodinu Lewisu Farrenu. Ima jedno mjesto kamo bi mogli otići blizu Randolpha. Prazna štala.

Jack nije uočio vezu između sve viših novčanih ponuda od Lighta i njegovih raznih inkarnacija i promjena koje bi njegove pustolovine mogle ostavljati na njemu - po prirodi nije bio sklon introspekciji i nije ga zanimalo analizirati samoga sebe.

Vrlo je brzo naučio kako izaći na kraj s tipovima kao što je Emory W. Light. Prvo iskustvo s Lightom, kad se Light zvao Tom Ferguson, naučilo ga je da je diskrecija najbolja opcija. Kad je Ferguson stavio ruku na Jackovo bedro, Jack je odgovorio automatski, s kalifornijskim senzibilitetom u kojem su gayevi samo još jedan dio scene: "Ne, hvala, gospodine. Ja sam striktno hetero."

Već su ga i prije pipali, naravno - uglavnom u kinima, ali bio je tu i onaj trgovac u dućanu muške odjeće u Sjevernom Hollywoodu koji mu je veselo ponudio da mu popuši u kabini (a kad je Jack rekao ne, hvala, trgovac je odgovorio, "Dobro, sad isprobaj ovaj plavi sako, može?").

To su bile neugodnosti s kojima se zgodan dvanaestogodišnji dečko u Los Angelesu naprosto naučio nositi, kao što se zgodna žena nauči nositi s povremenim pipanjima u podzemnoj. S vremenom pronađeš način da se snađeš i da ti to ne pokvari cijeli dan. Promišljeni uleti, kao ovaj Fergusonov, bili su manji problem nego naglo drpanje iz zasjede. Njih se moglo jednostavno odbiti.

Bar je u Kaliforniji bilo tako. Istočni gayevi - osobito ovdje u zabiti - očito su odbijanje doživljavali na drugačiji način.

Ferguson se škripavo naglo zaustavio, ostavljajući iza svog Pontiaca četrdeset metarski trag guma i bacajući u zrak do ramena visok oblak prašine.

"Koga ti zoveš homićem?" zavrištao je. "Koga zoveš pederom? Nisam ja peder! Isuse! Povezeš klinca pa te nazove pederom!"

Jack je ošamućeno zurio u njega. Nespreman na naglo zaustavljanje, dobrano je udario glavom o podstavljenu upravljačku ploču. Ferguson, koji ga je samo čas prije bio gledao ganutim smeđim očima, sad je djelovao kao da će ga ubiti.

"Gubi se!" urlao je Ferguson. "Ti si peder, a ne ja! Ti si peder! Gubi se, mali pederu! Gubi se! Ja imam ženu! Imam djecu! Vjerojatno imam i kopiladi po cijeloj Novoj Engleskoj! Nisam ja peder! Ti si peder, a ne ja, i zato SE GUBI IZ MOG AUTA!"

Prestravljeniji no što je bio još od susreta s Osmondom, Jack je to i učinio. Ferguson je odjurio na cestu, zasipajući ga šljunkom, još uvijek bjesneći. Jack je oteturao do kamenog zidića, sjeo i počeo hihotati. Hihot se pretvorio u glasan smijeh, i tog je časa zaključio da mora razviti SUSTAV, bar dok ne izađe iz vukojebina. "Svaki ozbiljan problem zahtijeva SUSTAV", rekao je njegov otac jednom. Morgan se žustro složio, ali Jack je zaključio da ga to ne bi trebalo obeshrabriti.

Njegov SUSTAV je sasvim dobro funkcionirao s Bobom Darrentom, i nije imao razloga vjerovati da neće funkcionirati i s Emoryjem Lightom… ali u međuvremenu mu je bilo hladno a nos mu je curio. Želio je da Light odustane i krene. Stojeći među drvećem, Jack ga je vidio tamo dolje, kako hoda naprijed-natrag s rukama u džepovima, krupne ćelave glave koja je meko blistala ispod izbijeljelog neba. Na cesti, veliki automobili su zujali dalje, ispunjavajući zrak smradom izgorenog diesel-goriva. Šuma je bila puna smeća, kao sve šume na granici s nekim odmorištem kraj ceste. Prazne vrećice čipsa. Izgužvane kutije od hamburgera. Zdrobljene limenke Pepsi i Budweisera s otvaračima unutra koji bi zaklopotali ako ih udariš. Razbijene boce Wild Irish Rose i gina Five O'Clock. Tamo razderane najlonske gaćice s još zalijepljenim pljesnivim uloškom. Kondom nabijen na odlomljenu grančicu. Puno lipih stvari, hi-hi. I puno grafita našaranih na zidove zahoda, skoro svi one vrste koju bi Emory W. Light dobro razumio: VOLIM SISAT VELKE DEBELE KURCE. BUDI TU U 4 ZA NAJBOLJE PUŠENJE IKAD. ZABI MI SE U GUZICU. A bio je tu i gay pjesnik velikih ambicija: NEKA LJUDSKA RASA CIJELA / SVRŠI POSRED MOGA ČELA.

Nedostaju mi Teritoriji, pomislio je Jack, i u toj spoznaji nije bilo nikakva iznenađenja. Ovdje je stajao iza dva ciglena zahoda kraj ceste 1-70 negdje u zapadnom Ohiju, drhteći u otrcanom puloveru koji je kupio u trgovini rabljenom odjećom za dolar i pol, čekajući da onaj krupni ćelavi čovjek tamo dolje opet uzjaše i odgalopira.

Jackov SUSTAV bio je posve jednostavan: nemoj se protiviti čovjeku s krupnim ćelavim rukama i krupnim ćelavim glasom.

Jack uzdahne s olakšanjem. Sad je počelo funkcionirati. Izraz koji je bio napola bijes a napola zgađenost spustio se na krupno ćelavo lice Emoryja W. Lighta. Vratio se natrag do svog automobila, ušao u njega, krenuo unatrag tako brzo da je skoro udario u kamionet koji je prolazio iza njega (kratko trubljenje, a putnik u kamionetu pokazao je Emoryju W. Lightu srednji prst), a onda je otišao.

Sad je samo trebalo stajati na izlazu gdje se promet s odmorišta pridružuje prometu na autocesti i dići palac… i, nadao se, uhvatiti prijevoz prije nego što počne kiša.

Jack se još jednom ogledao oko sebe. Ružno, uništeno. Te su mu riječi prirodno pale na pamet dok se ogledavao po smeću i razaranju tu na bubuljičavim leđima odmorišta. Palo mu je na pamet da ovdje osjeća smrt - ne samo na ovom odmorištu ili na međudržavnim cestama, već duboko u cijeloj zemlji kojom je proputovao. Jacku se ponekad činilo da je čak i vidi, očajnu nijansu vruće tamnosmeđe, poput ispušnih plinova iz hitrog kamioneta.

Nova se nostalgija vratila - želja da se vrati na Teritorije i vidi ono tamnoplavo nebo, blagu zakrivljenost na rubu obzora Ali to svira one promjene kao za Jerryja Bledsoea.

Ne znam ja niš o tome… Znam samo da ti je ubojstvo malo širok pojam.

Hodajući dolje prema odmorištu - sad je stvarno trebao pišati - Jack je hitro kihnuo tri puta. Progutao je i trznuo se na vrelo peckanje u grlu. Razbolijeva se, o, da. Sjajno. Nije još stigao ni do Indijane, deset stupnjeva, prognoza za kišu, nema prijevoza, i sad sam -

Misao se čisto prelomila. Zurio je u parkiralište, razjapivši usta. Jedan užasan trenutak činilo mu se da će se pomokriti u gaće dok se sve ispod njegove prsne kosti naizgled grčilo i stezalo.

Smješten na jedno od dvadesetak ukošenih parkirališnih mjesta, tamnozelene površine sad umrljane prljavštinom s ceste bio je BMW ujaka Morgana. Nije bilo šanse da griješi; ni približno. Kalifornijske tablice po narudžbi, MLS, kratica za Morgan Luther Sloat. Djelovao je kao da se vozio brzo i opako.

Ali ako je odletio u New Hampshire, kako mu auto može biti tu? zabrbljao je Jackov um. To je podudarnost, Jack, samo -

A onda je vidio čovjeka koji je stajao kraj telefona okrenut leđima i znao je da nije slučajna podudarnost. Bio je odjeven u jaknu vojničkog stila podstavljenu krznom, prije predviđenu za pet ispod nule nego deset stupnjeva. Leđa ili ne, nije mogao pogriješiti s tim širokim ramenima i tim krupnim, opuštenim, snažnim tijelom.

Čovjek za telefonom počeo se okretati, držeći slušalicu između uha i ramena.

Jack se povukao unatrag uz cigle muškog zahoda.

Je li me vidio?

Ne, odgovorio je samome sebi. Ne, mislim da nije. Ali -

Ali satnik Farren rekao je da će ga Morgan - onaj drugi Morgan - nanjušiti kao što mačka nanjuši štakora, i tako je i bilo. Iz svoga skrovišta u onoj opasnoj šumi, Jack je vidio kako se odvratno blijedo lice na prozoru kočije mijenja.

I ovaj će ga Morgan nanjušiti. Ako stigne.

Koraci iza ugla, približavaju se.

Lica tupog i iskrivljenog od straha, Jack je prokopao po svom ruksaku a onda ga ispustio, znajući da je prekasno, prespor je, Morgan će zaobići ugao i uhvatiti ga za vrat, smiješeći se. Zdravo, Jacky! Idemo, idemo, kopamo i radimo! Sad je igra gotova, zar ne, ti govno malo?

Čovjek u kariranoj jakni prošao je ugao zahoda, nezainteresirano pogledao Jacka, i nastavio do fontane za piće.

Vraća se. Vraća se. Nije bilo krivnje, bar ne sada; samo taj užasan uhvaćen strah pomiješan s čudnim osjećajima olakšanja i užitka. Jack je drhtavo otvorio svoj ruksak. Tu je Speedyjeva boca, s manje od tri centimetra ljubičaste tekućine u sebi

(Ni'ko ne treba taj otrov za putovanje ali ja trebam Speedy trebam ga!) kako pljuska na dnu. Nije važno. Vraća se. Srce mu je poskočilo na tu pomisao. Veliki vikendaški smiješak mu se spustio na lice, niječući i sivi dan i strah u njegovom srcu. Vraćam se, o, da, super.

Opet približavanje koraka, a ovo jest bio ujak Morgan, nema sumnje s tim teškim a ipak nekako nježnim koracima. Ali strah je nestao. Ujak Morgan je nešto nanjušio, ali kad zađe za ugao vidjet će samo prazne vrećice čipsa i zgužvane limenke piva.

Jack je duboko udahnuo - udahnuo mastan smrad diesel-isparenja i automobilskih auspuha i hladnog jesenjeg zraka. Nagnuo bocu prema usnama. Progutao jedan od dva preostala gutljaja. I čak i zatvorenih očiju zaškiljio je dok je -

Šesnaesto Poglavlje

Vuk

1

- snažno sunce udaralo u njegove sklopljene vjeđe.

Kroz gadljivo sladak miris čarobnog soka, njušio je još nešto… topao miris životinja. I čuo ih je kako se kreću svuda oko njega.

Prestrašen, Jack je otvorio oči ali isprva nije vidio ništa - razlika u svjetlu bila je tako nagla i prijeka kao da je netko odjednom upalio cijeli grozd žarulja od po dvjesto vati u mračnoj sobi.

Neki topao kožni bok ga je dodirnuo, ne prijeteće (ili se bar tako Jack nadao) ali definitivno na način koji je govorio žuri-mi-se-da-prođem-hvala. Jack, koji je ustajao, opet je tresnuo na zemlju.

"Hej! Hej! Makni se od njeg'! Smjesta i odmah!" Glasan, zdravi udarac za kojim je slijedio neki nezadovoljan životinjski zvuk, između muu i beee. "Božjih mi čavala! Glupan! Makni se od njega prije nego što ti iskopam oči!"

Sad su mu se oči prilagodile na blistavost toga skoro besprijekornog jesenskog dana na Teritorijima da razazna mladog diva koji je stajao usred stada uzrujanih životinja, pljeskajući ih po bedrima i blago grbavim leđima naizgled s velikim užitkom i vrlo malo stvarne snage. Jack je sjeo, automatski pronalazeći Speedyjevu bocu s dragocjenim preostalim gutljajem i spremajući je. Nije skrenuo pogleda s mladića koji je stajao okrenut leđima.

Bio je doista visok - bar metar devedeset, procijenio je Jack - s ramenima tako širokim da mu je širina djelovala neproporcionalno u odnosu na visinu. Duga, masna crna kosa spuštala mu se niz leđa sve do lopatica. Mišići su se napinjali i mreškali među životinjama koje su djelovale poput pigmejskih krava. Tjerao ih je od Jacka, i prema Zapadnoj cesti.

Bio je upadljiva figura, čak i viđen s leđa, ali ono što je zapanjilo Jacka bila je njegova odjeća. Svi koje je vidio na Teritorijima (uključujući i njega samoga) nosio je tunike, haljetke ili grube hlače.

Ovaj tip kao da je nosio kombinezon iz Oshkosha.

Onda se okrenuo i Jack je osjetio užasan šokirani očaj kako mu se diže u grlu. Sunuo je na noge.

To je bio stvor-Elroy.

Pastir je bio stvor-Elroy.

2

Samo što nije.

Jack možda i ne bi ostao da to vidi, i sve što se nakon toga dogodilo - kino, šupa i pakao Kuće Sunca - ne bi se dogodilo (ili bi se bar dogodilo na neki posve drugačiji način), ali u svome se silnom užasu potpuno smrznuo nakon što je ustao. Nije bio u stanju trčati ništa više nego kad se jelen nađe smrznut pred lovačkim svjetlom.

Dok se obris u kombinezonu približavao, mislio je: Elroy nije toliko visok ni širok. I oči su mu bile žute - Oči ovog stvora bile su sjajno, nemoguće narančaste. Gledati u njih bilo je kao da se gleda u oči bundeve u noći vještica. I dok je Elroyev smiješak obećavao ludilo i ubojstvo, smiješak na licu ovog tipa bio je krupan i vedar i bezopasan.

Noge su mu bile bose, ogromne i lopataste, nožni prsti zgrčeni u skupine od tri i dva, jedva vidljivi kroz kovrče žičaste dlake. Ne nalik kopitima, kao kod Elroya, shvatio je Jack napola lud od iznenađenja, straha, postupne zabavljenosti, već nalik šapama.

Dok je prelazio udaljenost između sebe i Jacka

(on? to?)

oči su mu bljesnule još sjajnije narančasto, načas poprimajući fluorescentni ton kakav vole lovci i radnici koji popravljaju cestu. Boja je izblijedila do blatnjavog lješnjaka. Pri tome, Jack je vidio da mu je smiješak zbunjen koliko i prijateljski, i odjednom shvatio dvije stvari: prvo, da u tom tipu nema zloće, ni traga, i drugo, da je spor. Možda ne slabouman, ali spor.

"Vuk!" rekao je krupan, dlakavi mladić-životinja s osmijehom. Jezik mu je bio dugačak i šiljast, i Jack je s drhtajem pomislio da izgleda točno kao vuk. Ne koza već vuk. Nadao se da je u pravu i u njemu nema zloće. Ali ako sam u tome pogriješio, bar neću morati brinuti o drugim pogreškama… nikad više.

"Vuk! Vuk!" Ispružio je jednu ruku i Jack je vidio da su mu šake, kao i stopala, pokrivene dlakom, premda je ova dlaka bila finija i bogatija - zapravo sasvim lijepa. Osobito je gusto rasla na dlanovima, gdje je bila meka i bijela kao zvijezda na konjskom čelu.

Bože, mislim da se želi rukovati sa mnom!

Oprezno, misleći na ujaka Tommyja koji mu je rekao da nikad ne smije odbiti rukovanje, čak ni s najgorim neprijateljem ("Kasnije se s njim bori do smrti ako moraš, ali prvo se rukuj s njim", rekao je ujak Tommy), Jack je ispružio vlastitu ruku, pitajući se hoće li mu ruka biti zdrobljena… ili možda pojedena.

"Vuk! Vuk! Rukuje se sad i odmah!" povikao je mladić-stvor u Oshkosh kombinezonu. "Sad i odmah! Dobar stari Vuk! Bog ga zakucao! Sad i odmah! Vuk!"

Usprkos oduševljenju, Vukov stisak bio je sasvim nježan, ublažen oštrom krznatom dlakom na njegovom dlanu. Kombinezon i veliko rukovanje od tipa koji izgleda kao prerasli sibirski haski i miriše pomalo kao štagalj nakon teške kiše, pomislio je Jack. Što je sljedeće? Poziv da u nedjelju odem s njim u crkvu?

"Dobar stari Vuk, mo'š se kladiti! Dobar stari Vuk sad i odmah!" Vuk je omotao ruke oko svojih ogromnih prsa i nasmijao se, oduševljen samim sobom. Onda opet dograbi Jackovu ruku.

Ovog puta, živahno mu je zapumpao ruku gore-dolje. Činilo se da se u tom trenutku nešto očekuje od njega, pomislio je Jack. Inače bi taj ljubazan premda prilično priprost mladić mogao tresti njegovu ruku dok sunce ne zađe.

"Dobar stari Vuk", rekao je. Činilo se da je taj izraz osobito drag njegovom novom poznaniku.

Vuk se nasmijao kao dijete i pustio Jackovu ruku. To je bilo olakšanje. Šaka mu nije bila ni zdrobljena ni pojedena, ali malo je patila od morske bolesti. Vuk je pumpao brže nego igrač jednorukog Jacka kojem je krenulo.

"Stranac, jel'da?" upita Vuk. Zavukao je svoje dlakave ruke u prorezane džepove svoga kombinezona i počeo si kopati po jajima bez imalo nelagode.

"Da", rekao je Jack, pitajući se što bi ta riječ mogla ovdje značiti. Ima li ovdje vrlo određeno značenje. "Da, valjda sam baš to. Stranac."

"Zabijeno točno! Njušim te! Sad i odmah, o, da, o, da! Jasno! Ne smrdi, znaš, ali je zbilja čudno. Vuk! To sam ja. Vuk! Vuk! Vuk! " Zabacio je glavu i nasmijao se. Zvuk je na kraju zazvučao neugodno bifeu zavijanju.

"Jack", reče Jack. "Jack Saw-"

Ruka mu je opet dograbljena i oduševljeno zapumpana.

"Sawyer", dovršio je kad ga je opet pustio. Nasmiješio se, osjećajući se više-manje kao da ga je netko zveknuo velikim, teškim štapom za zvekane.

Prije pet minuta je stajao skutren uz hladan cigleni zid zahoda na I-70. Sad je stajao ovdje i razgovarao s tipom koji se činio više životinjom nego čovjekom.

I proklet bio ako mu prehlada nije potpuno nestala.

3

"Vuk upozna Jacka! Jack upozna Vuka! Sad i odmah! Okay! Dobro! O, Jason! Krave na cesti! Zar nisu glupe! Vuk! Vuk!"

Vičući, Vuk je krenuo nizbrdo prema cesti, gdje je oko pola njegovog stada stajalo i ogledavalo se s izrazima tupog iznenađenja, kao da pitaju kamo im je nestala trava. Životinje su doista izgledale kao neka čudna mješavina krava i ovaca, vidio je Jack, i zapitao se kako bi se takvi križanci zvali. Jedina riječ koja mu je odmah pala na pamet bila je kovca - ili bi, možda, pomislio je, u ovom slučaju bilo bolje koristiti množinu, kao u izrazu Evo, vuk se brine za svoje stado kovaca. O, da. Sad i odmah.

Jacku se opet na glavu spustio štap za zvekane. Sjeo je i počeo hihotati, ruku prekriženih na ustima da priguši zvukove.

Čak ni najviša kovca nije bila viša od metar i dvadeset. Runo im je bilo vunasto, ali blatnjave boje slične Vukovim očima - odnosno, Vukovim očima kad ne bljeskaju kao lampioni u noći vještica. Vuk ih je opet otjerao s ceste. Išle su poslušno, bez traga straha. Kad bi krava ili ovca s moje strane preskoka nanjušila tog tipa, pomisli Jack, ubila bi se pokušavajući mu se izmaknuti s puta.

Ali Jacku se Vuk sviđao - svidio mu se čim ga je vidio, kao što ga je Elroy prestrašio i ogadio mu se čim ga je vidio. A ta je suprotnost bila osobito prikladna jer je usporedba među njima dvojicom bila neizbježna. Osim što je Elroy bio nalik jarcu, dok je Vuk bio nalik… pa, vuku.

Jack je polako krenuo prema mjestu gdje je Vuk otjerao svoje stado na pašu. Sjećao se kako je na prstima prolazio kroz smrdljivi stražnji hodnik u Točionici Oatley prema požarnim vratima, osjećajući Elroya negdje u blizini, njušeći ga možda, kao što bi krava s druge strane zacijelo nanjušila Vuka. Sjetio se kako su se Elroyeve ruke počele trzati i debljati, kako mu je vrat natekao, kako su mu zubi postali cijelo zubalo pocrnjelih očnjaka.

"Vuče?"

Vuk se okrenuo i pogledao ga smiješeći se. Oči su mu bljesnule sjajno narančasto i načas djelovale istovremeno divlje i inteligentno. Onda je bljesak izblijedio i bile su opet samo one blatnjave, stalno zbunjene boje lješnjaka.

"Jesi li ti… nekakav vukodlak?"

"Jasno da jesam", reče Vuk nasmiješeno. "To si zabio od prve, Jack. Vuk!"

Jack je sjeo na stijenu, zamišljeno promatrajući Vuka. Bio je mislio da se više ne može još jače iznenaditi, ali Vuku je to sasvim lijepo uspjelo.

"Kako ti je otac, Jack?" upitao je Vuk onim nehajnim, usputnim tonom kojim se pita za tuđe rođake. "Kako je Phil u zadnje vrijeme?

Vuk!"

4

Jack je doživio neobično odgovarajuću asocijaciju: osjećao se kao da mu je netko izbio sav dah iz mozga. Načas je samo sjedio tamo, u svojoj glavi u kojoj nije bilo nikakve misli, kao radio-postaja koja emitira samo osnovni signal. Onda je vidio kako se Vukovo lice mijenja. Izraz sreće i djetinje znatiželje zamijenila je tuga. Jack je vidio kako se Vukove nosnice hitro trzaju.

"Mrtav je, zar ne? Vuk! Žao mi je, Jack! Bog me zabio! Baš sam glup! Glup!" Vuk se udario rukom u čelo, i ovog puta je doista zavijao. Bio je to zvuk od kojeg se Jacku smrzla krv u žilama. Pastir kovaca s nelagodom se okrenuo.

"U redu je", reče Jack. Čuo je svoj glas više ušima nego glavom, kao da govori netko drugi. "Ali… kako si znao?"

"Miris ti se promijenio", reče Vuk jednostavno. "Znao sam da je mrtav jer ti je to u mirisu. Jadni Phil! Kako dobar tip! To ti kažem sad i odmah, Jack! Otac ti je bio dobar! Vuk!"

"Da", reče Jack, "bio je. Ali odakle si ga poznavao? I kako si znao da mi je otac?"

Vuk je gledao Jacka kao da je ovaj postavio pitanje tako jednostavno da ne traži odgovor. "Sjećam se njegovog mirisa, naravno. Vuk se sjeća svih mirisa. Ti mirišeš na njega."

Tres! Štap za zvekane opet mu se spustio na glavu. Jack je osjećao potrebu da se baci na čvrstu, elastičnu travu, držeći se za trbuh i zavijajući od smijeha. Ljudi su mu znali govoriti da ima očeve oči, ili očeva usta, čak i očev dar za hitre skice, ali nikad mu još nitko nije rekao da miriše kao svoj otac. No pretpostavljao je da ta zamisao ima u sebi neke lude logike.

"Kako si ga upoznao?" upita Jack opet.

Vuk je djelovao zbunjeno. "Došao je s onim drugim", reče konačno. "S onim iz Orrisa. Ja sam bio samo mali. Onaj drugi je bio zločest. Onaj drugi je ukrao nas nekoliko. Tvoj otac nije znao", dodao je hitro, kao da je Jack iskazao bijes. "Vuk! Ne! On je bio dobar, tvoj otac. Phil. Onaj drugi…"

Vuk je polako stresao glavom. Na licu mu je bio izraz još jednostavniji od zadovoljstva. Bilo je to sjećanje na neki djetinji košmar.

"Zločest", reče Vuk. "Napravio si je mjesto u ovom svijetu, kaže moj otac. Uglavnom je bio u svom blizancu, ali bio je iz vašeg svijeta. Znali smo da je zločest, shvatili smo, ali tko sluša Vukove? Nitko. Tvoj otac je znao da je zločest, ali nije ga mogao nanjušiti tako dobro kao mi. Znao je da je zločest, ali ne koliko zločest."

I Vuk je zabacio glavu i opet počeo zavijati, dugačko, ledeno zapijevanje tuge koje je odzvanjalo od tamnoplavog neba.

Interludij

Sloat u ovom svijetu (II)

Iz džepa svoje bucmaste jakne (kupio ju je uvjeren da je istočno od Stjenjaka Amerika ledena pustoš nakon 1. listopada - i sad se znojio kao lud), Morgan je izvadio malu čeličnu kutijicu. Ispod sklopke bilo je deset malih dugmeta i pravokutnik mliječnožutog stakla pola centimetra visok i pet centimetara dugačak. Brižljivo je pritisnuo nekoliko dugmeta noktom lijevog malog prsta, a na prozorčiću za očitanja načas se pojavila serija brojeva. Sloat je tu igračku, oglašavanu kao najmanji sef na svijetu, kupio u Zurichu. Prema čovjeku koji mu ga je prodao, ni tjedan dana u krematoriju ne bi prošlo kroz integritet njegova ugljičnog čelika.

Sad se otvorio.

Sloat je presavinuo dva krilca crnog draguljarskog pliša, otkrivajući nešto što je imao već više od dvadeset godina - još od prije nego što je rođeno to odvratno malo derle koje mu donosi toliko nevolja. Bio je to zamrljan limeni ključ, i nekad je ulazio u leđa mehaničkog vojnika-igračke. Sloat je vojnika-igračku vidio u izlogu antikvarijata u čudnom gradiću Point Venuti u Kaliforniji - gradiću koji ga je jako zanimao. Vodeći se potrebom koja je bila prejaka da bi je odbio (nije ju čak ni htio odbiti, ne doista; Morgan Sloat oduvijek je od potrebe činio vrlinu) ušao je i platio pet dolara za prašnjavog, ulubljenog vojnika… a ionako nije želio vojnika. Ključ mu je prvi privukao pogled i zatim mu šaputao. Izvadio je ključ iz vojnikovih leđa i spremio ga u džep čim je izašao iz dućana. Samog vojnika je bacio u koš za smeće pred knjižarom Opasni planet.

Sad, dok je Sloat stajao kraj svoga auta na odmaralištu Lewisburg, podigao je ključ i pogledao ga. Kao Jackova trzalica, ključ je na Teritorijima postao nešto drugo. Jednom, dok se vraćao, ispustio je taj ključ u predvorju stare uredske zgrade. A u njemu je zacijelo preostalo još nešto magije s Teritorija, jer se onaj idiot Jerry Bledsoe spržio ni sat vremena kasnije. Je li ga Jerry podigao? Možda stao na njega? Sloat nije znao i nije ga bilo briga. Niti ga je bilo briga za Jerryja - a s obzirom da je tip imao policu osiguranja koja je donosila dvostruku premiju za smrt u nesreći (nadglednik zgrade, s kojim bi Sloat povremeno podijelio po lulu hašiša, prenio mu je tu informacijicu),

Sloat je smatrao da je Nita Bledsoe slavila - ali skoro je izludio zbog gubitka ključa. Phil Sawyer ga je pronašao, i vratio mu ga komentirajući samo: "Evo, Morg. To je tvoja amajlija, zar ne? Sigurno imaš rupu u džepu. Pronašao sam je u predvorju nakon što su odnijeli jadnog starog Jerryja."

Da, u predvorju. U predvorju gdje je sve bazdilo kao motor kuhinjskog miksera koji je radio na najvećoj brzini bar devet sati. U predvorju gdje je sve porcnjelo i izobličilo se i stopilo.

Osim toga skromnog limenog ključa.

Koji je, u drugom svijetu, bio neka čudna vrst gromobrana - i koji je Sloat sad objesio oko svoga vrata na finom srebrnom lančiću.

"Stižem po tebe, Jacky", rekao je Sloat glasom koji je bio skoro nježan. "Vrijeme je da cijelu ovu smiješnu priču naglo zaustavimo."

Sedamnaesto Poglavlje

Vuk i stado

1

Vuk je govorio o mnogim stvarima, povremeno ustajući da otjera svoju stoku s ceste i jednom da ih prebaci do potoka kakvih osamsto metara zapadnije. Kad ga je Jack upitao gdje živi, Vuk je samo neodređeno mahnuo rukom prema sjeveru. On, rekao je, živi sa svojom obitelji. Kad je Jack koju minutu kasnije zatražio pojašnjenje, Vuk je djelovao iznenađeno i rekao da nema družice ni djece - da još godinu-dvije neće doći do onog što je nazivao "veliki mjesec parenja". Bilo je posve očito da se raduje "velikom mjesecu parenja", po nevino pohotnom smiješku koji mu je rastegnuo lice.

"Ali rekao si da živiš s obitelji."

"Oh, obitelj! Oni! Vuk!" Vuk se nasmije. "Jasno. Oni! Mi svi živimo zajedno. Moramo paziti na stoku, znaš. Njenu stoku."

"Kraljičinu?"

"Da. Nikad, nikad nam ne umrla." I Vuk je izveo apsurdno dirljiv pozdrav, načas se naginjući naprijed s desnom rukom na čelu.

Daljnja pitanja donekle su raščistila stvari u Jackovom umu… ili mu se bar tako činilo. Vuk je bio neženja (premda mu ta riječ nekako nije pristajala). Obitelj o kojoj je govorio bila je silno proširena - doslovno, obitelj Vukova. Bili su nomadska ali divlje odana rasa koja se kretala naprijed-natrag po velikim praznim prostorima istočno od Vanjske straže, ali zapadno od "Naselja", pod čime je Vuk izgleda mislio gradove i sela na istoku.

Vuci (nikad Vukovi - kad je Jack upotrijebio uobičajenu množinu, Vuk se smijao dok mu suze nisu potekle iz očiju) bili su uglavnom čvrsti, pouzdani radnici. Njihova je snaga bila legendarna, hrabrost neupitna. Neki od njih otišli su na istok u Naselja, gdje su služili kraljici kao stražari, vojnici, čak i osobni tjelesni čuvari. Njihovi životi, objasnio je Vuk Jacku, imaju samo dvije čvrste odrednice: Gospu i obitelj. Vuci većinom, rekao je, služe gospi kao on - pazeći na stada.

Kravo-ovce su bile glavni izvor mesa za Teritorije, kao i odjeće, sala i ulja za svjetiljke (Vuk to nije rekao Jacku, ali je ovaj to zaključio po onom što jest rekao). Sva stoka pripada kraljici, i obitelj Vukova čuvala ih je od pamtivijeka. To je njihov posao. U tome je Jack otkrio neobično uvjerljivu paralelu s odnosom koji je postojao između bizona i Indijanaca na američkim ravnicama… bar dok nije stigao bijeli čovjek i poremetio ravnotežu.

"I pogledaj, lav će leći s janjetom, a vuk s kovcom", promrmljao je Jack i nasmiješio se. Ležao je na leđima s rukama isprepletenim ispod glave. Prelio ga je nevjerojatan osjećaj mira i lakoće.

"Što, Jack?"

"Ništa", reče. "Vuče, mijenjaš li se stvarno u životinju kad je Mjesec pun?"

"Pa jasno!" reče Vuk. Djelovao je zapanjeno, kao da ga je Jack upitao nešto poput Vuče, dižeš li stvarno hlače kad završiš sa sranjem? "Stranci to ne rade, jel' da? To mi je Phil rekao."

"A, ovaj, stado", reče Jack. "Kad se promijenite -"

"Oh, ne idemo ni blizu stadu kad se promijenimo", reče Vuk ozbiljno. "Bože Jasone, ne! Pojeli bi' ih, nije ti jasno? A Vuk koji jede svoje stado mora biti ubijen. Tako piše u Knjizi dobrog poljodjelstva. Vuk! Vuk! Imamo mjesta kamo idemo kad je Mjesec pun. Kao i stado. Glupi su, ali znaju da moraju otići kad je Mjesec velik. Vuk! I bolje im je da znaju, Bog ih zabio!"

"Ali vi jedete meso, zar ne?" upita Jack.

"Pun pitanja, baš kao tvoj otac", reče Vuk. "Vuk! Ne smeta me. Aha, jedemo meso. Jasno. Vuci smo, ne?"

"Ali ako ne jedete iz stada, što onda jedete?"

"Jedemo dobro", rekao je Vuk, i nije htio više ništa reći o tome.

Kao i sve ostalo na Teritorijima, Vuk je bio tajna - tajna istovremeno prekrasna i zastrašujuća. To što je poznavao i Jackovog oca i Morgana Sloata - ili je bar više puta susreo njihove blizance - pridonosilo je Vukovoj osobnoj auri tajne, ali nije ju u potpunosti određivalo. Sve što bi mu Vuk rekao vodilo je Jacka do desetaka novih pitanja, na koja Vuk većinom nije mogao - ili htio - odgovoriti.

Pitanje posjeta Philipa Sawtellea i Orrisa bilo je jedan takav slučaj. Prvi put su se pojavili kad je Vuk bio u "malom mjesecu" i živio s majkom i dvije "sestre po leglu". Izgleda da su samo prolazili, kao što je sad Jack činio, ali išli su prema istoku umjesto prema zapadu ("Da ti iskreno kažem, ti si valjda jedini čovjek kojeg sam ikad vidio ovako daleko na zapadu koji i dalje ide prema zapadu", rekao je Vuk).

Bili su veselo društvo, obojica. Tek kasnije je bilo nevolja nevolja s Orrisom. To je bilo nakon što je partner Jackovog oca "sebi napravio mjesto u ovom svijetu", govorio je Vuk Jacku ponovno i ponovno - samo sad se činilo da misli na Sloata, u tjelesnom obliku Orrisa. Vuk je rekao da je Morgan ukrao jednu od njegovih sestara po leglu ("Majka si je grizla ruke i noge mjesec dana nakon što je zasigurno saznala da ju je uzeo", rekao je Vuk Jacku jednostavno) a s vremena na vrijeme je uzimao i druge Vukove. Vuk je spustio glas i, s izrazom straha i praznovjerne zapanjenosti na licu, rekao Jacku da je "šepavi" poslao neke od tih Vuka u drugi svijet, Mjesto Stranaca, i naučio ih da jedu od stada.

"To je jako loše za vas, zar ne?" upita Jack.

"Prokleti su", odvrati Vuk jednostavno.

Jack je isprva mislio da Vuk govori o otmicama - glagol koji je Vuk upotrijebio govoreći o svojoj sestri po leglu bio je, uostalom, teritorijska verzija uzeti. Sad je počeo shvaćati da se uopće nije radilo o otmicama - ukoliko Vuk nije s nesvjesnim pjesništvom pokušavao reći da je Morgan oteo umove nekih iz obitelji Vukova. Jack je sad smatrao da Vuk zapravo govori o vukodlacima koji su odbacili svoju drevnu odanost kruni i stadu i predali je umjesto toga Morganu…

Morganu Sloatu ili Morganu od Orrisa.

Što je prirodno vodilo do misli o Elroyu.

Vuk koji jede od svoga stada mora umrijeti.

Misli o ljudima u zelenom automobilu koji su stali da ga pitaju za upute, i ponudili mu karamelu, i koji su ga onda pokušali uvući u svoj auto. Oči. Oči su se promijenile.

Prokleti su.

Napravio si je mjesto u ovom svijetu.

Upitao je Vuka za svoga oca - Philipa Sawtelea u ovom svijetu ali Vuk je samo stresao glavom. On je bio zakucano dobar tip, i blizanac - dakle očito Stranac - ali činilo se da je to sve što Vuk zna. Blizanci su, rekao je, nešto što ima neke veze s leglima ljudi, a o takvim stvarima on ne bi mogao ništa reći. Niti može opisati Philipa Sawtellea - ne sjeća se. Sjeća se samo mirisa. Sve što on zna, rekao je Jacku, jest da je, premda su oba Stranca djelovala ljubazno, samo Phil Sawyer stvarno i bio ljubazan. Jednom je donio darove za Vuka i njegove sestre i braću po leglu. Jedan od darova, neizmijenjen iz svijeta Stranaca, bio je komplet kombinezona za Vuka.

"Stalno sam ih nosio", reče Vuk. "Moja majka ih je htjela baciti kad sam ih nosio nekih pet godina. Rekla da su se izlizali! Rekla da sam prevelik za njih! Vuk! Rekla da su to samo zakrpe koje zakrpe drže na okupu. Ali ja ih nisam dao. Na kraju je kupila neku tkaninu od trgovca koji je krenuo prema Vanjskoj straži. Ne znam koliko je platila i Vuk! Da ti kažem istinu, Jack, bojim se pitati. Obojila je tu tkaninu u plavo i napravila mi šest pari. One koje mi je tvoj otac donio, na njima sad spavam. Vuk! Vuk! To mi je zakucani jastuk, valjda." Vuk se nasmiješio tako otvoreno - a ipak tako čeznutljivo - da je Jack bio dirnut i uhvatio ga za ruku. Bilo je to nešto što nikad ne bi učinio u svome starom životu, kakve god bile okolnosti, ali to se sad činilo kao gubitak. Bilo mu je drago uhvatiti Vukovu toplu, snažnu ruku.

"Drago mi je što ti se sviđao moj tata, Vuče", reče. "Je! Je! Vuk! Vuk!" A onda je izbio pakao.

2

Vuk je prestao govoriti i s trzajem se ogledao oko sebe.

"Vuče? Što n-"

"Ššš!"

Onda je i Jack čuo. Vukove osjetljivije uši prve su uhvatile zvuk, ali hitro je rastao; ubrzo će ga i gluhi čuti, pomislio je Jack. Stoka se ogledala i onda se počela odmicati od izvora zvuka u gruboj, nelagodnoj nakupini. Bilo je to poput radijskog zvučnog efekta gdje bi netko trebao derati plahtu popola, vrlo polako. Samo što se glasnoća sve više pojačavala, dok Jack nije pomislio da će poludjeti.

Vuk je skočio na noge, djelujući zapanjeno i zbunjeno i prestrašeno. Taj zvuk deranja, tiho, neravnomjerno predenje, i dalje je rastao. Blejanje stoke postalo je glasnije. Neki od njih ulazili su u potok, i kad je Jack pogledao prema tamo vidio je kako jedna kovca pada uz pljuskanje i nespretno batrganje nogama. Gurnule su je njene uznemirene družice u povlačenju. Ispustila je prodoran meketav krik. Još jedna kravo-ovca spotakla se na nju i isto je tako ugurana u vodu pred sporim povlačenjem. Suprotna strana potoka bila je niska i mokra, zelena od šaši, blatnjavo-močvarna. Kravo-ovca koja je prva stigla do toga blata brzo je zapela u njemu.

"Oh, vi zakucana beskorisna stoko!" zaurlao je Vuk i pojurio niz brijeg prema potoku, gdje je prva životinja koja se prevrnula sad djelovala kao da je na samrti.

"Vuče!" povikao je Jack, ali Vuk ga nije mogao čuti. Jack je jedva čuo samoga sebe uz taj otrcani zvuk paranja. Pogledao je malo prema desno, na ovoj strani potoka, i zinuo od zapanjenosti. Nešto se događalo sa zrakom. Komad zraka, oko metar nad zemljom, derao se i nadimao, kao da se izvija i povlači samog sebe. Jack je kroz taj dio zraka vidio Zapadnu cestu, ali činila se zamućenom i drhtavom, kao da je gleda kroz zagrijan, drhtavi zrak iznad neke peći.

Nešto povlači zrak i otvara ga kao ranu - nešto prolazi - s naše strane? O, Jasone, činim li ja to kad dolazim? Ali čak i u panici i zbunjenosti, znao je da nije tako.

Jack je imao prilično dobru zamisao o tome tko bi dolazio ovako, kao kroz proces silovanja. Jack pojuri niz brijeg.

3

Zvuk paranja nastavljao se i nastavljao i nastavljao. Vuk je bio na koljenima u potoku, pokušavajući podići drugu životinju na noge.

Prva je mlitavo plutala nizvodno, razderanog i uništenog tijela.

"Diži se! Bog te zakucao, diži se! Vuk!"

Vuk je vukao i pljeskao što je bolje mogao kravo-ovce koje su se vrpoljile i udarale u njega, onda spusti obje ruke oko prsa životinje koja se utapala i povuče prema gore. "VUK! SAD I ODMAH!" zavrištao je. Rukavi njegove košulje razdrali su se na bicepsima, podsjećajući Jacka na Davida Bannera{29} dok prolazi jedan od napada izazvanih gama-zrakama koji ga pretvaraju u Nevjerojatnog Hulka. Voda je pljuskala na sve strane, a Vuk je teturavo ustao, očiju koje su blještale narančasto, plavog kombinezona sad mokrog i crnog. Voda se cijedila iz nosnica životinje koju je Vuk stezao uz prsa kao da je preraslo štene. Oči su joj se iskrenule i pokazivale bjeloočnice.

"Vuče!" zavrišti Jack. "To je Morgan! To je -"

"Stado!" uzvratio je Vuk povikom. "Vuk! Vuk! Moje zakucano stado! Jack! Nemoj -"

Ostatak je nestao u zaglušnom udaru grmljavine koja je potresla zemlju. Načas, grmljavina je prekrila čak i izluđujuće monotoni zvuk paranja. Skoro isto toliko zbunjen kao i Vukova stoka, Jack je podigao pogled i vidio bistro plavo nebo bez oblaka osim nekoliko bijelih oblačaka kilometrima daleko.

Grmljavina je zapalila pravu paniku u Vukovom stadu. Pokušavali su pobjeći, ali u svojoj vrhunskoj gluposti, mnogi od njih pokušavali su to učiniti unatraške. Životinje su se sudarale i pljuskale i kotrljale se pod vodu. Jack je čuo gorko pucanje kosti, za kojim je uslijedio meketavi vrisak životinje u bolovima. Vuk je zaurlao od bijesa, spustio kravo-ovcu koju je pokušavao spasiti, i zašljapkao prema blatnjavoj suprotnoj obali potoka.

Prije nego što je stigao dotle, pet-šest kovaca udarilo ga je i oborilo. Voda je pljuskala i letjela u tankim, blistavim tračcima. Sad je, vidio je Jack, Vuk bio u opasnosti da ga glupe životinje u bijegu pregaze i udave.

Jack se progurao u potok, koji se sad zatamnio od uzburkanog blata. Struja ga je stalno pokušavala oboriti. Meketava kravo-ovca ludo zakotrljanih očiju propljuskala je kraj njega i skoro ga srušila.

Voda mu je zaprskala u lice, i Jack ju je pokušao obrisati iz očiju.

Sad se činilo da taj zvuk ispunjava cijeli svijet: DERRRRRRRRRRRRR - Vuk. Zanemari Morgana, bar zasad. Vuk je u nevolji.

Njegova kudrava, natopljena glava načas se vidjela iznad vode, a onda su ga tri životinje pregazile i Jack je vidio samo jednu ruku prekrivenu dlakom. Opet se gurnuo prema naprijed, pokušavajući se probiti kroz stoku od koje su neka grla još stajala, a druga su mlatila i utapala se pod nogama.

"Jack!" jedan glas zaurlao je preko zvuka deranja. Bio je to glas koji je Jack poznavao. Glas ujaka Morgana.

"Jack!"

Začuo se još jedan udar groma, ovaj ogroman i hrastovski koji se zakotrljao kroz nebo kao napad streljaštva.

Zadihan, mokre kose u očima, Jack je pogledao preko ramena… ravno u odmorište na cesti I-70 kod Lewisburga, Ohio. Vidio ga je kao da gleda kroz valovito, loše izrađeno staklo… ali ga je vidio. Rub ciglenog zahoda bio je na lijevoj strani toga nabubrenog, izmučenog dijela zraka. Njuška nečeg što je djelovalo kao Chevroletov kamionet bila je s desna, lebdeći metar iznad polja gdje su on i Vuk bili mirno sjedili i razgovarali prije niti pet minuta. A u središtu, djelujući kao statist iz filma o napadu admirala Byrda{30} na Južni pol, bio je Morgan Sloat, debelog crvenog lica izobličenog u ubitačan bijes. Bijes, i još nešto. Trijumf? Da. Jacku se činilo da je to u pitanju.

Stajao je usred potoka, u vodi do jaja, sa stokom s obje strane koja je mukala i blejala, zureći u taj prozor proderan kroz samo tkanje stvarnosti, razrogačenih očiju, razjapljenih usta.

Pronašao me o dragi Bože pronašao me.

"Tu si, ti govno malo!" zaurlao je Morgan prema njemu. Glas mu je prolazio, ali imao je neku prigušenu, mrtvu osobinu dok je iz stvarnosti onog svijeta stizao u stvarnost ovog. Kao da sluša čovjeka koji urla u telefonskoj govornici. "Sad ćemo vidjeti, zar ne? Zar ne?"

Morgan je krenuo naprijed, lica koje je plivalo i kovitlalo se kao da je napravljeno od mlitave plastike, i Jack je stigao vidjeti da nešto steže u ruci, nešto što mu visi oko vrata, nešto malo i srebrno.

Jack je paralizirano stajao dok se Sloat probijao kroz rupu između dva univerzuma. Dok je stizao, izveo je svoju vlastitu vukodlačku točku, mijenjajući se iz Morgana Sloata, investitora, spekulanta zemljištem i nekadašnjeg holivudskog agenta u Morgana od Orrisa, pretendenta na prijestolje umiruće kraljice. Njegovi rumeni, ovješeni obrazi su smršavili. Boja im je izblijedila. Kosa mu se obnovila, rastući prema naprijed, prvo bojajući tonzuru na njegovoj lubanji, kao da mu neko nevidljivo biće boji glavu, a onda je prekrivajući. Kosa Sloatovog blizanca bila je duga, crna, lepršava, nekako mrtvog izgleda. Bila mu je svezana na tjemenu, vidio je Jack, ali se nekako oslobodila.

Jakna je zalelujala, načas nestala, vratila se kao ogrtač s kapucom.

Antilop čizme Morgana Sloata postale su čizme do koljena od tamne kože, prevrnutih manžeta, a iz jedne je virila drška noža.

A mala srebrna stvar u njegovoj ruci pretvorila se u štapić okrunjen gmizavom plavom vatrom.

To je gromobran. O, Isuse, to je -

"Jack!"

Povik je bio tih, grgljav, pun vode.

Jack se nespretno okrenuo u potoku, jedva izbjegavši još jednu kravo-ovcu koja je plutala na boku, mrtva u vodi. Vidio je kako Vukova glava opet tone, a obje ruke mašu.

Jack se probio do tih ruku, još uvijek izbjegavajući stoku što je bolje mogao. Jedno grlo snažno mu je udarilo u bok, i Jack je pao, udišući vodu. Hitro je opet ustao, kašljući i gušeći se, jednom rukom pipajući u svom haljetku za bocom, prestrašen da je možda otplovila.

Još je bila tamo.

"Dječače! Okreni se i pogledaj me, dječače!"

Nemam sad vremena za to, Morgane. Oprosti, ali moram vidjeti mogu li izbjeći da me utopi Vukovo stado prije nego što vidim mogu li izbjeći da me sprži onaj tvoj štap usuda. I -

Plava vatra nadvila se nad Jackovo rame, cvrčeći - bila je poput smrtonosne električne duge. Udarila je jednu od kravo-ovaca uhvaćenih u šašu i blatu s druge strane potoka, i nesretna životinja je naprosto eksplodirala, kao da je progutala dinamit. Krv je potekla u igličastom prskanju kapi. Komadi mesa počeli su padati oko Jacka.

"Okreni se i pogledaj me, dečko!"

Osjećao je snagu te zapovijedi kako mu hvata lice nevidljivim rukama, pokušavajući ga okrenuti.

Vuk se opet probio na noge, kose zalijepljene za lice, ošamućenih očiju koje su virile kroz zastor kose kao oči engleskog ovčara. Kašljao je i teturao, naizgled nesvjestan gdje se nalazi.

"Vuče!" vrisnuo je Jack, ali grmljavina je opet eksplodirala preko plavog neba, zaglušujući ga.

Vuk se sagnuo i izbljuvao snažan blatni vodopad. Tren kasnije, još jedna prestravljena kravo-ovca udarila je u njega i opet ga srušila pod vodu.

To je to, pomislio je Jack očajno. To je to, nestao je, sigurno, neka ide, bježi odavde -

Ali i dalje se batrgao prema Vuku, odgurujući jednu umiruću kravo-ovcu koja se slabašno trzala s puta.

"Jasone!" zavrištao je Morgan od Orrisa, i Jack je shvatio da Morgan ne psuje na jeziku Teritorija; dozivao je njegovo, Jackovo ime. Samo što on ovdje nije Jack. Ovdje je Jason.

Ali kraljičin sin je umro kao dijete, on -

I opet mokar, siktavi udar struje koji kao da mu je napravio razdjeljak. I opet je udario suprotnu obalu, pretvarajući jedno od Vukovih grla u paru. Ne, vidio je Jack, ne do kraja. Životinjine noge su još stajale, zaglavljene u blatu kao stupovi. Dok je promatrao, počele su se umorno naginjati u četiri različita smjera.

"OKRENI SE I POGLEDAJ ME, BOG TE ZAKUCAO!" Voda, zašto ga ne uperi u vodu, sprži mene, Vuka, sve te životinje odjednom?

A onda se sjetio fizike iz petog razreda. Kad struja jednom uđe u vodu, može otići bilo kamo… pa tako i do onoga tko ju je proizveo.

Vukovo ošamućeno lice koje je plutalo pod vodom istjeralo je te misli iz Jackovog uzlepetanog uma. Vuk je još bio živ, ali dijelom prignječen pod jednom kravo-ovcom koja se, premda naizgled nepovrijeđena, ukočila od panike. Vukove ruke mahale su patetičnom, sve slabijom snagom. Dok je Jack prevaljivao posljednju udaljenost, jedna od tih ruku se opustila i naprosto plutala, mlitava poput vodenog ljiljana.

Ne usporavajući, Jack je spustio lijevo rame i udario kravo-ovcu kao Jack Armstrong{31} u dječjoj sportskoj priči.

Da se radilo o kravi pune veličine a ne o kompaktnom modelu s Teritorija, Jack je vjerojatno ne bi mogao pomaći kad je još i prilično snažna struja u potoku radila protiv njega. Ali životinja je bila manja od krave, a Jack je bio odlučan. Zamukala je kad ju je Jack udario, zateturala unatrag, načas sjela, a zatim zagrabila prema suprotnoj obali. Jack je dograbio Vukove ruke i povukao koliko je god mogao.

Vuk se podigao nevoljko kao u vodi zapelo stablo, očiju sad staklastih i napola zatvorenih, dok mu je voda curila iz ušiju i nosa i usta. Usne su mu poplavile.

Dva jezika munje bljesnula su s desne i lijeve strane Jacka koji je držao Vuka, djelujući zajedno s njim kao dva pijanca koja pokušavaju plesati valcer u bazenu. Na suprotnoj obali, još jedna kravo-ovca odletjela je u svim smjerovima, odsječene glave koja je još meketala. Vreli udari vatre u cik-cak su prolazili kroz blatnjavo područje, paleći šaš i travu a zatim pronalazeći sušu travu na polju gdje se zemlja opet uzdizala.

"Vuče!" vrištao je Jack. "Vuče, za ime Kristovo!"

"Auh", zastenjao je Vuk, i povratio toplu blatnjavu vodu preko Jackovog ramena. "Auhhhhhhhhhhhhhh…

Sad je Jack vidio Morgana kako stoji na drugoj obali, visoka puritanska figura u svome crnom ogrtaču. Kapuca mu je okružila blijedo vampirsko lice nekom vrstom nevesele romantičnosti. Jack je stigao pomisliti kako Teritoriji čak i tu djeluju čarobno, u korist njegova užasnog ujaka. Ovdje Morgan nije bio pretio nekretninski žabac visokog tlaka s pljačkom u srcu i ubojstvom na umu; ovdje mu se lice suzilo i pronalazilo neku ukočenu muževnu ljepotu. Uperio je srebrni štap poput čarobnog štapića - igračke, i plava vatra razderala je zrak.

"Sad ti i tvoj glupi prijatelj!" zavrišti Morgan. Njegove tanke usnice razdvojile su se u pobjedničkom osmijehu, otkrivajući utonule žute zube koji su zauvijek pokvarili Jackov mutan dojam ljepote.

Vuk je zavrištao i trznuo se u Jackovim bolnim rukama. Zurio je u Morgana, očiju narančastih i iskolačenih u mržnji i strahu.

"Ti, vraže!" vrištao je Vuk. "Ti, vraže! Moja sestra! Moja sestra po leglu! Vuk! Vuk! Ti, vraže!"

Jack je izvukao bocu iz halje. Ionako je ostao samo jedan gutljaj. Ne može Vuka držati jednom rukom; gubi ga, a Vuk se činio nesposobnim da sam ostane na nogama. Nije važno. Ionako ga ne može povesti natrag u drugi svijet… ili može?

"Ti, vraže!" vrištao je Vuk, plačući, mokrog lica koje je klizilo niz Jackovu ruku. Leđa njegovog kombinezona plutala su i nadimala se u vodi.

Miris trave u plamenu i zapaljenih životinja.

Grmljavina koja eksplodira.

Ovog puta, rijeka vatre u zraku prošla je tako blizu Jacku da su mu se dlačice u nosu oprljile i skvrčile.

"O, DA, OBOJICA, OBOJICA!" zavijao je Morgan. "NAUČIT ĆU JA TEBE DA MI STAJEŠ NA PUT, TI MALO KOPILE! SPALIT ĆU VAS OBOJICU! ZABIT ĆU VAS!"

"Vuče, drži se!" poviče Jack. Odustao je od napora da održi Vuka uspravnog; umjesto toga, uhvatio je Vukovu ruku i stegnuo je što je čvršće mogao. "Drži se za mene, čuješ?"

"Vuk!"

Nagnuo je bocu, i odvratan hladan okus trulog grožđa ispunio mu je usta po posljednji put. Boca je bila prazna. Dok je gutao, čuo ju je kako puca kad ju je udarila jedna od Morganovih munja. Ali zvuk krhanja stakla bio je blag… peckanje struje… čak i Morganovi urlici bijesa.

Osjećao se kao da pada unatraške u rupu. Možda u grob. Onda je Vukova ruka stisnula Jackovu tako čvrsto da je Jack zastenjao. Osjećaj vrtoglavice, potpunog prevrtanja, počeo je blijediti… a onda je i sunce izblijedilo, i postalo tužna ljubičasto-siva listopadskog sumraka u srcu Amerike. Hladna kiša udarila je Jacka u lice, i bio je neodređeno svjestan da se voda u kojoj stoji čini znatno hladnijom nego što je bila samo sekundu prije. Negdje nedaleko čuo je poznato hrkasto zujanje velikih kamiona na cesti… samo što se sad činilo da stiže točno iznad njegove glave.

Nemoguće, pomislio je, ali, zar je doista tako? Granice toga svijeta kao da su se rastezale s plastičnom lakoćom. Jedan vrtoglavi trenutak imao je sliku letećih teritorijskih kamiona koje voze leteći teritorijski ljudi s velikim platnenim krilima pričvršćenim za leđa.

Natrag, pomislio je. Opet natrag, isto vrijeme, ista cesta. Kihnuo je. I ista prehlada.

Ali dvije stvari sad nisu bile iste.

Ovdje nije bilo odmorišta. Stajali su do bedara u ledenoj vodi potoka ispod nadvožnjaka.

Vuk je bio s njim. To je bila druga razlika.

I Vuk je vrištao.

Osamnaesto Poglavlje

Vuk ide u kino

1

Iznad njihovih glava, još jedan kamion zarežao je preko nadvožnjaka, urlajući diesel motorom. Nadvožnjak se tresao. Vuk je zavijao i dograbio Jacka, zamalo ih obojicu prevalivši u vodu.

"Prestani!" poviče Jack. "Pusti me, Vuče! To je samo kamion! Pusti!"

Pljusnuo je Vuka, ne želeći to učiniti - Vukova strava bila je patetična. Ali, patetičan ili ne, Vuk je bio skoro trideset centimetara viši i možda sedamdeset kila teži od Jacka, i ako ga prevrne, obojica će upasti u tu ledenu vodu i zacijelo dobiti upalu pluća.

"Vuk! Ne sviđa! Vuk! Ne sviđa! Vuk! Vuk!"

Ali stisak mu je popustio. Čas kasnije, ruke su mu pale uz bokove. Kad im je još jedan kamion zadrndao nad glavama, Vuk se trznuo ali uspio se suzdržati da opet ne dograbi Jacka. Ali promatrao je Jacka s nijemim, drhtavim preklinjanjem koje je govorilo Miči me odavde, molim te, miči me odavde, radije bih bio mrtav nego u ovom svijetu.

Ništa ne bih volio više od toga, Vuče, ali Morgan je tamo. A čak i da nije, više nemam čarobnog soka.

Pogledao je u svoju lijevu ruku i vidio da drži neravan vrat Speedyjeve boce, kao da se sprema uključiti u neku barsku tučnjavu. Čista sreća što se Vuk nije gadno porezao kad je prestravljeno zgrabio Jacka.

Jack odbaci bocu. Pljus.

Ovog puta dva kamiona - buka se udvostručila. Vuk je prestravljeno zavijao i pritisnuo si ruke na uši. Jack je vidio da je veći dio dlake pri skoku nestao s Vukovih ruku - veći dio, ali ne sva. I, vidio je, prva dva prsta na Vukovim rukama bila su potpuno iste dužine.

"Dođi, Vuče", rekao je Jack kad je galama kamiona malo izblijedila. "Maknimo se odavde. Izgledamo kao dvojica koja čekaju da ih pokrste na PTL Clubu{32}."

Uzeo je Vuka za ruku, i trznuo se kad ga je Vuk panično stisnuo.

Vuk je vidio njegov izraz lica i popustio stisak… malo.

"Ne ostavljaj me, Jack", reče Vuk. "Molim te, molim te, ne ostavljaj me."

"Ne, Vuče, neću", reče Jack. Pomislio je: Kako li se samo uvališ u te stvari, kretenu? Gledaj se, stojiš ispod nadvožnjaka negdje u Ohiju s ljubimcem vukodlakom. Kako ti to uspijeva? Vježbaš li posebno? I, usput rečeno, kako stoje stvari s Mjesecom, Jacko? Imaš li pojma?

Nije, a kako su oblaci prekrili nebo i padala je hladna kiša, nije mogao ni pogledati.

Kakve su mu onda šanse? Trideset prema jedan u njegovu korist? Dvadeset osam prema dva?

Kakve god bile šanse, nisu bile dovoljno dobre. Ne kad se uzme u obzir kako stvari kreću.

"Ne, neću te ostaviti", ponovio je, i poveo Vuka prema suprotnoj obali potoka. U plićaku, raspadnuti ostaci neke dječje lutke plutali su trbuhom prema gore, staklenih plavih očiju koje su zurile u sve gušći mrak. Mišići Jackove ruke boljeli su od napora povlačenja Vuka u ovaj svijet, a zglob ramena pulsirao mu je kao truli zub.

Kad su izašli iz vode na smećem i trskom pokrivenu obalu, Jack je opet počeo kihati.

2

Ovog puta, Jack je kroz Teritorije napredovao samo osamsto metara prema zapadu - udaljenost za koju je Vuk pomakao svoje stado da se napiju iz potoka gdje se Vuk kasnije skoro utopio. Ovdje, našao se petnaest kilometara zapadnije, koliko je mogao procijeniti. Ispentrali su se na obalu - na kraju je Vuk izvukao Jacka veći dio puta - i u posljednjem danjem svjetlu Jack je ugledao izlaznu rampu kako se odvaja udesno pedesetak metara uz cestu. Na reflektorima osvijetljenom znaku je pisalo: ARCANUM POSLJEDNJI IZLAZ U OHIJU DRŽAVNA GRANICA 30 KM

"Moramo stopirati", reče Jack.

"Stopirati?" upita Vuk sumnjičavo.

"Daj da te vidim."

Činilo mu se da će Vuk proći, bar u mraku. Još je na sebi imao kombinezon, koji je sad na sebi imao pravu markicu OSHKOSH. Njegova kod kuće istkana košulja postala je strojno proizvedeno plavo platno koje je djelovalo kao specijalna ponuda iz vojnih viškova. Prethodno bose noge bile su obuvene u par promočenih mokasinki i bijele čarape.

Najčudnije od svega, usred Vukovog krupnog lica sjedio je par okruglih naočala sa čeličnim okvirima kakve je nosio John Lennon.

"Vuče, jesi li imao problema s vidom? Na Teritorijima?"

"Nisam znao da imam", reče Vuk. "Valjda. Vuk! Ovdje zbilja bolje vidim, s tim staklenim očima. Vuk, sad i odmah!" Pogledao je prema bučnom prometu na cesti, i samo načas Jack je vidio ono što je i on morao vidjeti: velike čelične životinje ogromnih žuto-bijelih očiju kako reže kroz noć nezamislivim brzinama, s gumenim kotačima koji ostavljaju tragove na cesti. "Vidim bolje nego što bih htio", završi Vuk izgubljeno.

3

Dva dana kasnije, dvojica umornih dječaka bolnih stopala prošepalo je pokraj znaka GRADSKA GRANICA kraj Ceste broj 32 i restorana 10-4 s druge strane, te ušla u grad Muncie, u Indiani. Jack je imao groznicu od trideset i devet stupnjeva i prilično uporno kašljao. Vukovo lice bilo je oteklo i ljubičasto. Izgledao je kao da je izvukao kraći kraj u nekoj tučnjavi. Dan prije, pokušao im je pribaviti nešto kasnih jabuka s drveta koje je raslo u sjeni neke napuštene šupe kraj ceste. Bio je na drvetu i bacao smežurane jesenske jabuke u prednji dio svoga kombinezona kad su ga pronašle zidne ose koje su izgradile gnijezdo negdje u potkrovlju stare šupe. Vuk se spustio niz drvo što je brže mogao, sa smeđim oblakom oko glave. Zavijao je. I svejedno, jednog oka posve zatvorenog i nosa koji je počinjao nalikovati velikoj ljubičastoj repi, zahtijevao je da Jack pojede najbolje jabuke. Ni jedna od njih nije baš bila dobra - bile su male i kisele i pune crva - a Jacku baš i nije bilo do jela, ali nakon onoga što je Vuk prošao da ih pribavi, nije imao srca odbiti.

Veliki stari Camaro podignut otraga tako da mu je nos pokazivao prema cesti projurio je kraj njih. "Hejjjj, krelci!" doviknuo je netko, i začuo se prasak glasnog, pivskog smijeha. Vuk je zavijao i dograbio Jacka. Jack je isprva bio mislio da će Vuk s vremenom nadvladati svoj užas pred automobilima, ali sad se već počeo pitati.

"U redu je, Vuče", rekao je iscrpljeno, skidajući Vukove ruke sa sebe po dvadeseti ili trideseti put toga dana. "Otišli su."

"Tako glasno!" zastenje Vuk. "Vuk! Vuk! Vuk! Tako glasno, Jack, moje uši, moje uši!"

"Nabrijani auspuh", rekao je Jack, iscrpljeno misleći: Svidjele bi ti se kalifornijske ceste, Vuče. Pogledat ćemo ih ako budemo još putovali zajedno, može? Onda ćemo isprobati par auto-trka i motokrosa. Bit ćeš lud za njima. "Neki tipovi vole taj zvuk, znaš. Oni -"Ali uhvatio ga je još jedan napadaj kašlja koji ga je natjerao da se sagne. Načas je svijet otplutao u sive sjene. Vratio se jako, jako polako.

"Sviđa!" promrmlja Vuk. "Jasone! Kako se ikome to može sviđati, Jack? A mirisi…"

Jack je znao da su Vuku mirisi najgori. Nisu još ovdje proveli ni četiri sata kad je Vuk počeo mjesto zvati Zemljom Gadnih Mirisa. Te prve noći, Vuk je povraćao pet-šest puta, isprva na tlo Ohija bljujući blatnjavu vodu iz potoka koji postoji u drugom univerzumu, a zatim na suho. To je zbog mirisa, objasnio je ojađeno. Ne zna kako ih Jack podnosi, kako ih itko podnosi.

Jack je znao - na povratku s Teritorija, zapahnuli bi te mirisi koje jedva primijetiš dok živiš s njima. Diesel gorivo, ispusi automobila, industrijski otpad, smeće, pokvarena voda, ustajale kemikalije. Onda se opet navikneš na njih. Navikneš se ili naprosto otupiš. Samo što se Vuku to nije događalo. Mrzio je automobile, mrzio mirise, mrzio je ovaj svijet. Jacku se nije činilo da će se ikad priviknuti na to. Ako prilično brzo ne vrati Vuka na Teritorije, Jack je mislio da bi mogao poludjeti. A vjerojatno će i mene izludjeti kad je već pri tome, mislio je Jack. Ne da sam ja baš daleko od toga.

Drndavi kamion s farme natovaren pilićima prošao je kraj njih, a za njim nestrpljiv red automobila od kojih su neki trubili. Vuk je skoro skočio Jacku u ruke. Oslabljen groznicom, Jack je zateturao u grmljem i smećem zapunjen jarak i sjeo tako naglo da su mu zubi zacvokotali.

"Oprosti, Jack", reče Vuk jadno. "Bog me zakucao."

"Nisi ti kriv", reče Jack. "Dogodi se. Vrijeme za odmor."

Vuk je sjeo kraj Jacka, šuteći, i zdvojno gledajući prema Jacku. Znao je kako otežava stvari za Jacka; znao je da je Jack grozničav da se kreće brže, dijelom da pobjegne Morganu, ali uglavnom iz nekog drugog razloga. Znao je da Jack u snu stenje i doziva majku, i ponekad plače. Ali jedini put kad je zaplakao budan bilo je nakon što je Vuk malo poludio na izlazu Arcanum. To je bilo kad je shvatio što Jack misli pod "stopiranje". Kad je Vuk rekao Jacku da ne vjeruje kako bi mogao stopirati automobile - bar ne neko vrijeme, a možda nikad - Jack je sjeo na vrh zaštitne ograde i zaplakao u ruke. A onda je prestao, što je bilo dobro… ali kad je podigao lice s ruku, pogledao je Vuka na način koji je uvjerio Vuka da će ga Jack ostaviti u toj užasnoj Zemlji Gadnih Mirisa… a bez Jacka, Vuk bi ubrzo posve poludio.

4

Pješice su sišli niz izlaz Arcanum, dok se Vuk trzao i grabio Jacka kad god bi u sve dubljem sumraku prošao neki automobil ili kamion. Jack je čuo kako se podrugljiv glas diže prema njima: "Gdje vam je auto, pederi?" Otresao je to kao što pas otresa vodu iz očiju i samo nastavio dalje, uzimajući Vuka za ruku i vukući ga za sobom kad bi Vuk pokazao znakove zaostajanja ili skretanja prema šumi. Najvažnije je bilo da se maknu sa same autoceste, gdje je stopiranje zabranjeno, do zapadnog ulaza Arcanuma. Neke države legalizirale su stopiranje na izlazima (ili je tako Jacku rekao neki skitnica s kojim je na jednu noć podijelio šupu), a čak i u državama gdje je stopiranje tehnički bilo nezakonito, drotovi bi obično zažmirili ako si na izlazu.

Dakle, prvo do izlaza. Nadajući se da neće naići patrola dok si na putu tamo. Što bi neki policajac pomislio o Vuku Jack nije želio ni zamisliti. Vjerojatno bi mislio da je uhvatio inkarnaciju Charlesa Mansona{33} s lenonicama za osamdesete.

Stigli su do rampe i prešli na zapadni krak. Deset minuta kasnije zaustavio se otrcani stari Chrysler. Vozač, krupan čovjek volovskog vrata i s kapicom na kojoj je pisalo POLJOPRIVREDNA OPREMA CASE naherenom na glavi sagnuo se i otvorio im vrata.

"Uskačite, dečki! Gadna noć, ne?"

"Hvala, gospodine, bogme jest", reče Jack veselo. Um mu je radio prekovremeno, pokušavajući smisliti kako bi mogao Vuka uključiti u priču, i jedva je primijetio Vukov izraz lica.

Ali čovjek ga je primijetio.

Lice mu se smrknulo.

"Njušiš neki smrad, sinko?"

Jacka je naglo vratio u stvarnost čovjekov ton, ogrubio kao i lice. S njega je sad nestala sva srdačnost, i djelovao je kao da bi mogao otići u Točionicu Oatley da pojede par piva i popije par čaša.

Jack se naglo okrenuo i pogledao Vuka.

Vukove nosnice su se trzale kao nosnice medvjeda koji je nanjušio mrtvog tvora. Usne mu se nisu samo povukle sa zuba; skutrile su se unatrag, a meso ispod nosa naguralo se u malim gužvicama.

"Šta, je retardiran?" upitao je čovjek s POLJOPRIVREDNOM OPREMOM CASE Jacka tihim glasom. "Ne, on, ah, samo -" Vuk je počeo režati.

To je bilo to.

"O, Kriste", rekao je čovjek tonom nekoga tko jednostavno ne vjeruje da mu se to događa. Nagazio je na gas i odjurio niz izlaznu rampu usput zatvarajući putnička vrata. Njegova stražnja svjetla načas su bljeskala u kišnom mraku podnožja rampe, šaljući odsjaje razmazanih crvenih strelica po pločniku prema mjestu gdje su oni stajali.

"Čovječe, baš sjajno", rekao je Jack i okrenuo se Vuku, koji je ustuknuo pred njegovim bijesom. "To je baš sjajno! Da je imao radio, već bi okrenuo na devetnaesti kanal i tražio drota, vičući svima da dva luđaka stopiraju kod Arcanuma! Jasone! Ili Isuse! Ili tko god, baš me briga! Hoćeš vidjeti zakucavanje jebenih čavala, Vuče? Napravi to još koji put i osjetit ćeš zakucavanje! Nas! Nas će zakucati!"

Iscrpljen, izbezumljen, frustriran, skoro dokrajčen, Jack je krenuo prema skutrenom Vuku, koji bi mu mogao otrgnuti glavu s ramena jednim jakim udarcem da je to htio, a Vuk je uzmicao pred njim. "Nemoj vikati, Jack", stenjao je. "Mirisi… biti unutra… zatvoren unutra s tim mirisima…"

"Ja nisam ništa nanjušio!" povikao je Jack. Glas mu je pukao, upaljeno grlo boljelo ga je više no ikad, ali kao da nije mogao stati; morao je vikati ili poludjeti. Njegova mokra kosa pala mu je u oči. Otresao ju je i pljesnuo Vuka po ramenu. Začuo se prodoran prasak a ruka ga je smjesta počela boljeti. Kao da je pljesnuo kamen. Vuk je očajno zavijao, a to je Jacka još više razljutilo. To što laže ljutilo ga i još više. Ovog puta je bio na Teritorijima niti šest sati, ali auto onog čovjeka bazdio je kao brlog divlje životinje. Prodorni mirisi stare kave i svježeg piva (imao je otvorenu limenku Stroha među nogama), osvježivač zraka koji je visio s retrovizora i mirisao kao suh slatkasti puder na obrazu leša. A bilo je tu još nešto, nešto tamnije, nešto mokrije…

"Ama baš ništa! " povikao je, a glas mu je promuklo pukao. Pljesnuo je Vukovo drugo rame. Vuk je opet počeo zavijati i okrenuo se, skutren kao dijete koje tuče bijesan otac. Jack ga je počeo pljeskati po leđima, a bolni dlanovi podizali su pljuskiće vode s Vukovog kombinezona. Kad god bi se Jackova ruka spustila, Vuk bi zavijao. "I bolje ti je da se navikneš na to (Pljas!) jer sljedeći auto koji naiđe mogao bi biti drot (Pljas!) ili možda gospodin Morgan Bloat u svojem bljuvasto zelenom BMW-u (Pljas!) a ako ti znaš biti samo velika beba, završit ćemo totalno sjebani (Pljas!) Shvaćaš li to?"

Vuk nije ništa rekao. Stajao je pogrbljen na kiši, leđima okrenut Jacku, drhteći. Plačući. Jack je osjetio kako mu se knedla diže u grlu, osjetio kao mu se oči žare i peku. Sve mu je to samo pojačalo bijes. Neki užasan dio njega najviše je od svega želio povrijediti samog sebe, i znao je da to izvrsno može učiniti ako povrijedi Vuka.

"Okreni se!"

Vuk je poslušao. Suze su curile iz njegovih blatno smeđih očiju iza okruglih naočala. Sline su mu curile iz nosa.

"Razumiješ li me?"

"Da", zastenjao je Vuk. "Da, razumijem, ali nisam se mogao voziti s njim, Jack."

"Zašto ne?" Jack ga je ljutito gledao, šaka stisnutih na bokovima.

Oh, kako ga je glava boljela.

"Jer on umire", reče Vuk tiho.

Jack je zurio u njega, a sav ga je bijes napustio.

"Jack, zar nisi znao?" upita Vuk tiho. "Vuk! Nisi to nanjušio?"

"Ne", rekao je Jack tihim, zviždavim, zadihanim glasom. Jer je i on nanjušio nešto, zar ne? Nešto što nikad prije još nije nanjušio. Nešto kao mješavina…

Shvatio je, i odjednom ga je sva snaga napustila. Teško je sjeo na ogradu i pogledao Vuka.

Govno i trulo grožđe. Takav je to bio miris. Nije bio sto postotno isti, ali bio je odvratno blizu.

Govno i trulo grožđe.

"To je najgori miris", reče Vuk. "Kad ljudi zaborave kako biti zdravi. Mi to zovemo - Vuk! - Crna bolest. Mislim da on ni ne zna da je ima. A… ti Stranci to ne mogu nanjušiti, zar ne, Jack?"

"Ne", šapne on. Kad bi se odjednom teleportirao natrag u New Hampshire, u sobu svoje majke u Alhambri, bi li osjetio taj smrad na njoj?

Da. Nanjušio bi ga na svojoj majci, kako joj se diže iz pora, miris govna i trulog grožđa, Crna bolest.

"Mi to zovemo rak", šapne Jack. Mi to zovemo rak i moja majka ga ima.

"Naprosto ne znam mogu li stopirati", reče Vuk. "Pokušat ću opet ako hoćeš, Jack, ali mirisi… unutra… već su gadni i na vanjskom zraku, Vuk! ali unutra…"

Tada je Jack stavio lice u ruke i zaplakao, dijelom od očaja, uglavnom jednostavno od iscrpljenosti. I da, izraz za koji je Vuk vjerovao da ga je vidio na Jackovom licu doista je bio tamo; načas, iskušenje da napusti Vuka nije bilo samo iskušenje, već izluđujući imperativ. Šanse da će ikad stići do Kalifornije i pronaći Talisman - što god bio - bile su male i prije; sad su bile tako male da su se svele na točkicu. Vuk ga vjerojatno neće samo usporiti; Vuk će ih vjerojatno prije ili kasnije obojicu strpati u zatvor. Vjerojatno prije. A kako će ikad objasniti Vuka racionalnom Richardu Sloatu?

Ono što je Vuk u tom času vidio na Jackovom licu bio je izraz hladne spekulacije koji mu je presjekao koljena. Pao je na njih i podigao sklopljene ruke prema Jacku kao udvarač u lošoj viktorijanskoj melodrami.

"Nemoj otići i ostaviti me, Jack", plakao je. "Ne ostavljaj starog Vuka, ne ostavljaj me ovdje, ti si me ovamo doveo, molim te, molim te ne ostavljaj me samog…"

Nakon toga, svjesne riječi su nestale; Vuk je možda pokušavao govoriti ali zapravo je bio u stanju samo jecati. Jack je osjećao kako ga prekriva silna iscrpljenost. Dobro mu je pristajala, kao jakna koju je često nosio. Ne ostavljaj me ovdje, ti si me ovamo doveo…

Eto ga. Vuk je njegova odgovornost, zar ne? Da. O, da, doista. On je uhvatio Vuka za ruku i izvukao ga iz Teritorija u Ohio i rame mu je još pulsiralo u dokaz. Nije imao izbora, naravno; Vuk se utapao, a čak i da se nije utopio, Morgan bi ga spržio s onim štapom, što god to bilo. Dakle, mogao se opet okrenuti Vuku, mogao je reći: Što bi radije, Vuče, stari moj? Biti ovdje prestrašen, ili tamo mrtav?

Mogao je, da, a Vuk ne bi imao odgovora jer Vuk baš nije bio jako hitar u glavi. Ali ujak Tommy je volio citirati kinesku poslovicu koja kaže: Čovjek kojem spasiš život do kraja života je tvoja odgovornost.

Zaboravi izbjegavanje, zaboravi zaobilaženje; Vuk je njegova odgovornost.

"Ne ostavljaj me, Jack", plakao je Vuk. "Vuk-Vuk! Molim te, ne ostavljaj dobrog starog Vuka, ja ću ti pomoći, čuvat ću stražu po noći, svašta znam raditi, samo nemoj nemoj -"

"Prestani cmizdriti i ustani", reče Jack tiho. "Neću te ostaviti. Ali moramo se maknuti odavde za slučaj da onaj tip stvarno pošalje drota da nas provjeri. Pokret."

5

"Jesi li smislio što ćemo dalje, Jack?" upitao je Vuk stidljivo. Sjedili su u grmlju jarka tik iza granice grada Muncie već više od pola sata, i kad se Jack okrenuo prema Vuku, Vuk je s olakšanjem vidio da se smiješi. Bio je to iscrpljen osmijeh, i Vuku se nisu sviđali tamni, umorni podočnjaci pod Jackovim očima (još mu se manje sviđao Jackov miris - bio je to bolestan miris), ali bio je smiješak.

"Mislim da vidim što bismo dalje trebali učiniti", reče Jack. "Razmišljao sam o tome prije nekoliko dana, kad sam nabavio nove tenisice."

Svinuo je noge. On i Vuk zagledali su se u tenisice u depresivnoj tišini. Bile su otrcane, izlizane i prljave. Lijevi đon s oklijevanjem se pozdravljao s lijevom tenisicom. Jack ih je imao već… namreškao je čelo i zamislio se. Zbog groznice mu je bilo teško misliti. Tri dana. Samo tri dana otkako ih je odabrao iz košare s popustima u dućanu Fayva. Sad su izgledale staro. Staro.

"U svakom slučaju…" uzdahne Jack. Onda se razvedri. "Vidiš onu zgradu tamo, Vuče?"

Zgrada, eksplozija nezanimljivih uglova od sive cigle, stajala je kao otok usred divovskog parkirališta. Vuk je znao na što će asfalt na tom parkiralištu mirisati: mrtve životinje u raspadanju. Taj će ga miris skoro ugušiti, a Jack će ga jedva primijetiti.

"Za tvoju informaciju, na onom tamo znaku je pisalo Granični Sixplex", reče Jack. "Zvuči kao neka bolest, ali to je kino sa šest dvorana. Sigurno igra bar nešto što će nam se svidjeti." A popodne tamo neće biti puno ljudi, što je dobro jer ti imaš tu nezgodnu naviku pošiziti, Vuče. "Dođi." Nesigurno je ustao.

"Što je to kino, Jack?" upitao je Vuk. Znao je da je bio užasan problem Jacku - tako užasan problem da se sad nije usuđivao pobuniti ni oko čega, niti izraziti nelagodu. Ali nadošla mu je zastrašujuća slutnja: da bi ići u kino i stopirati mogla biti ista stvar. Jack je bučna kola i kočije zvao "auti" i "Chevy" i "Jartran" i "kamionet" (to je, mislio je Vuk, sigurno nešto nalik kočijama na Teritorijima koji nose putnike od jedne do druge postaje). Može li se glasne smrdljive kočije zvati i "kino"? Zvučalo je sasvim moguće.

"Pa", reče Jack, "lakše ću ti pokazati nego ispričati. Mislim da će ti se svidjeti. Dođi."

Jack se spotakao izlazeći iz jarka i načas pao na koljena. "Jack, jesi li dobro?" upita Vuk zabrinuto.

Jack kimne. Krenuli su preko parkirališta, koje je bazdilo točno onako grozno kao što je Vuk očekivao.

6

Jack je dobar dio onih pedeset i pet kilometara između Arcanuma u Ohiju i Muncieja u Indiani prešao na Vukovim širokim leđima. Vuk se bojao auta, užasavao kamiona, bilo mu je zlo od skoro svih mirisa i volio je zavijati i bježati pred naglim zvukovima. Ali bio je i skoro neumoran. Što se toga tiče, možeš prekrižiti "skoro" mislio je Jack sada. Koliko ja znam, doista jest neumoran.

Jack ih je odvukao od rampe kod Arcanuma što je brže mogao, tjerajući svoje mokre, bolne noge u zahrđali trk. Glava mu je pulsirala kao da u lubanji ima vlažnu šaku koja se steže, a prelijevali su ga valovi vreline i hladnoće. Vuk se lako kretao s njegove lijeve strane, stopa tako dugačkih da je održavao korak sa Jackom samo umjereno hitrim hodom. Jack je znao da je možda paranoičan s drotovima, ali čovjek u POLJOPRIVREDNOJ OPREMI CASE djelovao je zbilja prestrašeno. I bijesno.

Nisu prešli ni četiristo metara kad mu se u tijelo urezao dubok, gorući grč i zamolio je Vuka bi li ga neko vrijeme nosio pišalonca.

"Molim?" upita Vuk.

"Znaš", rekao je Jack i pokazao pokretima.

Široki smiješak raširio se Vukovim licem. Konačno, nešto što shvaća; nešto što može učiniti.

"Hoćeš da te nosim konjića!" uzviknuo je oduševljeno.

"Da, valjda…"

"O, da! Vuk! Sad i odmah! Tako sam nosio svoju braću po leglu! Skoči gore, Jack!" Vuk se sagnuo, držeći svinute ruke, kao podlogu za Jackova bedra.

"Ali kad ti postanem pretežak, samo me s-"

Prije nego što je uspio dovršiti, Vuk ga je podigao i lako je trčao niz cestu i mrak zajedno s njim - stvarno je trčao. Hladan kišni zrak zabacivao je Jacku kosu s vrućeg čela.

"Vuče, iscrpit ćeš se!" poviče Jack.

"Ne ja! Vuk! Vuk! Trči sad i odmah!" Po prvi put otkako su prešli ovamo, Vuk je zvučao doista sretno. Trčao je sljedeća dva sata, dok nisu stigli na zapad od Arcanuma i putovali tamnim, neoznačenim dijelom dvotračne asfaltne ceste. Jack je ugledao napuštenu štalu kako se naginje u zaraslom neobrađenom polju, i tu su noć tamo prespavali.

Vuk nije htio imati veze s gradskim područjima gdje je promet bio zaurlana plima a smradovi su se dizali u nebesa u odvratnom oblaku, ali ni Jack nije htio imati nikakve veze s njima. Vuk se previše isticao. Ali natjerao ih je na jedno zastajanje, u dućanu kraj ceste tik iza granice Indijane, blizu Harrisvillea. Dok je Vuk nervozno čekao kraj ceste, čučeći, kopajući po zemlji, ustajući, hodajući u ukočenom malom krugu i opet se spuštajući, Jack je kupio novine i brižljivo provjerio stranicu s vremenskom prognozom. Sljedeći puni mjesec bit će 31. listopada - na Noć vještica, to baš odgovara. Jack se vratio na naslovnici da provjeri koji je danas dan… koji je sad već postao jučer. Bio je 26. listopada.

7

Jack je otvorio staklena vrata i ušao u predvorje Graničnog Sixplexa. Oštro je pogledao Vuka, ali Vuk je - bar zasad - djelovao prilično dobro. Vuk je, zapravo, bio oprezno optimističan - bar zasad. Nije mu se sviđalo biti u zgradi, ali bar nije bio u autu. Tu je nešto dobro mirisalo - lagano i nekako ukusno. Ili bi bilo ukusno, da nema tog gorkog, skoro pokvarenog dodatnog mirisa. Vuk pogleda lijevo i ugleda staklenu kutiju punu nečeg bijelog. To je bio izvor onog dobrog laganog mirisa.

"Jack", Šapne.

"Ha?"

"Htio bih malo onog bijelog. Ali bez pišaline."

"Pišalina? O čemu ti to govoriš?"

Vuk je tražio službeniju riječ i našao je. "Urin." Pokazao je na stvar u kojoj se palilo i gasilo svjetlo. PRELJEV S OKUSOM MASLACA, pisalo je. "To je neka vrst urina, zar ne? Sigurno, po mirisu."

Jack se umorno nasmiješi. "Kokice bez lažnog malsaca, dobro", reče. "A sad se stišaj, dobro?"

"Jasno, Jack", reče Vuk skromno. "Sad i odmah."

Djevojka koja je prodavala karte bila je žvakala veliku gvalju gume za žvakanje s okusom grožđa. Sad je stala. Pogledala je Jacka, pa Jackovog krupnog, velikog prijatelja. Guma joj je sjedila na jeziku u poluotvorenim ustima kao veliki ljubičasti tumor. Preokrenula je očima prema tipu iza šanka.

"Dvije, molim", reče Jack. Izvadio je svoju rolicu novčanica, prljave, izgužvane jedinice s usamljenom petačom skrivenom u sredini.

"Koji film?" Oči su joj skakale naprijed-natrag, naprijed-natrag, sa Jacka na Vuka i s Vuka na Jacka. Izgledala je kao da gleda napeti pingpong.

"Što prvo počinje?" upita je Jack.

"Pa…" Bacila je pogled na papir zalijepljen selotejpom kraj nje. "U dvorani četiri je Leteći zmaj. Kung-fu film sa Chuckom Norrisom." Oči su joj išle amo-tamo, amo-tamo, amo-tamo. "Onda, u dvorani šest, imamo dvostruki program. Dva crtića Ralpha Bakshija. Čarobnjaci i Gospodar prstenova."

Jack je osjetio olakšanje. Vuk je samo veliko, preraslo dijete, a klinci vole crtiće. Ovo bi ipak moglo upaliti. Vuk bi možda mogao pronaći bar nešto u Zemlji Gadnih Mirisa što će ga zabaviti, a Jack može odspavati tri sata.

"To", reče. "Crtiće."

"To će biti četiri dolara", rekla je. "Popust za matineje završava u dva." Pritisnula je neki gumb i dvije karte izašle su iz proreza s mehaničkim, škri-pavim zvukom. Vuk se trznuo unatrag uz tihi krik.

Djevojka ga pogleda uzdignutih obrva.

"Jeste nervozni, gospodine?"

"Ne, ja sam Vuk", reče Vuk. Nasmiješio se, pokazujući jako puno zuba. Jack bi se mogao zakleti da je Vuk sad imao više zuba nego kad se nasmiješio prije dan-dva. Djevojka je pogledala sve te zube. Obliznula si je usnice.

"Dobar je on. Samo -" Jack slegne ramenima. "Ne odlazi često s farme. Znate." Dao joj je usamljenu petaču. Prihvatila ju je kao da bi željela imati neku pincetu kojom bi je držala.

"Dođi, Vuk."

Dok su se okretali prema šanku sa slatkišima, dok je Jack gurao novčanicu od jednog dolara u džep svojih prljavih traperica, djevojka je šapnula čovjeku za šankom: Gle mu nos!

Jack je pogledao Vuka i vidio kao se Vuku ritmično šire nosnice.

"Prestani", promrmlja.

"Što da prestanem, Jack?"

"To što radiš s nosom."

"Oh. Pokušat ću, Jack, ali -"

"Ššš."

"Mogu vam pomoći?" upita čovjek za šankom.

"Da, molim vas. Junior Mints, Reese's Pieces{34}, i najveće kokice bez masnoće."

Čovjek za šankom pokupio je stvari i gurnuo ih prema njima. Vuk je uzeo čašu s kokicama u obje ruke i smjesta ih počeo gutati krupnim zalogajima od kojih mu je krčkala čeljust.

Čovjek za šankom promatrao ih je bez riječi.

"Ne odlazi često s farme", ponovi Jack. Dio njega već se pitao jesu li to dvoje vidjeli dovoljno čudnih stvari da pomisle kako bi trebalo nazvati policiju. Pomislio je - ne po prvi put - kako u tome ima stvarne ironije. U New Yorku ili L. A.-ju vjerojatno nitko ne bi dvaput pogledao Vuka… ili bi ga pogledao dvaput, ali ne i triput. Očito je razina tolerancije za neobičnost puno niža ovdje u središnjem dijelu zemlje. Ali, naravno, Vuk bi već odavno prolupao da su bili u New Yorku i L. A.-ju.

"Sigurno", reče čovjek za šankom. "Dva osamdeset."

Jack je platio trzajući se u sebi, shvativši da je upravo potrošio četvrtinu novca koji ima za jedno popodne u kinu.

Vuk se smješkao čovjeku za šankom preko usta punih kokica. Jack je to prepoznao kao Vukov A-1 Prijateljski osmijeh, ali nekako je sumnjao da i čovjeku za šankom tako izgleda. Svi ti zubi u osmijehu… stotine njih, činilo se.

I Vuk je opet širio nosnice.

Jebi ga, neka pozovu drotove, ako to baš žele, pomislio je s iscrpljenošću koja je bila bliža odrasloj osobi nego djetetu. Ne mogu nas usporiti puno više nego što smo već usporili. Ne može se voziti u novim automobilima jer ne podnosi miris katalizatora, i ne može se voziti u starim autima jer bazde na ispušne plinove i znoj i ulje i pivo, a vjerojatno se ne može voziti ni u jednom autu jer je tako prokleto klaustrofobičan. Da ti iskreno kažem, Jacko, premda samo za sebe. Ti se vučeš i govoriš samom sebi da će se on uskoro naviknuti, ali to se vjerojatno neće dogoditi. I što ćeš onda? Hodati preko Indiane, valjda. Ispravak. Vuk će hodati preko Indiane. Ja ću prijeći Indianu jašući konjića. Ali prvo ću odvesti Vuka u to prokleto kino i odspavati ili dok oba filma ne završe ili dok ne stignu drotovi. I to ti je cijela moja priča, gospodine.

"Pa, uživajte u predstavi", reče čovjek za šankom.

"Sigurno", odvrati Jack. Krenuo je i shvatio da Vuk nije s njim. Vuk je zurio u nešto iznad glave čovjeka za šankom s praznim, skoro praznovjernim čuđenjem. Jack podigne pogled i ugleda mobil koji najavljuje novo izdanje Bliskih susreta Stevena Spielberga kako pluta na propuhu.

"Dođi, Vuče", rekao je.

8

Vuk je znao da neće upaliti čim su prošli kroz vrata.

Prostorija je bila mala, mračna i vlažna. Smradovi su ovdje bili užasni. Pjesnik koji bi nanjušio ono što je Vuk njušio toga časa mogao bi to nazvati smradom ukiseljenih snova. Vuk nije bio pjesnik. Samo je znao da prevladava smrad kokica-s-urinom, i da odjednom ima potrebu povratiti.

Onda su se svjetla počela još jače smanjivati, pretvarajući prostoriju u spilju.

"Jack", zastenjao je, hvatajući Jacka za ruku. "Jack, idemo odavde, dobro?"

"Svidjet će ti se, Vuče", promrmljao je Jack, svjestan Vukove nelagode ali ne i njene dubine. Vuk je, konačno, stalno osjećao neku nelagodu. U ovom svijetu, riječ nelagoda ga je određivala. "Probaj."

"Dobro", rekao je Vuk, a Jack je čuo pristanak ali ne i tiho drhtanje koje je značilo da se Vuk obim rukama drži za posljednju nit kontrole. Sjeli su s Vukom kraj prolaza, neudobno stisnutih koljena, s kokicama (koje više nije želio) stisnutim na prsa.

Ispred njih, neka šibica je načas bljesnula žuto. Jack je osjetio suh miris trave, tako poznat u kinu da ga se moglo zanemariti čim se identificira. Vuk je nanjušio šumski požar.

"Jack-!"

"Ššš, počinje film." A ja zaspivam.

Jack nikad neće spoznati Vukovo junaštvo u sljedećih nekoliko minuta. Ni sam Vuk ga nije spoznao. Znao je samo da mora pokušati i za Jacka izdržati taj košmar. Sigurno je u redu, mislio je, gle, Vuk, Jack će zaspati, zaspati sad i odmah. A znaš da te Jack ne bi odveo na neko Boli-mjesto, zato samo izdrži… samo čekaj… Vuk!… sve će biti u redu.

Ali Vuk je bio ciklično stvorenje, i ciklus mu se približavao svom mjesečnom vrhuncu. Instinkti su mu postali silno istančani, skoro nezaustavljivi. Racionalni mu je um govorio da će mu ovdje biti dobro, da ga Jack inače ne bi doveo. Ali to je bilo kao da si čovjek koga svrbi nos govori da ne kihne u crkvi jer to nije pristojno.

Sjedio je tu, njušeći šumski požar u mračnoj, smrdljivoj pećini, trzajući se svaki put kad bi neka sjena prošla prolazom, tupo čekajući da mu nešto padne na glavu iz sjena nad glavom. A onda se u prednjem dijelu spilje otvorio čarobni prozor i on je sjedio u kiselom smradu vlastitog užasnutog znoja, razrogačenih očiju i lica kao maske užasa dok su se automobili sudarali i prevrtali, dok su zgrade gorjele, dok je jedan čovjek proganjao drugog.

"Foršpani", promrmlja Jack. "Rekao sam ti da će ti se svidjeti." Bilo je Glasova. Jedan je rekao zabranjenopušenje. Jedan je rekao nebacajteotpatke. Jedan je rekao popustinaskupneposjete. Jedan je rekao popusti-za-matineje-svakog-dana-do-četiri-popodne.

"Vuk, sjebali su nas", promrmlja Jack. Počeo je govoriti još nešto, ali to se pretvorilo u hrkanje.

Posljednji glas rekao je a-sad-naša-glavna-predstava i tada je Vuk izgubio kontrolu. Bakshijev Gospodar prstenova imao je Dolby zvuk, a operater je imao uputu da popodne odvrne zvuk do daske, jer tada dolaze glavonje, a glavonje zbilja vole glasan Dolby.

Začulo se škripavo, neskladno treskanje lima. Čarobni prozor se opet otvorio i Vuk je sad vidio vatru - nemirno narančasto i crveno.

Zajaukao je i skočio na noge, vukući za sobom Jacka koji je više spavao.

"Jack!" zavrištao je. "Van! Moramo van! Vuk! Vidi vatru! Vuk! Vuk!"

"Dolje tamo naprijed", povikao je netko.

"Začepi, seljo!" povikao je netko drugi.

Vrata u stražnjem dijelu dvorane 6 su se otvorila. "Što se to događa?"

"Vuk, začepi!" siktao je Jack. "Za Boga miloga -"

" AUUUU-UUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUU!"

Vuk je zavijao.

Neka je žena dobro vidjela Vuka kad je bijelo svjetlo iz predvorja palo na njega. Vrisnula je i počela vući svoga dječaka van za jednu ruku. Doslovno ga vući; klinac je pao na koljena i sklizao se po kokicama posutom sagu u središnjem prolazu. Jedna mu je tenisica spala.

"AUUUUU-UUUUUUUUUUU-UUUUHHHHHUUUUUUUU—

UUUUHHHHHUUUU!"

Pušač trave tri reda niže okrenuo se i gledao ih sa sanjivim zanimanjem. U jednoj ruci je držao zadimljeni joint; rezervni si je zatakao za uho. "Nije… normalno", objavio je. "Jebeni vukodlaci iz Londona opet napadaju, jel'da?"

"Dobro", reče Jack. "Dobro, izlazimo. Nema problema. Samo… nemoj to više raditi, dobro? Dobro?"

Počeo je izvoditi Vuka van. Iscrpljenost ga je opet prekrila.

Svjetlo u predvorju oštro mu je udarilo u oči, probadajući ih. Žena koja je izvukla klinca iz kina skutrila se u kutu grleći si dijete. Kad je vidjela kako Jack vodi Vuka koji još zavija kroz dvostruka vrata dvorane 6, pokupila je klinca u naručje i zbrisala.

Čovjek za šankom, djevojka koja prodaje karte, operater i neki visoki čovjek u sportskom sakou koji je izgledao kao da pripada u pozadinu trkališta okupili su se u malu, stisnutu skupinu. Jack je pretpostavljao da je čovjek u kariranom sakou i bijelim cipelama upravitelj.

Vrata drugih dvorana u košnici bila su odškrinuta. Lica su virila iz tame da vide čemu buka. Jacku su svi izgledali kao krtice koje vire iz svojih rupa.

"Gubite se!" rekao je čovjek u kariranom sportskom sakou. "Gubite se, već sam pozvao policiju, stižu za pet minuta."

Vraga jesi, pomislio je Jack osjećajući tračak nade. Nisi stigao. I ako odmah odemo, možda - samo možda - se nećeš ni pomučiti.

"Odlazimo", rekao je. "Gledajte, žao mi je. Samo… moj stariji brat je "epileptičar i imao je napadaj. Mi… zaboravili smo njegov lijek."

Na riječ epileptičar, djevojka i šanker su ustuknuli. Kao da je Jack rekao gubavac.

"Dođi, Vuk." Vidio je kako se upraviteljev pogled spušta, vidio kako mu se usnice krive od gađenja. Jack je pratio njegov pogled i vidio široku tamnu mrlju na prednjoj strani Vukovog Oshkosh kombinezona. Upišao se.

I Vuk je vidio. Mnogo toga u Jackovom svijetu bilo mu je strano, ali očito je dovoljno dobro znao što znači taj pogled pun prezira. Briznuo je u glasne, meketave, srceparajuće jecaje.

"Jack, žao mi je, Vuku je tako ŽAO!"

"Vodi ga odavde", rekao je upravitelj prezrivo i okrenuo se.

Jack je zagrlio Vuka i poveo ga prema vratima. "Dođi, Vuče", rekao je. Govorio je tiho, i s iskrenom nježnošću. Nikad još nije tako silno suosjećao s Vukom kao sada. "Dođi, ja sam kriv, ne ti. Idemo."

"Žao mi je", plakao je Vuk slomljeno. "Nisam dobar, Bog me zabio, naprosto nisam dobar."

"Jako si dobar", reče Jack. "Dođi."

Otvorio je vrata i izašli su na tanku, kasnolistopadsku toplinu.

Žena s djetetom bila je dobrih dvadeset metara daleko, ali kad je ugledala Jacka i Vuka, povukla se unatrag prema svom autu, držeći klinca pred sobom kao uhvaćeni gangster s taocem.

"Nemoj da mi se približi!" vrištala je. "Nemoj da se to čudovište približi mojoj bebi! Čuješ li me? Da mi se nije približio!"

Jacku se činilo da bi trebao reći nešto što bi je umirilo, ali nije mogao smisliti što. Bio je preumoran.

On i Vuk su krenuli dalje, poprijeko preko parkirališta. Na pola puta do ceste, Jack je zateturao. Svijet je načas posivio.

Bio je neodređeno svjestan da ga je Vuk pokupio u naručje i nosi ga tako, kao bebu. Neodređeno svjestan da Vuk plače.

"Jack, tako mi je žao, molim te, ne mrzi Vuka, mogu ja biti dobar stari Vuk, samo čekaj, vidjet ćeš…"

"Ne mrzim te", reče Jack. "Znam da si… ti dobar stari -"

Ali prije nego što je stigao završiti, zaspao je. Kad se probudio, bila je večer a Muncie je bio iza njih. Vuk je sišao s glavnih cesta, u mrežu poljoprivrednih cestica i zemljanih puteljaka. Nimalo zbunjen nedostatkom znakova i mnoštvom izbora, nastavio je prema zapadu s nepogrešivim instinktom ptice selice.

Tu su noć prespavali u praznoj kući sjeverno od Cammacka, i Jacku se ujutro činilo da mu se groznica malo smanjila.

Bilo je prijepodne - prijepodne 28. listopada - kad je Jack shvatio da se Vuku na dlanovima opet pojavila dlaka.

Devetnaesto Poglavlje

Jack u kutiji

1

Te su noći kampirali u ruševinama izgorjele kuće sa širokim poljem s jedne i šumicom s druge strane. Na suprotnom kraju polja stajala je farma, ali Jacku se činilo da će on i Vuk biti dovoljno sigurni ako budu tiho i većinu vremena provedu unutra. Nakon što je sunce zašlo, Vuk je otišao u šumu. Kretao se polako, lica blizu zemlje. Prije nego što je Jacku nestao s vida, pomislio je da Vuk izgleda kao netko kratkovid tko traži izgubljene naočale. Jack je postao prilično nervozan (počele su mu dolaziti vizije Vuka uhvaćenog u čeličnu klopku, Vuka koji je uhvaćen i smrknuto ne zavija dok grize vlastitu nogu…) dok se Vuk nije vratio, ovog puta hodajući skoro uspravno, i noseći biljke u obim rukama, dok su mu njihovi korijeni visjeli iz šaka.

"Što to imaš, Vuče?" upita Jack.

"Lijek", reče Vuk smrknuto. "Ali nije baš dobar, Jack. Vuk! Ništa nije baš dobro na tvom svijetu!"

"Lijek? Kako to misliš?"

Ali Vuk nije ništa više htio reći. Izvukao je dvije drvene šibice iz džepa na prsima svog kombinezona i napravio vatru koja ne dimi i pitao Jacka može li pronaći neku limenku. Jack je u jarku pronašao limenku od piva. Vuk je onjuši i nabere nos.

"Još gadnih mirisa. Treba vode, Jack. Čiste vode. Idem ja ako si ti preumoran."

"Vuk, moram doznati što to smjeraš."

"Idem ja", reče Vuk. "Preko polja je farma. Vuk! Tamo će biti vode. Ti se odmori."

Jack je imao viziju neke seljačke žene kako gleda kroz prozor kuhinje dok pere suđe od večere i vidi Vuka koji se šulja po dvorištu s limenkom pive u jednoj dlakavoj šapi i kiticom korijena i trava u drugoj.

"Idem ja", rekao je.

Farma je bila ni sto pedeset metara od mjesta gdje su se utaborili; topla žuta svjetla bila su jasno vidljiva preko polja. Jack je otišao, bez incidenta napunio limenku od piva na dvorišnoj pipi, i krenuo natrag. Na pola puta preko polja shvatio je da vidi svoju sjenu i podigao pogled prema nebu.

Mjesec se, sad skoro pun, dizao na istočnom obzoru.

Uznemiren, Jack se vratio Vuku i dao mu limenku vode. Vuk je ponjušio, opet se trznuo, ali nije ništa rekao. Stavio je limenku nad vatru i počeo smrvljene komadiće stvari koje je ubrao ubacivati unutra kroz rupicu. Kakvih pet minuta kasnije, užasan miris - smrad, da se ne ciframo - počeo se dizati na pari. Jack se namršti. Nije nimalo sumnjao da će Vuk od njega očekvati da to popije, a isto tako nije nimalo sumnjao da će ga to ubiti. Vjerojatno polako i užasno.

Sklopio je oči i počeo glasno, teatralno hrkati. Ako Vuk bude mislio da spava, neće ga buditi. Nitko ne budi bolesnike, zar ne? A Jack je doista bio bolestan; groznica mu se vratila kad se smračilo, bjesneći kroz njega, kažnjavajući ga drhtavicom premda mu se znoj slijevao iz svake pore.

Vireći kroz trepavice, vidio je kako je Vuk odložio limenku u stranu da se ohladi. Vuk je sjeo i podigao pogled prema nebu, dlakavih ruku sklopljenih oko koljena, lica sanjivog i nekako prelijepog.

Promatra Mjesec, pomislio je Jack i osjetio drhtaj straha.

Ne idemo ni blizu stadu kad se promijenimo. Dobri Jasone, ne! Pojeli bismo ih!

Vuče, reci mi nešto: jesam li ja sad stado?

Jack je zadrhtao.

Pet minuta kasnije - Jack je dotad skoro doista zaspao - Vuk se nagnuo nad limenku, onjušio, kimnuo, podigao je i prišao mjestu gdje se Jack oslonio na srušenu, od vatre pocrnjelu gredu, s rezervnom košuljom ispod vrata da ublaži kut. Jack je čvrsto sklopio oči i nastavio hrkati.

"Daj, Jack", reče Vuk veselo. "Znam da si budan. Ne možeš Vuka prevariti."

Jack otvori oči i pogleda Vuka sa sanjivom zlovoljom. "Kako si znao?"

"Ljudi imaju miris-spava i miris-budan", reče Vuk. "Čak i Stranci to sigurno znaju, zar ne?"

"Valjda ne znamo", reče Jack.

"U svakom slučaju, moraš to popiti. To je lijek. Popij to, Jack, sad i odmah."

"Ne želim to", reče Jack. Miris koji je stizao iz limenke podsjećao je na močvaru i ustajalost.

"Jack", reče Vuk, "i ti mirišeš na bolest." Jack ga je gledao bez riječi.

"Da", reče Vuk. "I stalno se pogoršava. Nije zbilja gadan, ne još, ali - Vuk! - postat će gadan ako ne uzmeš neki lijek."

"Vuče, kladim se da si sjajan kad treba nanjušiti trave i stvari tamo na Teritorijima, ali ovo je Zemlja Gadnih Mirisa, sjećaš se? Vjerojatno si tu ugurao ludare, i otrovni bršljan, i gorku koru, i -"

"To su dobre stvari", reče Vuk, "samo nisu jako jake, Bog ih zabio." Vuk je djelovao snuždeno. "Ne miriše ovdje sve gadno, Jack. Ima i dobrih mirisa. Ali dobri mirisi su kao ljekovite biljke. Slabi. Mislim da su nekad bili jači."

Vuk je opet sanjivo gledao prema Mjesecu, a Jack je osjetio kako mu se ranija nelagoda vraća.

"Kladim se da je ovo nekad bilo dobro mjesto", reče Vuk. "Čisto i puno moći…"

"Vuče?" upita Jack tihim glasom. "Vuče, dlake su ti se vratile na dlanove."

Vuk se trznuo i pogledao Jacka. Načas - možda je to bila njegova grozničava mašta, a čak i ako nije, bilo je to samo na trenutak - Vuk je gledao Jacka s otvorenom, pohlepnom gladi. Onda kao da se stresao, kao iz ružnog sna.

"Da", rekao je. "Ali ne želim razgovarati o tome, i ne želim da ti razgovaraš o tome. To nije važno, ne još. Vuk! Samo popij svoj lijek, Jack, to je sve što ti moraš učiniti."

Vuk očito nije mislio prihvatiti odbijanje; ako Jack ne popije lijek, Vuk bi mogao smatrati svojom dužnosti da mu naprosto razjapi usta i ulije mu to u grlo.

"Sjeti se, ako me to ubije, ostat ćeš sam", rekao je Jack smrknuto uzimajući limenku. Bila je još topla.

Izraz užasne nesreće proširio se preko Vukovog lica. Gurnuo je okrugle naočale više na nos. "Ne želim te povrijediti, Jack - Vuk nikad ne želi povrijediti Jacka." Izraz je bio tako širok i tako pun jada da bi bio smiješan kad ne bi bio tako očito iskren.

Jack je popustio i popio sadržaj limenke. Nije se mogao odupirati tom izrazu povrijeđenog jada. Okus je bio odvratan kao što je i očekivao… i zar nije svijet načas zadrhtao? Nije li zadrhtao kao da će preskočiti natrag na Teritorije?

"Vuče!" povikao je. "Vuče, zgrabi me za ruku!"

Vuk je to učinio, djelujući zabrinuto i uzbuđeno. "Jack? Jacky? Što je?"

Okus lijeka počeo mu je napuštati usta. Istovremeno, toplo isijavanje - ona vrst isijavanja koju bi dobio od malog gutljalja brendija u onih nekoliko prilika kad bi mu majka to dopustila - počelo mu se širiti želucem. I svijet se opet učvrstio oko njega. Taj kratki drhtaj mogao je također biti samo njegova mašta… ali Jack nije mislio da je to u pitanju.

Skoro smo otišli. Načas smo bili jako blizu. Možda ja to mogu i bez čarobnog soka… možda mogu!

"Jack? Što je?"

"Bolje mi je", rekao je, i uspio se nasmiješiti. "Bolje mi je, to je sve." Otkrio je da je doista tako.

"I mirišeš bolje", reče Vuk vedro. "Vuk! Vuk!"

2

I sutradan mu je bilo sve bolje, ali još je bio slab. Vuk ga je nosio "konjića" i polako su napredovali prema zapadu. Oko sumraka, počeli su tražiti mjesto gdje će provesti noć. Jack je ugledao drvenu šupu u prljavoj maloj udolini. Bila je okružena smećem i ćelavim gumama. Vuk se složio bez puno riječi. Cijelog je dana bio tih i zlovoljan.

Jack je zaspao skoro smjesta, i probudio se oko jedanaest, s potrebom da se popiša. Pogledao je kraj sebe i vidio da je Vukovo mjesto prazno. Jack je pretpostavio da je vjerojatno otišao pronaći još trava da mu da ono što bi se zvalo drugom dozom. Jack je nabrao nos, ali ako Vuk bude htio da popije još toga, učinit će tako. Nedvojbeno mu je bilo vraški bolje.

Otišao je do pokrajnjeg zida šupe, uspravan vitki dječak u gaćama, razvezanih tenisica i raskopčane košulje. Pišao je, činilo mu se, doista vrlo dugo, pri tome gledajući u nebo. Bila je to jedna od onih zavaravajućih noći koje se ponekad na srednjem zapadu dogode u listopadu ili ranom studenom, nedugo prije nego što se zima spusti uz okrutan, željezni stisak. Bilo je skoro tropski toplo, a blagi povjetarac bio je poput milovanja.

Iznad njega je lebdio Mjesec, bijel i okrugao i ljubak. Bacao je bistar ali jezovito varljiv sjaj na sve, kao da istovremeno osvjetljava i zatamnjuje. Jack je zurio u njega, svjestan da je skoro hipnotiziran, ne mareći zapravo.

Ne idemo ni blizu stadu kad se promijenimo. Dobri Jasone, ne!

Jesam li ja sad stado, Vuče?

Na Mjesecu je bilo lice. Jack je bez iznenađenja vidio da je to Vukovo lice… samo što nije bilo široko i otvoreno i pomalo iznenađeno, lice dobrote i prostodušnosti. Ovo lice bilo je usko, ah, da, i tamno; bilo je tamno od dlake, ali dlaka nije bila važna. Bilo je tamno od namjere.

Ne idemo im ni blizu, pojeli bismo ih, pojeli, pojeli bismo ih, Jack, kad se promijenim bismo -

Lice na Mjesecu, chiaroscuro isklesan u kosti, bilo je lice iskežene zvijeri, glave nagnute u stranu u onom krajnjem trenutku prije skoka, ustiju otvorenih i punih zuba.

Pojeli bismo ubili bismo ubili bismo ubili, UBILI UBILI -

Neki prst dotakao je Jackovo rame i polako se spustio do njegovog pasa.

Jack je bio stajao tamo, s penisom u ruci, kožice blago stisnute između palca i kažiprsta, promatrajući Mjesec. Sad je novi, snažan mlaz urina posukljao iz njega.

"Prestrašio sam te", rekao je Vuk iza njega. "Žao mi je, Jack. Bog me zabio."

Ali načas se Jacku činilo da Vuku nije žao.

Načas je zvučalo kao da se Vuk kezi.

I Jack je odjednom bio siguran da će ga pojesti.

Kuća od cigala? pomislio je nesuvislo. Nemam čak ni kuću od slame u koju bih mogao pobjeći.

Sad je došao strah, suhi užas u njegovim venama, vreliji od svake groznice.

Tko se boji Vuka još, Vuka još, Vuka

"Jack?"

Ja se bojim, ja, o Bože ja se bojim Vuka još Polako se okrenuo.

Vukovo lice, koje je bilo blago prekriveno izrastom kad su njih dvojica prišli šupi i legli, sad je bilo prekriveno bradom od točke tako visoko na jagodicama da se činilo kako mu dlaka počinje na sljepoočnicama. Oči su mu sjajile blistavo crveno-narančasto.

"Vuče, jesi li dobro?" upitao je Jack promuklim, zadihanim šapatom. Bilo je to najglasnije što je mogao govoriti.

"Da", reče Vuk. "Trčao sam s Mjesecom. Predivan je. Trčao sam… i trčao… i trčao. Ali sad sam dobro, Jack." Vuk se nasmiješio da pokaže kako je dobro, i otkrio usta puna ogromnih očnjaka. Jack je ustknuo u tupom užasu.

Bilo je to kao da je pogledao u usta onog izvanzemaljskog stvora u filmu Alien.

Vuk je vidio njegov izraz, i tuga je prešla preko njegovih ogrubjelih, zadebljanih crta. Ali ispod tuge - i to ne baš jako duboko ispod - bilo je još nešto. Nešto što je skakutalo i kezilo se i pokazivalo zube. Nešto što bi jurilo plijen sve dok krv ne poteče plijenu iz nosa u užasu, sve dok ne počne stenjati i moliti. Nešto što bi se smijalo dok dere i para plijen.

Čak i kad bi on bio taj plijen.

Osobito kad bi on bio taj plijen.

"Jack, žao mi je", rekao je. "Vrijeme… stiže. Morat ćemo nešto učiniti. Morat ćemo… sutra. Morat ćemo… morati…" Podigao je pogled i onaj hipnotiziran izraz proširio mu se licem dok je zurio u nebo.

Podigao je glavu i počeo zavijati.

A Jacku se učinilo da čuje - vrlo tiho - kako Vuk na Mjesecu uzvraća zavijanjem.

Užas ga je prožeo tiho i potpuno. Jack te noći više nije spavao.

3

Sutradan je Vuku bilo bolje. Malo bolje, u svakom slučaju, ali skoro mu je pozlilo od napetosti. Dok je pokušavao objasniti Jacku što da učini - što je bolje mogao, u najmanju ruku - neki mlažnjak je prošao iznad njih. Vuk je skočio na noge, izjurio van, i zavijao na njega, tresući šakama prema nebu. Njegove dlakave noge bile su opet bose. Natekle su i rasporile jeftine mokasinke.

Pokušavao je reći Jacku što da učini, ali imao je malo podloge osim starih priča i govorkanja. Znao je što je promjena u njegovom svijetu, ali je slutio da bi mogla biti mnogo gora - moćnija i opasnija - u zemlji Stranaca. I to je sad osjećao. Osjećao je kako ta moć prolazi kroz njega, i kad večeras izađe Mjesec, bio je siguran da će ga odnijeti sa sobom.

Stalno je ponavljao da ne želi povrijediti Jacka, da će se radije ubiti nego da povrijedi Jacka.

4

Daleville je bio najbliži mali grad. Jack je stigao tamo ubrzo nakon što je sat na sudnici odzvonio podne, i ušao u trgovinu metalnom robom Prava vrijednost. Jednu je ruku zabio u džep svojih hlača, dodirujući svoj stanjeni smotuljak novčanica.

"Trebaš nešto, sinko?"

"Da, gospodine", reče Jack. "Želim kupiti lokot."

"Pa, dođi ovamo pa ćemo pogledati. Imamo Yale brave, i Mosslere, i Lok-Tite, što god želiš. Kakav lokot si htio?"

"Velik", reče Jack, promatrajući trgovca svojim zasjenjenim, nekako uznemirujućim očima. Lice mu je bilo ispijeno ali još uvijek uvjerljivo u svojoj čudnoj ljepoti.

"Veliki", zamislio se trgovac. "A za što ti treba, ako smijem pitati?"

"Za psa", reče Jack mirno. Priča. Uvijek traže Priču. Ovu je pripremio na putu iz šupe u kojoj su proveli posljednje dvije noći. "Treba mi za psa. Moram ga zaključati. Grize."

5

Lokot koji je izabrao koštao je deset dolara, ostavljajući Jacku imovinu od još oko deset dolara. Boljelo je toliko potrošiti, i zamalo je uzeo jeftiniji model… a onda se sjetio kako je Vuk izgledao sinoć, zavijajući na Mjesec dok mu se narančasta vatra prosipala iz očiju.

Platio je deset dolara.

Dizao je palac kad god bi neki auto prošao kraj njega dok je žurio natrag do šupe, ali naravno, ni jedan nije stao. Možda je djelovao previše prestravljeno, previše mahnito. Doista se i osjećao prestravljeno i mahnito. Novine koje je pogledao u trgovini obećale su zalazak sunca točno u šest sati. Izlazak Mjeseca nije bio naveden, ali Jack je pretpostavljao najkasnije u sedam. Već je bilo jedan popodne, i nije imao pojma kamo će s Vukom te noći.

Moraš me zatvoriti, Jack, rekao je Vuk. Moraš me dobro zatvoriti. Jer ako izađem, povrijedit ću sve što mogu sustići i uhvatiti. Čak i tebe, Jack. Čak i tebe. Zato me moraš zatvoriti i držati me zatvorenog što god rekao ili učinio. Tri dana, Jack, dok se Mjesec opet ne počne smanjivati. Tri dana… čak i četiri, ako nisi posve siguran.

Da, ali gdje? Mora to biti neko mjesto daleko od ljudi, tako da nitko ne čuje ako - kad, ispravio se nevoljko - Vuk počne zavijati. I mora to biti neko puno snažnije mjesto nego ona šupa u kojoj su bili dosad. Kad bi Jack upotrijebio svoj lijepi novi lokot od deset dolara na vratima te šupe, Vuk bi jednostavno izašao kroz stražnji zid.

Gdje?

Nije znao, ali znao je da ima samo šest sati da pronađe neko mjesto… možda i manje.

Jack je još više požurio.

6

Prošli su kraj nekoliko praznih kuća dok su stigli dovde, čak su u jednoj proveli i noć, i Jack je cijelim putem natrag iz Dalevillea tražio znakove nenaseljenosti: prazne nezastrte prozore s natpisom NA PRODAJU, travu izraslu do druge stube trijema, i osjećaj beživotnosti zajednički svim praznim kućama. Nije se nadao da će moći zaključati Vuka u neku spavaću sobu tijekom tri dana Promjene. Vuk bi mogao srušiti vrata šupe. Ali jedna je kuća imala podrum; to bi upalilo.

Čvrsta hrastova vrata smještena u travnatu uzvišicu poput vrata iz bajke, a iza toga prostorija bez zidova i stropa - podzemna prostorija, spilja iz koje nitko ne može prokopati put za manje od mjesec dana. Taj bi podrum zadržao Vuka, a zemljani pod i zidovi ne bi mu dali da povrijedi samog sebe.

Ali prazna farma i njen podrum bili su bar pedeset ili šezdeset kilometara iza njih. Neće stići do tamo za vrijeme koje je preostalo do izlaska Mjeseca. A bi li Vuk još uvijek bio voljan otrčati pedeset kilometara, osobito zato da bi samog sebe osudio na samicu bez hrane, tako blizu trenutka svoje Promjene?

Pretpostavimo, zapravo, da je već prošlo previše vremena. Pretpostavimo da je Vuk stigao preblizu rubu i odbije bilo kakvo zatvaranje? Što ako se ona skakutava, pohlepna pozadina njegove naravi izverala iz jame i počela se ogledati po tom čudnom novom svijetu, pitajući se gdje se skriva hrana? Veliki lokot koji je prijetio da će razderati šavove na Jackovom džepu bio bi beskoristan.

Mogao bi se okrenuti, shvati Jack. Mogao bi se vratiti u Daleville i nastaviti dalje. Za dan ili dva bit će skoro u Lapelu ili Ciceru, i možda bi mogao jedno popodne raditi u nekoj trgovini sjemenom, ili par sati na farmi, zaraditi koji dolar ili užicati obrok-dva, i zatim produžiti sve do granice s Illinoisom u sljedećih nekoliko dana. Illinois bi bio lagan, mislio je Jack - nije baš točno znao kako će to učiniti, ali bio je prilično siguran da bi mogao stići do Springfielda i škole Thayer samo dan-dva nakon što dospije do Illinoisa.

I, pitao se Jack dok je oklijevao, petsto metara prije šupe, kako bi objasnio Vuka Richardu Sloatu? Svom starom kompi Richardu, s okruglim naočalama i kravatama i cipelama s vezicama? Richard Sloat bio je potpuno racionalan i, premda vrlo inteligentan, jako tvrdoglav. Ako se ne vidi, vjerojatno i ne postoji. Richarda ni kao dijete nisu zanimale bajke; nije se uzbuđivao oko Disneyjevih filmova o vilama koje pretvaraju bundeve u kočije, o zlim kraljicama sa zrcalima koja govore. Takve su zamisli bile previše apsurdne da privuku maštu šesterogodišnjeg (ili osmerogodišnjeg, ili deseterogodišnjeg) Richarda - za razliku, recimo, od fotografije elektronskog mikroskopa.

Richardovo oduševljenje prigrlilo je Rubikovu kocku, koju je znao riješiti za manje od minutu i pol, ali Jack nije vjerovao da će otići tako daleko da prihvati dvometarskog šesnaestogodišnjeg vukodlaka.

Načas se Jack bespomoćno ljuljao na cesti - načas je skoro mislio da bi bio u stanju ostaviti Vuka za sobom i nastaviti s putovanjem prema Richardu i zatim Talismanu.

Što ako sam ja stado? upitao se u sebi. A pomislio je na Vuka koji juri niz obalu za svojim jadnim prestravljenim životinjama, bacajući se u vodu da ih spasi.

7

Šupa je bila prazna. Čim je Jack vidio kao su vrata nagnuta i otvorena, znao je da je Vuk nekamo otišao, ali spustio se u dolinu i skoro s nevjericom se probio kroz smeće. Vuk nije mogao sam prijeći više od deset metara, ali je to učinio. "Vratio sam se", dovikne Jack. "Hej, Vuče? Imam lokot."

Znao je da govori samome sebi, a pogled u šupu je to potvrdio. Njegov ruksak ležao je na maloj drvenoj klupi; kraj njega je bila hrpa časopisa iz 1973. U jednom kutu drvene šupe bez prozora bila je nehajno nagomilano nekoliko komada drveta, kao da je netko jednom bezvoljno pokušao prikupiti drvo za potpalu. Osim toga, šupa je bila prazna. Jack se okrenuo od razjapljenih vrata i bespomoćno pogledao uz padine doline.

Stare gume raštrkane tu i tamo među korovom, svežanj izblijedjelih i natrulih političkih letaka na kojima je još pisalo ime LUGAR, jedna ulubljena plavo-bijela registarska tablica iz Connecticuta, boce piva s naljepnicama tako izblijedjelim da su postale bijele… nigdje Vuka. Jack je podigao ruke i stavio ih oko usta. "Hej, Vuče! Vratio sam se!" Nije očekivao odgovor, i nije ga dobio. Vuk je nestao.

"Sranje", rekao je Jack i spustio ruke na bokove. Suprotstavljene emocije, očaj i olakšanje i tjeskoba jurili su kroz njega. Vuk je otišao da spasi Jacku život - to je moralo biti značenje njegova nestanka. Čim je Jack krenuo za Daleville, njegov je partner pobjegao. Odjurio je na tim neumornim nogama i dosad je već bio kilometrima daleko, čekajući da se digne Mjesec. Dosad bi Vuk već mogao biti bilo gdje.

Ta je spoznaja bila dio Jackove zabrinutosti. Jack je mogao otići u šumu vidljivu na kraju dugačkog polja iza doline, i u šumi se najesti zečeva i poljskih miševa i što god drugo još živi tamo, krtica i jazavaca i cijele ekipe iz Vjetra u vrbama. Što bi bilo krasno. Ali Vuk bi isto tako mogao nanjušiti i stoku, gdje god bila, i dospjeti u stvarnu opasnost. Mogao bi isto tako, shvatio je Jack, nanjušiti farmera i njegovu obitelj. Ili, još gore, mogao bi stići blizu nekom od gradića sjeverno od njih. Jack nije mogao biti siguran, ali činilo mu se da bi promijenjeni Vuk vjerojatno bio u stanju pobiti bar pet-šest ljudi prije nego što ga netko konačno ubije.

"Prokletstvo, prokletstvo, prokletstvo", rekao je Jack i počeo se penjati suprotnom stranom doline. Nije se doista nadao da će vidjeti Vuka - vjerojatno više nikad neće vidjeti Vuka, shvatio je. U novinama nekog malog gradića, nakon par dana na putu, pronaći će prestravljen opis pokolja koji je uzrokovao ogroman vuk koji je izgleda dolutao do Glavne ulice u potrazi za hranom. I bit će još imena. Još imena kao što su Thielke, Heidel, Hagen…

Isprva je gledao prema cesti, još uvijek se nadajući da će ugledati Vukov ogroman obris kako se šulja prema istoku - ne bi htio susresti Jacka na povratku iz Dalevillea. Dugačka cesta bila je pusta kao i šupa.

Naravno.

Sunce, točno kao sat koji je nosio na ruci, skliznulo je duboko ispod svoga meridijana.

Jack se očajno okrenuo prema dugom polju i rubu šume iza njega. Ništa se nije micalo osim vršaka trave koja se povijala pred hladnim lutajućim vjetrom.

NASTAVLJA SE LOV NA VUKA UBOJICU, pisat će u naslovu, nekoliko dana puta kasnjie.

A onda se jedna velika smeđa stijena na rubu šume pomakla, i Jack je shvatio da je stijena Vuk. Sklupčao se na petama i zurio u Jacka.

"Oh, ti nezgodni kučkin sine", rekao je Jack, i usred olakšanja znao je da je dio njega bio potajno oduševljen Vukovim odlaskom.

Koraknuo je prema njemu.

Vuk se nije micao, ali držanje mu se nekako ojačalo, postalo električnije i svjesnije. Jackov sljedeći korak zahtijevao je više hrabrosti od prvog.

Dvadeset metara dalje, vidio je da se Vuk nastavio mijenjati. Kosa mu je postala još gušća, još bogatija, kao da ju je oprao i osušio fenom; i sad je Vukova brada doista počinjala tik ispod očiju. Cijelo mu je tijelo, onako skutreno, izgleda postalo šire i snažnije. Njegove oči, pune tekuće vatre, blistale su narančastom bojom noći vještica.

Jack se natjerao da priđe bliže. Skoro je stao kad je pomislio da Vuk sad ima šape umjesto ruku, ali čas kasnije shvatio je da su mu šake i ruke potpuno pokrivene izraslinom grube tamne dlake. Vuk je i dalje zurio u njega svojim blistavim očima. Jack je i opet prepolovio udaljenost između njih, onda zastane. Po prvi put otkako je naišao na Vuka kako brine za svoje stado kraj potoka na Teritorijima, nije mu mogao rastumačiti izraz lica. Možda je Vuk već postao previše stran za to, ili je možda naprosto dlaka skrivala previše njegova lica. Ali bio je siguran da Vuka drži neki snažan osjećaj.

Tri-četiri metra daleko, do kraja je stao i natjerao se da pogleda vukodlaka u oči.

"Uskoro, Jacky", rekao je Vuk a usta su mu se otvorila u zastrašujućoj parodiji osmijeha.

"Mislio sam da si pobjegao", reče Jack.

"Sjeo tu da te vidim kad dolaziš. Vuk!"

Jack nije znao kako bi protumačio tu objavu. Neodređeno ga je podsjećala na Crvenkapicu. Vukovi zubi doista su djelovali izrazito nagurano, oštro i snažno. "Imam lokot", rekao je. Izvukao ga je iz džepa i podigao. "Je li ti nešto palo na pamet dok me nije bilo, Vuče?" Vukovo cijelo lice - oči, zubi, sve - bljesnulo je prema Jacku.

"Sad si ti stado, Jacky", reče Vuk. I podigne glavu i ispusti dugačko, razvijeno zavijanje.

8

Manje prestrašen Jack Sawyer možda bi rekao "Prekini s tim, može?" ili "Svi psi iz kraja će se okupiti ako tako nastaviš", ali obje te izjave zamrle su mu u grlu. Bio je previše prestrašen da izrekne makar i riječ. Vuk mu je opet pružio svoj A-l osmijeh, s ustima koja su izgledala kao televizijska reklama za Ginsu noževe, i bez napora ustao. Lenonice kao da su se povlačile u čupavi vrh njegove brade i gustu kosu koja mu je padala preko sljepoočnica. Jacku je djelovao kao da je visok bar dva metra, i bucmast kao pivske bačve u skladištu Točionice Oatley.

"U ovom svijetu imate dobre mirise, Jacky", reče Vuk. I Jack je konačno prepoznao njegovo raspoloženje. Vuk je bio oduševljen.

Bio je kao čovjek koji je s vrlo slabim izgledima upravo pobijedio u osobito teškom natjecanju. Na dnu toga pobjedničkog osjećaja kuhala je ona vedra i divlja osobina koju je Jack već jednom vidio.

"Dobri mirisi! Vuk! Vuk!"

Jack je oprezno ustuknuo, pitajući se je li uz vjetar od Vuka. "Nikad još nisi rekao ništa dobro o tome", rekao je ne baš sasvim suvislo.

"Prije je prije a sad je sad", reče Vuk. "Dobre stvari. Puno dobrih stvari - posvuda. Vuk će ih naći, možeš se kladiti."

To je bilo još gore, jer je Jack sad vidio - mogao je skoro osjetiti - otvorenu, samopouzdanu pohlepu, posve amoralnu glad kako sjaji u tim crvenkastim očima. Pojest ću što god uhvatim i ubijem, govorila je. Uhvatim i ubijem.

"Nadam se da nijedna od tih dobrih stvari nisu ljudi, Vuče", reče Jack tiho.

Vuk je podigao bradu i ispustio seriju mjehurićastih zvukova, napola zavijanje, napola smijeh.

"Vuci moraju jesti", rekao je, a i glas mu je bio radostan. "O, Jacky, kako Vuci moraju jesti. JESTI! Vuk!"

"Moram te staviti u onu šupu", reče Jack."Sjećaš se, Vuče? Donio sam lokot? Samo se možemo nadati da će te to zadržati. Krenimo sad tamo, Vuče. Prestrašio si me."

Ovog puta iz Vukovih prsa iskočio je mjehurićasti smijeh.

"Prestrašen! Vuk zna! Vuk zna, Jacky! Imaš bojim-miris!"

"Ne čudi me to", reče Jack. "Idemo sad do one šupe, dobro?"

"Oh, ne idem ja u šupu", rekao je Vuk, a dugačak šiljati jezik izvio mu se iz ralja. "Ne, ne ja, Jacky. Ne Vuk. Vuk ne može ići u šupu." Ralje su se raširile, a nagurani zubi zasjali. "Vuk se sjetio, Jacky. Vuk! Sad i odmah! Vuk se sjetio!"

Jack korakne unatrag.

"Još bojim-mirisa. Čak i na cipelama. Cipele, Jacky! Vuk!" Cipele koje mirišu na strah su očito bile jako smiješne.

"Ti moraš ići u šupu, to bi se trebao sjetiti."

"Krivo! Vuk! Ti ideš u šupu, Jacky! Jacky ide u šupu! Sjetio sam se! Vuk!"

Vukodlakove oči skliznule su od blještavo crvenkasto-narančaste u meku, zadovoljnu nijansu ljubičaste. "Iz Knjige dobrog poljodjelstva, Jacky. Priča o Vuku koji ne želi povrijediti svoje stado. Sjećaš se toga, Jacky? Stado ide u šupu. Sjećaš se? Lokot ide na vrata. Kad Vuk zna da mu dolazi Promjena, stado ide u šupu a lokot ide na vrata. On ne želi povrijediti svoje stado!" Ralje su se razdvojile i opet raširile, a dugačak tamni jezik na vrhu se svinuo u savršenoj slici oduševljenja.

"Ne! Ne! Neće povrijediti svoje stado! Vuk! Sad i odmah!"

"Hoćeš da tri dana ostanem zaključan u šupi?" reče Jack.

"Ja moram jesti, Jacky", reče Vuk jednostavno, a dječak je vidio kako nešto tamno, hitro i zlokobno klizi prema njemu iz Vukovih promjenjivih očiju. "Kad me Mjesec povede sa sobom, moram jesti. Dobri mirisi ovdje, Jacky. Puno hrane za Vuka. Kad me Mjesec pusti,

Jacky izlazi iz šupe."

"Što se dogodi ako ja ne želim biti zaključan tri dana?"

"Onda će Vuk ubiti Jackyja. I onda će Vuk biti proklet."

"To je sve u Knjizi dobrog poljodjelstva, je li?"

Vuk kimne glavom. "Sjetio sam se. Na vrijeme sam se sjetio, Jacky. Dok sam te čekao."

Jack se još uvijek pokušavao prilagoditi Vukovoj zamisli. Morat će tri dana biti bez hrane. Vuk će biti slobodan lutati. On će biti u zatvoru, a Vuk će dobiti svijet. Ali vjerojatno je to jedini način kako može preživjeti Vukovu promjenu. Ako mora birati između trodnevnog posta ili smrti, odabrat će prazan želudac. A onda se Jacku odjednom učinilo da ta zamjena zapravo nije nikakva zamjena - on će još uvijek biti slobodan, zaključan u šupi, a Vuk će vani u svijetu još uvijek biti zarobljen. Samo će mu kavez biti veći od Jackovog.

"Onda Bog blagoslovio Knjigu dobrog poljodjelstva, jer se ja toga nikad ne bih sam sjetio."

Vuk je opet bljesnuo prema njemu, a onda pogleda prema nebu s praznim, čeznutljivim izrazom. "Ne još dugo, Jacky. Ti si stado. Moram te staviti unutra."

"Dobro", reče Jack. "Valjda moraš."

I to se Vuku činilo urnebesno smiješnim. Dok se smijao svojim zavijajućim smijehom, stavio je ruku Jacku oko pasa i podigao ga i ponio ga preko cijelog polja. "Vuk će se pobrinuti za tebe, Jacky", rekao je kad se skoro iskrenuo od zavijanja. Blago je spustio dječaka na tlo na vrhu doline.

"Vuče", reče Jack.

Vuk je raširio ralje i počeo si trljati međunožje.

"Ne smiješ ubijati ljude, Vuče", reče Jack. "Upamti to - ako si se sjetio te priče, onda se možeš sjetiti da ne ubijaš ljude. Jer ako to učiniš, sigurno će te uloviti. Ako ubiješ ljude, ako ubiješ samo jednog čovjeka, onda će doći puno ljudi da te ubije. I uhvatit će te, Vuče. Sigurno. Prikucat će ti kožu za daske."

"Bez ljudi, Jacky. Životinje mirišu bolje od ljudi. Bez ljudi. Vuk!"

Hodali su padinom u dolinu. Jack je izvadio lokot iz džepa i nekoliko ga puta provukao kroz metalni obruč koji će ga držati, pokazujući Vuku kako upotrijebiti ključ. "Onda gurni ključ pod vrata, dobro?" upitao je. "Kad se opet promijeniš, ja ću ga opet gurnuti tebi." Jack je bacio pogled na dno vrata - između ruba i tla bila je rupa od pet centimetara.

"Jasno, Jacky. Ti ćeš ga gurnuti natrag meni."

"Pa, što ćemo sad?" reče Jack. "Da odmah odem u šupu?"

"Sjedi ovdje", rekao je Vuk, pokazujući na točku na podu šupe, trideset centimetara od vrata.

Jack je znatiželjno pogledao u njega, onda uđe u šupu i sjedne.

Vuk se sagnuo tik ispred otvorenih vrata šupe i, čak ni ne gledajući Jacka, ispružio ruku dječaku. Jack prihvati Vukovu ruku. Bilo je to kao da drži neko dlakavo stvorenje otprilike veličine zeca. Vuk je stisnuo tako jako da je Jack skoro povikao - ali čak i da jest, nije vjerovao da bi ga Vuk čuo. Vuk je opet zurio prema gore, lica sanjivog i mirnog i zanesenog. Nakon nekoliko sekundi, Jack je uspio pomaknuti ruku u udobniji položaj u Vukovom stisku.

"Hoćemo li dugo tako ostati?" upitao je.

Vuku je trebalo skoro minutu da odgovori. "Sve do", rekao je, i opet stisnuo Jackovu ruku.

9

Sjedili su tako, svaki sa svoje strane vrata, satima, bez riječi, i konačno je svjetlo počelo blijediti. Vuk je skoro neprimjetno drhtao već kakvih dvadeset minuta, a kad se zrak smračio, podrhtavanje u njegovoj ruci se pojačalo. Bilo je to, mislio je Jack, drhtanje kao kad čistokrvni konj podrhtava u svome odjeljku na početku trke, čekajući zvuk pištolja i otvaranje vrata.

"Počinje me odvoditi sa sobom", reče Vuk tiho. "Uskoro ćemo trčati, Jack. Volio bih da i ti to možeš."

Okrenuo je glavu da pogleda Jacka, i dječak je vidio da Vuk misli ono što je rekao, da jedan veliki dio njega tiho govori: Mogao bih trčati za tobom isto kao i s tobom, mali prijatelju.

"Sad valjda moramo zatvoriti vrata", reče Jack. Pokušao je izvući ruku iz Vukova stiska, ali se nije mogao osloboditi sve dok ga Vuk nije skoro prezrivo pustio.

"Zaključamo Jackyja unutra, Vuka vani." Vuku su oči načas bljesnule, postajući crvene rastopljene Elroy-oči.

"Sjeti se, stado držiš na sigurnom", reče Jack. Ustuknuo je u sredinu šupe.

"Stado ide u šupu, i lokot ide na vrata. On neće povrijediti svoje stado." Vukove oči prestale su kapati vatru, zasjenile se prema narančastoj.

"Stavi lokot na vrata."

"Bog ga zabio, baš sad to i radim", reče Vuk. "Stavljam zabijeni lokot na zabijena vrata, vidiš?" Zalupio je vratima, smjesta zatvarajući Jacka u tamu. "Čuješ to, Jacky? To je zabijeni lokot." Jack je čuo kako lokot kucka o metalni obruč, zatim je čuo kako je kliknuo na mjesto kad ga je Vuk gurnuo.

"Sad ključ", reče Jack.

"Zabijeni ključ, sad i odmah", reče Vuk, i ključ je zaklopotao u ključanici, isklopotao iz nje. Sekundu kasnije, ključ se odbio od prašnjavog tla ispod vrata, dovoljno visoko da poskoči po daskama poda šupe.

"Hvala", dahne Jack. Sagnuo se i prošao prstima po daskama dok nije dotakao ključ. Načas ga je stisnuo u dlanu tako snažno da ga je skoro protjerao kroz svoju kožu - masnica, u obliku države Florida, potrajat će skoro pet dana, kad Jack u uzbuđenju oko uhićenja neće ni primijetiti da je nestala. Tada je Jack oprezno stavio ključ u svoj džep.

Vani, Vuk je dahtao vrelim, pravilnim, uzbuđenim navalama.

"Ljutiš li se na mene, Vuče?" šapnuo je Jack kroz vrata.

Jedna šaka udarila je snažno o vrata. "Ne! Nisam ljut! Vuk!"

"U redu", reče Jack. "Bez ljudi, Vuče. Upamti to. Ili će te uloviti i ubiti."

"Bez ljuuuuuuuuu-uuuuuuhuuuuu!" Riječ se pretvorila u dugo, tekuće zavijanje. Vukovo tijelo udarilo je o vrata, a njegova duga prekrivena crnim krznom skliznula su kroz otvor na njihovom dnu. Jack je znao da se Vuk priljubio uz vrata šupe. "Nisam ljut", šapnuo je Vuk kao da mu je neugodno zbog zavijanja. "Vuk nije ljut. Vuk želi, Jacky. Tako će brzo, tako Božje zakucano brzo."

"Znam", rekao je Jack, sad odjednom osjećajući kao da mora zaplakati - želio je da može zagrliti Vuka. Još bolnije, želio je da su ostali dodatne dane na farmi, i da sad stoji pred podrumom u kojem je Vuk sigurno zarobljen.

Opet mu se javila čudna, uznemirujuća misao da Vuk jest sigurno zarobljen.

Vukova stopala povukla su se od vrata, a Jacku se činilo da ih vidi kako postaju skupljenija, vitkija, uža.

Vuk je zastenjao, zadahtao, opet zastenjao. Odmakao se dobrano od vrata. Ispustio je zvuk vrlo nalik "Aaah."

"Vuče?" reče Jack.

Iznad Jacka podiglo se zavijanje koje je paralo uši: Vuk se prebacio na vrh doline.

"Budi oprezan", rekao je Jack, znajući da ga Vuk neće čuti, i bojeći se da ga ne bi razumio čak ni da je dovoljno blizu da ga čuje.

Ubrzo nakon toga uslijedila je serija zavijanja - zvuk oslobođenog stvorenja, ili očajan zvuk onog tko se probudi i otkrije da je još zarobljen, Jack nije mogao odrediti koje. Tužni i divlji i čudno prelijepi, krici jadnog Vuka letjeli su u mjesečinom obasjan zrak kao šalovi bačeni u noć. Jack nije znao da drhti dok nije omotao ruke oko sebe i osjetio kako mu mišice vibriraju oko prsa, koja su izgleda također vibrirala.

Zavijanje se stišavalo, nestajući. Vuk je trčao s Mjesecom.

10

Tri dana i tri noći, Vuk je bio zauzet skoro neprestanom potragom za hranom. Spavao je od zore sve do malo poslije podneva, u udubljenju koje je otkrio ispod palog debla nekog hrasta. Vuk se nije osjećao nimalo zarobljenim, usprkos Jackovim zlim slutnjama. Šuma na drugoj strani polja bila je prostrana, i puna prirodne prehrane za vuka. Miševi, zečevi, mačke, psi, vjeverice - sve je to lako nalazio. Mogao se zadržati u šumi i pojesti više nego dovoljno da ga prenese do sljedeće Promjene.

Ali Vuk je trčao s Mjesecom, i nije se mogao zadržati u šumi ništa više nego što je mogao spriječiti transformaciju. Lutao je, vođen Mjesecom, kroz dvorišta i pašnjake, kraj usamljenih prigradskih kuća i niz nedovršene ceste gdje su buldožeri i divovski asimetrični valjci sjedili kao usnuli dinosauri na obalama. Pola njegove inteligencije bilo je u osjetilu mirisa, i nije bilo pretjerivanje reći da je Vukov nos, uvijek oštar, dostigao stanje genijalnosti. Mogao je nanjušiti ne samo kokošinjac pun pilića udaljen deset kilometara i razlikovati njihove mirise od krava i svinja i konja na toj istoj farmi - to su osnove - mogao je nanjušiti kad se pilići kreću. Mogao je nanjušiti da jedna usnula svinja ima povrijeđenu nogu, a jedna od krava u štali čireve na vimenu.

A ovaj svijet - jer zar ga nije vodio Mjesec ovog svijeta? - nije više zaudarao na kemikalije i smrt. U lutanjima ga je susreo neki stariji, primitivniji red bića. Udisao je što god je preostalo od izvorne Zemljine slatkoće i moći, što god je preostalo od osobina koje smo možda nekad dijelili s Teritorijima. Čak i kad bi se približio nekoj ljudskoj nastambi, čak i kad bi slomio kralježnicu obiteljskom mješancu i razderao psa u jezovite krpe koje je cijele gutao, Vuk je bio svjestan čistih hladnih struja koje se kreću duboko ispod zemlje, sjajnog snijega na planini negdje daleko na zapadu. To se činilo savršenim mjestom za preobraženog Vuka, i da je ubio ijedno ljudsko biće bio bi proklet.

Nije ubio ni jednog čovjeka.

Ni jednog nije ni vidio, možda je to razlog. Tijekom tri dana svoje Promjene, Vuk je ubio i proždro predstavnike većine drugih oblika života koje se može pronaći u istočnoj Indiani, uključujući tu i jednog tvora i cijelu obitelj risova koji su živjeli u vapnenačkim spiljama na padini dvije doline dalje. Prve noći u šumi uhvatio je raljama šišmiša koji je nisko letio, odgrizao mu glavu, i progutao ostatak dok se još trzao. Cijele trupe domaćih mačaka sišle su mu niz grlo, odredi pasa. S divljim, usredotočenim veseljem jedne je noći poklao svaku svinju u svinjcu veličine gradske četvrti.

Ali dvaput je Vuk otkrio da mu je tajnovito zabranjeno ubiti plijen, i zato se također osjećao kao kod kuće u svijetu kroz koji je prolazio. Bilo je to pitanje mjesta, ne neke apstraktne moralnosti - a na površini, mjesta su bila samo obična. Jedna je bilo čistina u šumi na koju je pojurio zeca, druga otrcano dvorište neke farme gdje je ležao cvilavi pas svezan lancem za stup. Čim je stao šapom na ta mjesta, dlaka mu se naježila a električno trzanje prošlo mu je cijelom kralježnicom. To su sveta mjesta, a na svetim mjestima, Vuk ne smije ubiti. To je sve. Kao i sva sveta mjesta, izdvojena su još davno, tako davno da bi ih se moglo opisati riječju drevni - drevni je vjerojatno najbliže što možemo stići predstavljanju dubokog zdenca vremena. Vuk je oko sebe u dvorištu farme i na maloj čistini osjetio gustu ovojnicu godina naguranih na malo, silno nabijeno mjesto. Vuk je jednostavno otišao sa svetog tla i odlutao nekamo drugamo. Kao krilati ljudi koje je Jack vidio, Vuk je živio u misteriju i stoga su mu takve stvari bile posve uobičajene.

I nije zaboravio svoje obveze prema Jacku Sawyeru.

U zaključanoj šupi, Jack se našao oslonjenim na osobine svoga uma i naravi oštrije nego ikad prije u životu.

Jedini namještaj u šupi bila je mala drvena klupa, jedina razonoda skoro desetljeće stari časopisi. A njih nije mogao čitati. Kako nije bilo prozora, osim vrlo rano ujutro kad bi ispod vrata posukljalo svjetlo, bilo mu je teško makar razaznati slike na stranicama. Riječi su bile slijedovi sivih crva, nerazaznatljive. Nije mogao zamisliti kako će proći sljedeća tri dana. Jack je pošao prema klupi, bolno je udario koljenom, i sjeo razmisliti.

Jedna od prvih stvari koje je shvatio bila je da je vrijeme u šupi drugačije od vremena vani. Izvan šupe, sekunde su hitro marširale, topile se u minute koje su se topile u sate. Cijeli su dani otkucavali poput metronoma, cijeli tjedni. U vremenu šupe, sekunde su se tvrdoglavo odbijale kretati - rastezale su se u groteskne, čudovišne sekunde, elastisekunde. Vani, možda bi prošao cijeli sat, dok bi se unutar šupe nadimalo i raslo četiri ili pet sekundi.

11

Druga stvar koju je Jack shvatio bila je da razmišljanje o sporosti to čini samo još gorim. Kad se jednom usredotočiš na prolazak sekundi, više-manje bi uopće odbile kretati se. Zato je pokušavao koracima izmjeriti dimenzije svoje ćelije, samo da si skrene misli s vječnosti sekundi koje su potrebne da se skupi tri dana. Stavljajući nogu pred nogu i brojeći korake, izračunao je da je šupa otprilike dva metra sa dva i pol. Bar će noću imati dovoljno prostora da se protegne.

Kad bi ophodao cijelu šupu izvana, prošao bi otprilike devet i pol metara.

Kad bi obišao unutrašnjost šupe sto i šezdeset i pet puta, prešao bi kilometar i pol.

Možda ne može jesti, ali definitivno može hodati. Jack je skinuo sat i stavio ga u džep, obećavajući si da će ga pogledati samo kad to apsolutno bude neizbježno.

Prošao je otprilike četvrtinu puta od onih kilometar i pol kad se sjetio da u šupi nema vode. Nema hrane i nema vode. Pretpostavljao je da treba više od tri ili četiri dana da se umre od žeđi. Samo ako se Vuk vrati po njega, bit će sve dobro - pa, možda ne baš dobro, ali bar će biti živ. A ako se Vuk ne vrati? Morat će slomiti vrata.

U tom slučaju, pomislio je, bolje da to pokuša odmah, dok još ima nešto snage.

Jack je prišao vratima i gurnuo ih obim rukama. Gurnuo je jače, i šarke su zaškripale. Eksperimentalno, Jack je udario ramenom o rub vrata nasuprot šarkama. Povrijedio si je rame, ali nije mu se činilo da je imalo naškodio vratima. Jače je udario ramenom o vrata. Šarke su zaškripale ali se nisu pomakle ni za milimetar. Vuk bi mogao otrgnuti vrata jednom rukom, ali Jack nije vjerovao da ih može pomaći pa makar si pretvorio ramena u hamburger nalijećući na njih. Naprosto će morati čekati Vuka.

Do ponoći, Jack je prošao petnaestak kilometara - nije više znao koliko je puta stigao do sto i šezdeset pet, ali bilo ih je sedam ili osam. Umirao je od žeđi, a u trbuhu mu je kruljilo. Šupa je zaudarala na urin, jer je Jack morao pišati uz stražnji zid, gdje je pukotina u daskama značila da je bar dio izlazio van. Tijelo mu je bilo umorno, ali nije vjerovao da može spavati. Prema vremenu sata, Jack je bio u šupi jedva pet sati; po vremenu šupe, bilo je bliže dvadeset i četiri. Bojao se leći.

Um ga neće pustiti - tako mu se činilo. Pokušao je napraviti popis svih knjiga koje je pročitao u proteklih godinu dana, ili svakog učitelja kojeg je ikad imao, ili svakog igrača Los Angeles Dogersa{35}… ali stalno su ga prekidale uznemirujuće, neuredne slike. Stalno je vidio Morgana Sloata kako dere rupu u zraku. Vukovo lice dok pluta ispod vode, a ruke mu plahutaju kao teška vodena trava. Jerry Bledsoe koji se trza i trese pred električnom pločom, naočala razmazanih po nosu. Čovjekove oči koje postaju žute, a ruka mu se pretvara u kopitopandžu. Lažni zubi ujaka Tommyja koji padaju u jarak na Sunset Stripu. Morgan Sloat koji prilazi prema njegovoj majci, ne njemu.

"Pjesme Fatsa Wallera", rekao je, šaljući se na još jedan krug u tami. "Your Feets Too Big."

"Ain't Misbehavin'."

"Jitterbug Waltz".

"Keepin' Out of Mischief Now".

Stvor-Elroy posegnuo je prema njegovoj majci, lascivno šapućući, i spustio joj ruku na bok.

"Zemlje Centralne Amerike. Nikaragva. Honduras. Guatemala. Costa Rica…"

Čak i kad je bio toliko umoran da je konačno morao leći i sklupčati se na podu, koristeći svoj ruksak kao jastuk, Elroy i Morgan Sloat jurili su mu kroz um. Osmond je svojim bičem udarao leđa Lily Cavanaugh, a oči su mu plesale. Vuk se uzdigao na stražnje noge, masivan, aspolutno neljudski, i uhvatio metak iz puške ravno u srce.

Probudilo ga je prvo svjetlo, i nanjušio je krv. Cijelo mu je tijelo preklinjalo vodu, pa hranu. Jack zastenje. Još tri noći ovoga neće moći preživjeti. Niski kut sunca dopuštao mu je da mutno vidi zidove i krov šupe. Djelovala je većom nego što mu se sinoć činila. Morao je opet pišati, premda nije mogao povjerovati da si njegovo tijelo može priuštiti odreći se bilo kakve vlage. Konačno shvati da se šupa čini većom jer on leži na podu.

Onda je opet nanjušio krv, i pogledao u stranu, prema vratima. Oderane stražnje noge nekog zeca gurnute su kroz procijep. Ležale su razvaljene na grubim daskama, kapljući krv, blistajući. Mrlje prljavštine i dugačka nepravilna ogrebotina pokazivale su da su gurnute u šupu. Vuk ga je pokušavao nahraniti.

"Oh, Isuse", zastenje Jack. Zecove oguljene noge bile su neugodno ljudske. Jackov želudac stisnuo se sam u sebe. Ali umjesto da povrati, nasmijao se, iznenađen apsurdnom usporedbom. Vuk je bio kao obiteljski ljubimac koji svakog jutra svojim vlasnicima donosi mrtvu pticu, razderanog miša.

Sa dva prsta, Jack je delikatno podigao užasan dar i spustio ga pod klupu. Još mu je bilo do smijeha, ali oči su mu bile vlažne. Vuk je preživio prvu noć svoje transformacije, kao i Jack.

Sljedeće jutro donijelo je potpuno anoniman, skoro jajolik komad mesa oko zapanjujuće bijele kosti slomljene na oba kraja.

Ujutro četvrtog dana Jack je čuo kako netko klizi u dolinu. Neka prestrašena ptica je zaskvičala, pa se bučno podigla s krova šupe. Teški koraci prilazili su vratima. Jack se podigao na laktove i zatreptao u tami.

Neko krupno tijelo udarilo je o vrata i ostalo tamo. Par razderanih i umrljanih mokasina vidio se kroz procijep.

"Vuče?" upita Jack tiho. "To si ti, zar ne?"

"Daj mi ključ, Jack."

Jack je stavio ruku u džep, izvadio ključ, i gurnuo ga ravno između mokasina. Krupna smeđa ruka ušla mu je u vidokrug i pokupila ključ.

"Jesi donio vode?" upita Jack. Usprkos onome što je uspio izvući iz Vukovih jezovitih darova, došao je blizu ozbiljnoj dehidriranosti - usne su mu bile otečene i ispucale, a jezik natečen i suh. Ključ je kliznuo u bravu, i Jack ju je čuo kako se otvara.

Onda se lokot maknuo s vrata.

"Malo", reče Vuk. "Sklopi oči, Jacky. Sad imaš noćne oči."

Jack je stavio ruke preko očiju dok su se vrata otvarala, ali svjetlo koje je tresnulo i zagrmjelo u šupu svejedno mu je uspjelo procuriti kroz prste i ubosti mu oči. Zasiktao je od bola. "Brzo bolje", rekao je Vuk, vrlo blizu njemu. Vukove ruke su ga okružile i podigle. "Zatvorene oči", upozorio ga je Vuk i izašao iz šupe.

Dok je Jack još govorio "Vode", i osjećao zahrđali rub neke stare čaše kako mu dodiruje usta, znao je zašto Vuk nije ostao u šupi. Zrak vani činio se nevjerojatno svježim i slatkim - kao da je uvezen izravno s Teritorija. Udahnuo je dvije žlice vode koja je imala okus najboljeg obroka na svijetu i spustila se niz njega kao blistava rječica, oživljavajući sve što je dotakla. Osjećao se kao da je navodnjen.

12

Vuk mu je odmakao čašu od usta davno prije nego što je Jack smatrao da je gotov s njom. "Ako ti dam više samo ćeš to izrigati", reče Vuk. "Otvori oči, Jack - ali samo malo."

Jack je slijedio upute. Milijun čestica svjetla navalilo mu je u oči. Povikao je.

Vuk je sjeo, držeći Jacka u krilu. "Gucni", rekao je, i opet stavio čašu Jacku do usta. "Otvori oči, malo jače."

Sad ga je sunčevo svjetlo znatno manje boljelo. Jack je virnuo van kroz zaslon svojih trepavica, u sjajno blistavilo, dok mu se još jedan čudesni tračak vode spuštao niz grlo.

"Ah", reče Jack. "Od čega je voda tako ukusna?"

"Zapadnog vjetra", odvrati Vuk smjesta.

Jack je jače otvorio oči. Blistavilo i sjaj razriješili su se u otrcano smeđu šupu i pomiješano zelenilo i smeđe boje doline. Glava mu je počivala na Vukovom ramenu. Vukov izbočeni trbuh pritiskao mu je lopaticu.

"Jesi li dobro, Vuče?" upitao je. "Jesi li se dovoljno najeo?"

"Vuci se uvijek najedu", reče Vuk jednostavno. Potapšao je dječakovo bedro.

"Hvala što si mi donosio one komade mesa."

"Obećao sam. Ti si bio stado. Sjećaš se?"

"O, da, sjećam se", reče Jack. "Mogu li dobiti još malo vode?" Skliznuo je s Vukovog krupnog krila na tlo, odakle ga je mogao pogledati.

Vuk mu pruži čašu. Lenonice su se vratile; Vukova brada sad je bila jedva izrast koji mu pokriva obraze; njegova crna kosa, premda još uvijek duga i masna, završavala je davno prije ramena. Vukovo lice bilo je prijateljsko i mirno, skoro umornog izgleda. Preko kombinezona je nosio sivu sportsku majicu, kakva dva broja premalu, s natpisom SVEUČILIŠTE INDIANA ATLETSKI FAKULTET na prednoj strani.

Izgledao je bliže običnom ljudskom biću nego u bilo kojem trenutku otkako ga je Jack upoznao. Nije djelovao kao da bi mogao proći najjednostavniji ispit na faksu, ali mogao je biti sjajan igrač nogometa u srednjoj školi.

Jack je opet gucnuo - Vukova ruka bila je iznad zahrđale limene čaše, spremna oteti je ako Jack pretjera. "Stvarno si dobro?"

"Sad i odmah", reče Vuk. Protrljao je drugu ruku preko trbuha, tako prepunjenog da je tkaninu na dnu majice rastegnuo kao ruka u gumenoj rukavici. "Samo umoran. Malo spavanja, Jack. Sad i odmah."

"Odakle ti ta majica?"

"Sušila se na konopcu", reče Vuk. "Ovdje je hladno, Jacky."

"Nisi povrijedio ni jednog čovjeka, jel'da?"

"Bez ljudi. Vuk! Sad polako pij tu vodu." Oči su mu se na sekundu zasjenile onim sretnim narančastim sjajem noći vještica, i Jack je shvatio da Vuk nikad ne bi mogao nalikovati na obično ljudsko biće. Onda Vuk otvori svoja široka usta i zjevne. "Malo sna." Smjestio se u udobniji položaj na padini i spustio glavu. Zaspao je skoro istog časa.

Treći dio

Sudar svjetova

Dvadeseto Poglavlje

Pod udarom zakona

1

Do dva sata tog popodneva bili su sto i pedeset kilometara zapadnije, a Jack Sawyer se osjećao kao da je i on trčao s Mjesecom - tako je lako prošlo. Usprkos iznimnoj gladi, Jack je polako pijuckao vodu iz zahrđale limenke i čekao da se Vuk probudi. Konačno se Vuk pomakao, rekao "Sad sam spreman, Jack", podigao dječaka na leđa, i otrčao u Daleville.

Dok je Vuk sjedio vani na pločniku i pokušavao izgledati neupadljivo, Jack je ušao u Burger King u Dalevilleu. Natjerao se da prvo ode u zahod i skine do pasa. Čak i u zahodu, izluđujući miris mesa koje se prži napunio mu je usta slinom. Oprao si je ruke, prsa, lice. Zatim gurne glavu pod vodu i opere si kosu tekućim sapunom. Zgužvani papirni ručnici padali su na pod jedan za drugim.

Konačno je bio spreman prići tezgi. Djevojka u odori tamo je zurila u njega dok je naručivao - zbog mokre kose, mislio je. Dok je čekala da narudžba stigne, djevojka je ustuknula i naslonila se na zid iza sebe, još uvijek besramno buljeći u njega.

Zagrizao je u svoj prvi Whopper{36} dok je kretao prema staklenim vratima. Sok mu se cijedio niz bradu. Bio je tako gladan da se jedva trudio žvakati. Tri ogromna zalogaja odnijela su većinu velikog sendviča. Upravo je ustima obuhvatio dovoljno ostatka da ogrize i četvrti kad je kroz vrata vidio da je Vuk privukao gomilu djece. Meso mu se sledilo u ustima, a želudac se zatvorio.

Jack je požurio van, još uvijek pokušavajući progutati puna usta mljevenog mesa, mlitavog kruha, kiselih krastavaca, salate, rajčica i umaka. Klinci su stajali na ulici s tri strane oko Vuka, zureći u njega isto onako iskreno kao što je konobarica bila zurila u Jacka. Vuk se skutrio na pločniku koliko je god mogao, svinuvši leđa i uvukavši vrat kao kornjača. Činilo se da su mu uši priljubljene uz glavu. Gvalja hrane zapela je Jacku u grlu kao loptica za golf, a kad je grčevito progutao, spustila se još malo.

Vuk mu je dobacio pogled krajičkom oka i vidljivo se opustio. Visoki čovjek od dvadesetak godina u trapericama otvorio je vrata otrcanog crvenog kamioneta oko dva metra niz pločnik, oslonio se na vozilo i nasmiješeno promatrao. "Evo ti burger, Vuče", rekao je Jack što je nehajnije mogao. Dao je Vuku kutiju koju je Vuk onjušio. Onda Vuk podigne glavu i odgrize veliki komad kutije. Počeo je metodično žvakati. Zapanjena i fascinirana djeca prišla su bliže. Nekolicina ih je hihotala.

"Što je on?" upitala je djevojčica s plavim kečkama svezanim vunastom ružičastom vrpcom za poklone. "Je li on čudovište?" Dječak vojničke frizure od kakvih sedam-osam godina progurao se pred djevojčicu i rekao: "On je Hulk, zar ne? On je zbilja Hulk. Hej? Hej? Ha? Jel'da?"

Vuk je uspio izvući ono što je preostalo od Whoppera iz kartonskog omota. Sve je gurnuo dlanom u usta. Komadi salate padali su između njegovih uzdignutih koljena, majoneza i sok od mesa razmazali su mu se po bradi i obrazu. Sve ostalo postalo je smećkasta pulpa sažvakana na smrt među Vukovim ogromnim zubima. Kad je progutao, počeo je lizati unutrašnjost kutije.

Jack je blago uzeo kutiju iz njegovih ruku. "Ne, on mi je samo rođak. Nije čudovište, i nije Hulk. Zašto se vi klinci ne maknete i ne

pustite nas na miru? Hajde. Pustite nas na miru." I dalje su zurili. Vuk si je sad lizao prste.

"Ako i dalje budete tako zurili u njega, možda ga razljutite. Ne znate što će učiniti ako se razljuti."

Dječak vojničke frizure vidio je transformaciju Davida Bannera dovoljno puta da ima predodžbu o tome što bi bijes mogao učiniti tome čudovišnom mesožderu iz Burger Kinga. Ustuknuo je. Većina ostalih ga je slijedila.

"Idite, molim vas", rekao je Jack, ali djeca su se opet smrzla.

Vuk je ustao poput planine, stisnutih šaka. "BOG VAS ZAKUCAO, NEMOJTE ME GLEDATI!" zaurlao je. "NEMOJTE DA SE OSJEĆAM ČUDNO! ZBOG SVIH SE OSJEĆAM ČUDNO!" Djeca su se raspršila. Teško dišući, rumenog lica, Vuk je stajao i promatrao ih kako nestaju uz Glavnu ulicu Dalevillea pa iza ugla. Kad su otišli, omotao si je ruke oko prsa i časkom pogledao Jacka. Bio je jadan od nelagode. "Vuk nije trebao vikati", rekao je. "Oni su samo maleni."

"Neće im škoditi što su se dobrano prestrašili", rekao je jedan glas, a Jack je vidio mladića iz crvenog kamioneta kako se još uvijek oslanja na svoju kabinu i smiješi im se. "Nikad još nisam vidio nešto takvo. Rođaci ste, ha?"

Jack sumnjičavo kimne.

"Hej, nisam htio zabadati ni ništa." Koraknuo je naprijed, lagodan, tamnokos mladić u podstavljenom prsluku i kariranoj košulji. "Naročito ne bih htio da se netko zbog mene osjeća čudno, znate." Zastao je i digao ruke s dlanovima prema gore. "Zbilja. Samo sam mislio da vi dečki izgledate da ste već neko vrijeme na cesti."

Jack baci pogled na Vuka, koji se još s nelagodom stiskao, ali i iza naočala zirkao prema ovom čovjeku.

"I sam sam bio tamo", reče čovjek. "Hej, kužim ja to - one godine kad sam završio dobru staru SŠD - Srednja škola Daleville, znate - stopirao sam sve do sjeverne Kalifornije i natrag. U svakom slučaju, ako idete negdje prema zapadu, mogu vas povesti."

"Ne mogu, Jacky." Vuk je progovorio gromoglasnim teatralnim šapatom.

"Kako daleko na zapad?" upita Jack. "Pokušavamo stići do Springfielda. Imam prijatelja u Springfieldu."

"Hej, no problemo, senjor." Opet je podigao ruke. "Idem do Cayuge, odmah kraj granice s Illinoisom. Pričekajte da stresem burger i idemo. Ravno. Sat i pol, možda i manje - i bit ćete na pola puta do Springfielda."

"Ne mogu", zaškripi Vuk opet.

"Ima samo jedan problem, dobro? Imam neke stvari na prednjem sjedalu. Jedan od vas se mora voziti otraga. Tamo će biti vjetrovito."

"Ne znate kako je to sjajno", rekao je Jack govoreći čistu istinu.

"Vidimo se kad izađete." Vuk je počeo plesuckati od nemira. "Stvarno. Bit ćemo ovdje, gospodine. I hvala."

Okrenuo se šaputati Vuku čim je čovjek prošao kroz vrata.

I tako, kad se mladić - Bill "Buck" Thompson, jer tako se zvao vratio do svog kamioneta noseći kutije s još dva Whoppera, pronašao je smirenog Vuka kako kleči u otvorenom stražnjem dijelu, ruku položenih na bočnu ploču, otvorenih usta, već uzdignutog nosa. Jack je bio na suvozačkom sjedalu, zguran uz gomilu krupnih plastičnih vreća koje su bile zalijepljene, zatim zatvorene klamericama, i zatim obilato poprskane osvježivačem zraka, bar sudeći po mirisu. Kroz prozirne vrećice vidjeli su se dugački resasti odsječci, srednje zeleni. Grupice pupoljaka rasli su na tim amputiranim grančicama.

"Činilo mi se da još djelujete malo gladno", rekao je, i dobacio još jedan Whopper Vuku. Onda je ušao na vozačkoj strani, s druge strane hrpe plastičnih vreća od Jacka. "Mislio sam da će ga uhvatiti zubima, bez uvrede za tvog rođaka. Evo tebi ovaj, on je svoj već progutao."

I otišli su stotinu i pedeset kilometara na zapad, Vuk zanesen radošću što mu vjetar šiba kraj glave, napola hipnotiziran brzinom i raznolikošću mirisa koje mu je nos hvatao u letu. Blistavih i sjajnih očiju, registrirajući svaku nijansu vjetra, Vuk se u teretnom dijelu bacakao sa strane u stranu, gurajući nos u hitar zrak.

Buck Thompson govorio je o sebi kao o farmeru. Stalno je govorio tijekom sedamdeset i pet minuta dok je držao stopalo skoro na podu, i ni jednom nije postavio ni jedno pitanje Jacku. A kad je skrenuo na uski zemljani put pred ulaskom u grad Cayugu i zaustavio vozilo kraj polja kukuruza koje kao da se pružalo kilometrima, prokopao si je po džepu košulje i izvukao blago nepravilnu cigaretu smotanu u bijeli papir zamalo nalik toaletnom. "Čuo sam za crvene oči", rekao je. "Ali tvoj rođak je smiješan." Spustio je cigaretu Jacku u ruku. "Kad se uzbudi, daj mu malo ovoga, dobro? Doktorova naredba."

Jack je odsutno zagurao joint u džep svoje košulje i izašao iz kamioneta. "Hvala, Buck", doviknuo je vozaču.

"Čovječe, baš je bila predstava kad je počeo jesti", reče Buck. "Kako ga vodiš? Vičeš mu šu! šu?"

Kad je Vuk shvatio da je vožnja završila, skočio je s teretnog dijela.

Crveni kamionet se otkotrljao, ostavljajući za soboom dugačku perjanicu prašine.

"Idemo to ponoviti!" zapjevao je Vuk. "Jacky! Idemo to ponoviti!"

"Čovječe, baš bih volio da možemo", reče Jack. "Dođi, idemo malo hodati. Vjerojatno će netko naići."

Mislio je da mu se sreća okrenula, da će on i Vuk vrlo brzo prijeći granicu s Illinoisom - a oduvijek je bio uvjeren da će stvari ići glatko kad jednom stigne do Springfielda i škole Thayer i Richarda. Ali Jackov um još je djelomično bio u vremenu šupe, gdje ono što je nestvarno raste i iskrivljava što god bilo stvarno, i kad su se opet počele događati loše stvari, dogodile su se tako hitro da ih nije mogao kontrolirati. Proći će dugo vrijeme prije nego što Jack vidi Illinois, a tijekom tog vremena naći će se opet u šupi.

2

Zapanjujuće hitra serija događaja koji su doveli do Kuće Sunca počela je deset minuta nakon što su njih dvojica prošli kraj oštrog malog znaka koji im je govorio da su sad u Cayugi, 23.568 stan. Cayugu samu nije se nigdje vidjelo. S njihove desne strane, beskonačno polje kukuruza kotrljalo se zemljom; s njihove lijeve, golo polje dopuštalo im je da vide kako cesta skreće, pa zatim ravno kao strijela ide prema niskom obzoru. Tek nakon što je Jack shvatio da će vjerojatno morati pješice otići sve do grada da pronađu sljedeći prijevoz, na ovoj se cesti pojavio auto koji je hitro putovao prema njima.

"Vozi se otraga?" povikao je Vuk, radosno podižući ruke iznad glave. "Vuk se vozi otraga! Sad i odmah!"

"Ide u pogrešnom smjeru", reče Jack. "Samo budi miran i pusti ga da prođe, Vuk. Spusti ruke ili će misliti da mu signaliziraš."

Nevoljko, Vuk je spustio ruke. Auto je stigao skoro do zavoja koji će ga provesti ravno kraj Jacka i Vuka. "Neću se sad voziti otraga?" upitao je Vuk, skoro djetinje pućeći usne.

Jack strese glavom. Zurio je u ovalni medaljon naslikan na prašnjavim bijelim vratima automobila. Tamo je moglo pisati Komisija za parkove prirode, ili Državno povjerenstvo za divljač. Moglo je to biti bilo što, od vozila državnog agenta za poljoprivredu do vlasništva komunalnog poduzeća Cayuga. Ali kad je skrenuo u zavoj, Jack je vidio da se radi o policijskom autu.

"To je drot, Vuk. Policajac. Samo hodaj dalje i budi drag i opušten. Ne želimo da stane."

"Što je droticajac?" Vukov glas spustio se u tamnosmeđ raspon; vidio je da hitri auto sad ide ravno prema njemu. "Ubijaju li droticajci vukove?"

"Ne", reče Jack, "ama baš nikad ne ubijaju vukove", ali nije koristilo. Vuk je uhvatio Jackovu ruku svojom, koja je drhtala.

"Pusti me, molim te, Vuče", molio je Jack. "Mislit će da smo čudni."

Vukova ruka se spusti.

Dok je policijski auto išao prema njima, Jack je bacio pogled na obris za volanom, a onda se okrene i napravi nekoliko koraka unatrag tako da može gledati Vuka. Ono što je vidio nije baš bilo ohrabrujuće. Policajac koji je vozio auto imalo je široko, tjestasto nadmeno lice rumenih grumena masti tamo gdje su mu nekad bile jagodice. A Vukov užas bio je jasno vidljiv na njegovom licu. Oči i nosnice su mu se širile; pokazivao je zube.

"Stvarno ti se sviđala vožnja u onom kamionetu, zar ne?" upitao ga je Jack.

Nešto užasa je nestalo, i Vuk se skoro uspio nasmiješiti. Policijski auto zaurlao je kraj njih - Jack je bio svjestan kako vozač okreće glavu da ih pregleda. "U redu", reče Jack. "Otišao je. U redu je, Vuče."

Opet se okrenuo kad je čuo kako zvuk policijskog auta odjednom postaje glasniji.

"Droticajac se vraća!"

"Vjerojatno samo ide natrag u Cayugu", reče Jack. "Okreni se i ponašaj se kao ja. Nemoj zuriti u njega."

Vuk i Jack su išli dalje, pretvarajući se da ignoriraju auto koji kao da je namjerno zaostajao iza njih. Vuk je ispustio zvuk koji je bio pola stenjanje a pola zavijanje.

Policijski auto skrenuo je na cestu, prošao ih, bljesnuo zaustavnim svjetlima, a onda presijekao dijagonalno ispred njih. Policajac je otvorio vrata i spustio noge na zemlju. Onda se izvukao iz sjedala. Bio je otprilike Jackove visine, a sva mu je težina bila u licu i trbuhu - noge su mu bile tanke poput grančica, ruke i ramena kao u nekog normalno razvijenog čovjeka. Njegov trbuh, omotan u smeđu odoru kao puran od sedam kila, ispadao je s obje strane širokog smeđeg pojasa.

"Jedva čekam", rekao je i ispružio jednu ruku i oslonio se na otvorena vrata. "Koja je vaša priča, je li? Pljunite."

Vuk je otapkao iza Jacka i zgurio ramena, ruku gurnutih duboko u džepove svog kombinezona.

"Idemo u Springfield, policajče", reče Jack. "Stopirali smo - mislim da možda ne bismo trebali."

"Misliš da možda ne biste trebali. Jebaaaa te vrag. Tko je taj tip koji se skriva iza tebe, jel' to Wookie?"

"To mi je rođak." Jack je načas mahnito razmišljao - Priču se moralo iskriviti dovoljno da uključi i Vuka. "Ja bih ga trebao odvesti kući. On živi u Springfieldu, sa svojom tetom Helen, mislim mojom tetom Helen, koja je učiteljica. U Springfieldu."

"Šta je napravio, pobjegao odnekud?"

"Ne, ne, ništa takvo. Samo je -"

Drot ga je bezizražajno promatrao, opakog lica. "Imena."

Sad se dječak susreo s dilemom; Vuk će ga sigurno zvati Jack, koje god on ime rekao drotu. "Ja sam Jack Parker", rekao je. "A on je-"

"Stani. Hoću da mi debil sam kaže. Hajde, ti. Znaš kako se zoveš, blesane?"

Vuk se meškoljio iza Jacka, gurajući si bradu u vrh kombinezona. Promrmljao je nešto.

"Nisam te čuo, sinko."

"Vuk", šapnuo je.

"Vuk. Mogao sam pogoditi. Kako ti je ime, ili su ti dali samo broj?"

Vuk je stisnuo oči, i svijao noge jednu oko druge.

"Daj, Phil", rekao je Jack, uvjeren da je to jedno od rijetkih imena koja bi Vuk mogao upamtiti.

Ali taman je završio kad je Vuk podigao glavu i izravnao leđa i povikao: "JACK! JACK! JACK VUK!"

"Ponekad ga zovemo Jack", ubacio se dječak, znajući da je već prekasno. "Zato što me toliko voli, kojiput sam ja jedini koji može izaći na kraj s njim. Možda čak i ostanem koji dan tamo u Springfieldu kad ga dovedem kući, samo da se uvjerim da se dobro smjestio."

"Baš mi je dosta tvoga glasa, mali Jack. Zašto se ti i dobri stari Phil-Jack ne uvalite tamo na stražnje sjedalo pa da odemo u grad i sve raščistimo?" Kad se Jack nije pomakao, policajac je stavio ruku na dršku ogromnog pištolja koji mu je visio s napetog pojasa. "U auto. Prvo on. Hoću doznati zašto ste sto kilometara od kuće za vrijeme škole. U auto. Smjesta."

"Ah, policajče", počeo je Jack, a iza njega je Vuk škripao: "Ne. Ne mogu."

"Moj rođak ima problem", reče Jack. "Klaustrofobičan je. Mali prostori ga izluđuju, posebno unutrašnjost auta. Možemo se voziti samo na kamionetima, tako da se on može voziti na otvorenom."

"Ulazite u auto", reče policajac. Koraknuo je naprijed i otvorio stražnja vrata.

"NE MOGU!" zavijao je Vuk. "Vuk NE MOŽE! Smrdi, Jacky, tamo smrdi." Nos i usne su mu se svinuli.

"Ti ga uvedi u auto ili ću ja", reče policajac Jacku.

"Vuče, neće biti dugo", rekao je Jack posežući za Vukovom rukom. S oklijevanjem, Vuk mu je dopustio da je uhvati. Jack ga je povukao prema stražnjem sjedalu policijskog auta, dok je Vuk doslovce vukao noge po površini ceste.

Nekoliko sekundi izgledalo je kao da će upaliti. Vuk je prišao dovoljno blizu policijskom autu da dodirne okvir vrata. Onda mu se cijelo tijelo streslo. Obje je ruke stavio na vrh okvira. Izgledalo je kao da će pokušati rastrgati gornju polovicu auta na pola, kao što snagator u cirkusu dere telefonski imenik na dvoje.

"Molim te", reče Jack tiho. "Moramo."

Ali Vuk je bio prestravljen, i previše zgađen onim što je namirisao. Divlje je stresao glavom. Iz usta mu je curila slina i kapala na vrh automobila.

Policajac je zaobišao Jacka i otpustio nešto s pojasa. Jack je samo stigao vidjeti da nije u pitanju pištolj prije nego što je drot stručno zveknuo pendrekom po Vukovom tjemenu. Vukova prsa pala su na vrh auta, a onda je cijeli Vuk otmjeno skliznuo na prašnjavu cestu.

"Ti idi s njegove druge strane", rekao je drot, vraćajući pendrek za pojas. "Konačno ćemo tu veliku vreću govana uvaliti u vozilo."

Dvije-tri minute kasnije, nakon što im je Vukovo teško onesviješteno tijelo dvaput ispalo na cestu, žurili su prema Cayugi. "Već znam što će se dogoditi tebi i tvom debilnom rođaku, ako ti je uopće rođak, u što sumnjam." Drot je u retrovizoru pogledao Jacka a oči su mu bile grožđice umočene u svjež katran.

Sva krv u Jackovom tijelu kao da se spuštala dolje, dolje niz njegove vene, a srce mu je poskočilo u grudima. Sjetio se cigarete u džepu svoje košulje. Stavio je ruku na njega, onda je odmakne prije nego što je drot mogao išta vidjeti.

"Moram mu vratiti cipele na noge", reče Jack. "Nekako su pale."

"Zaboravi", rekao je drot, ali nije se dalje bunio kad se Jack sagnuo. Kad se izmakao s pogleda retrovizora, prvo je jednu od rasparanih mokasina vratio na Vukovu golu petu, onda hitro izvuče joint iz džepa i strpa ga u usta. Zagrizao ga je, i suhe mrvice čudno biljnog okusa prosule su mu se jezikom. Jack ih je počeo žvakati među zubima. Nešto ga je zagreblo u grlu, i morao se uspraviti, stavivši ruku pred usta i nastojeći kašljati zatvorenih usta. Kad mu se grlo pročistilo, užurbano je progutao svu vlažnu i sad prilično ljigavu marihuanu. Jack si je prešao jezikom po zubima, skupljajući sve mrvice i tragove.

"Pred vama je par iznenađenja", reče policajac. "Dobit ćete malo sunca za dušu."

"Sunca za dušu?" upitao je Jack, uvjeren da ga je drot vidio kako trpa joint u usta.

"I par žuljeva na rukama", rekao je drot, i sretno se zabuljio u Jackovu sliku u retrovizoru, punu krivnje.

Zgrada općine Cayuga bila je zasjenjeni labirint neosvijetljenih hodnika i uskih stubišta koja kao da su neočekivano zavijala prema gore paralelno s podjednako uskim sobama. Voda je pjevala i grgljala u cijevima. "Da vam objasnim nešto, klinci", rekao je policajac, vodeći ih prema posljednjem stubištu s desne strane. "Niste uhićeni. Jasno? Zadržani ste zbog ispitivanja. Ne želim čuti nikakva sranja o telefonskom pozivu. Sad ste u limbu dok nam ne kažete tko ste i što namjeravate", nastavio je drot. "Čujete? Limb. Nigdje. Vidjet ćemo suca Fairchilda, on je magistrat, i ako nam ne kažete istinu, snaći će vas jebeno debele posljedice. Gore. Kreći!"

Na vrhu stubišta, policajac je otvorio jedna vrata. Neka sredovječna žena s naočalama žičanih okvira i crnom haljinom podigla je pogled s pisaćeg stroja smještenog postrance uza zid. "Još dva bjegunca", reče policajac. "Reci mu da smo tu."

Kimnula je, dohvatila svoj telefon i rekla nekoliko riječi. "Možete ući", rekla im je tajnica, sijevajući pogledom s Vuka na Jacka i natrag.

Policajac ih je pregurao preko prostorije i otvorio vrata u dvaput veću prostoriju kojoj je jedan zid bio prekriven knjigama, a drugi uokvirenim fotografijama, diplomama i potvrdama. Preko visokih prozora sa suprotne strane bili su povučeni zastori. Visok, mršav čovjek u tamnom odijelu, izgužvanoj bijeloj košulji i uskoj kravati bez prepoznatljivog dezena stajao je iza otrcanog drvenog stola koji je morao biti dugačak bar metar i osamdeset. Čovjekovo lice bilo je reljefna mapa bora, a kosa tako crna da je morala biti bojana. U zraku je vidljivo visio ustajali dim cigareta.

"Pa, što nam je to, Franky?" Glas mu je bio zapanjujuće dubok, skoro teatralan.

"Klinci koje sam pokupio na cesti French Lick, kod Thompsona."

Bore suca Fairchilda skupile su se u smiješak dok je gledao Jacka.

"Imaš li kakvih isprava pri sebi, sinko?"

"Ne, gospodine", reče Jack.

"Jeste li policajcu Williamsu rekli istinu o svemu? Njemu se ne čini tako, inače ne biste bili ovdje."

"Da, gospodine", reče Jack.

"Onda mi ispričaj svoju priču." Zaobišao je svoj radni sloj, uznemirujući debele slojeve dima tik iznad svoje glave, i napola sjeo a napola se naslonio na prednji ugao, najbliži Jacku. Zaškiljivši, zapalio je cigaretu - Jack je vidio kako sučeve upale blijede oči zure u njega kroz dim i znao je da u njima nema samilosti.

Opet vrčevac.

Jack duboko udahne. "Zovem se Jack Parker. Ovo mi je rođak, i zove se isto Jack. Jack Vuk. Ali pravo mu je ime Philip. Bio je kod nas u Dalevilleu jer mu je tata umro a mama se razboljela. Baš sam ga vodio natrag u Springfield."

"Zaostao, je li?"

"Malo je spor", reče Jack, i baci pogled na Vuka. Činilo se da je jedva svjestan.

"Kako ti se zove majka?" upitao je sudac Vuka. Vuk nije nikako odgovorio. Oči je stisnuo, a ruke zagurao u džepove.

"Zove se Helen", reče Jack. "Helen Vaughan."

Sudac se spustio sa stola i polako prišao Jacku. "Jesi li pio, sinko? Djeluješ malo nesigurno."

"Ne."

Sudac Fairchild prišao je Jacku na korak i sagnuo se. "Daj da ti ponjušim dah."

Jack otvori usta i izdahne.

"Ne. Nisi cugao." Sudac se opet ispravi. "Ali to je jedino o čemu si mi rekao istinu, zar ne? Vučeš me za nos, dečko."

"Žao mi je što smo stopirali", rekao je Jack, svjestan da sad mora govoriti vrlo oprezno. Ono što će reći neće samo odrediti hoće li njega i Vuka pustiti, već mu je bilo teško i tvoriti riječi - sve kao da se događalo jako polako. Kao u šupi, sekunde su odlutale daleko od metronoma. "Zapravo, skoro nikad ni ne stopiramo, jer Vuk - to jest Jack - mrzi biti u automobilima. Nikad više to nećemo učiniti. Nismo učinili ništa pogrešno, gospodine, i to je doista istina."

"Ne shvaćaš, sinko", rekao je sudac, a njegove udaljene oči opet su bljesnule. On uživa u ovome, shvatio je Jack. Sudac Fairchild polako se vratio za svoj stol. "Nije u pitanju autostopiranje. Vas dvojica dečkića, tako sami na cesti, dolazite niotkuda, idete nikamo - prava ste meta za nevolje." Glas mu je bio poput tamnog meda. "Sad, mi u ovom kraju imamo nešto što smatramo vrlo neobičnom ustanovom - s odobrenjem i financiranjem države, usput rečeno - koja je mogla biti uspostavljena baš za dobrobit dječaka kao što ste vi. Zove se Kuća svetog pisma Sunca Gardnera za zalutale dječake. Ono što gospodin Gardner radi s mladićima u nevolji je doista čudesno. Poslali smo mu neke teške slučajeve, i u roku keks je sve te dečke dobio na koljena da mole Isusa za oprost. Ja bih rekao da je to prilično sjajno, zar ne?"

Jack proguta. Činilo mu se da su mu usta suša nego što su bila u šupi. "Ah, gospodine, stvarno je hitno da stignemo u Springfield. Svi će se pitati-"

"Jako sumnjam u to", rekao je sudac smiješeći se svim svojim borama. "Ali evo kako ćemo. Čim vas dvojica potucala krenete prema Kući sunca, ja ću nazvati Springfield i pokušat ću dobiti broj te Helen… Vuk, je li tako? Ili Helen Vaughan?"

"Vaughan", rekao je Jack, a rumenilo mu je prekrilo lice kao groznica.

"Da", reče sudac.

Vuk je stresao glavom, trepćući, onda stavi raku na Jackovo rame.

"Dolaziš k sebi, je li, sinko?" upita sudac. "Možeš li mi reći koliko ti je godina?" Vuk je opet zatreptao i pogledao Jacka.

"Šesnaest", reče Jack.

"A tebi?"

"Dvanaest."

"Oh. Mislio sam da si nekoliko godina stariji. Razlog više da ti pomognemo sad, prije nego što doista dospiješ u nevolje, zar ne, Franky?"

"Amen", reče policajac.

"Vi dečki ćete se ovamo vratiti za mjesec dana", reče sudac. "Onda ćemo vidjeti je li vam se pamćenje popravilo. Zašto su ti oči tako krvave?"

"Nekako su čudne", rekao je Jack, a policajac je zalajao. Nasmijao se, shvatio je Jack sekundu kasnije.

"Vodi ih, Franky", reče sudac. Već je podizao slušalicu. "Bit ćete sasvim drugačiji za trideset dana. Vjerujte mi."

Dok su išli niza stubište crvene općinske zgrade, Jack je upitao Frankyja Williamsa zašto je sudac pitao za njihove godine. Drot je zastao na posljednjoj stubi i napola se okrenuo da svojim sjajnim licem pogleda Jacka. "Stari Sunce obično uzima klince s dvanaest godina i pušta ih s devetnaest." Iskezio se. "Hoćeš reći da ga nikad nisi čuo na radiju? On je više-manje najslavnija stvar u ovom kraju. Prilično sam siguran da su za starog Sunca Gardenera čuli čak i tamo u Dalevilleu." Zubi su mu bili mali prljavi kolčići, neravnomjerno raspoređeni.

3

Dvadeset minuta kasnije opet su bili u poljima.

Vuk se s iznenađujuće malo problema uvukao na stražnje sjedalo policijskog automobila. Franky Williams izvukao je iz pojasa pendrek i rekao: "Hoćeš opet ovo, nakazo jebena? Tko zna, možda postaneš pametan." Vuk je zadrhtao, nos mu se namreškao, ali je slijedio Jacka u auto. Smjesta je stavio ruku preko nosa i počeo disati na usta. "Otići ćemo mi odatle, Vuk", šapnuo mu je Jack na uho. "Par dana, to je sve, i smislit ćemo kako."

"Bez brbljanja", stiglo je s prednjeg sjedala.

Jack je bio čudno opušten. Bio je uvjeren da će pronaći način za bijeg. Naslonio se na plastično sjedalo, s Vukovom rukom oko svoje, i promatrao polja kako promiču.

"Eto ga", doviknuo je Franky Williams s prednjeg sjedala. "Vaš budući dom."

Jack je vidio visoke zidove od cigle kako se nadrealistički uzdižu usred polja. Previsoki da bi se vidjelo oko njih, zidovi oko Kuće sunca imali su na vrhu tri reda bodljikave žice i komade stakla u betonu. Auto je sad prolazio kraj iscrpljenih polja ograđenih ogradama u kojima su se izmjenjivale obična i bodljikava žica.

"Tu ima šezdeset hektara", reče Williams. "I sve je ozidano ili ograđeno - možete mi vjerovati. Dečki su to sami napravili."

Široke željezne vratnice prekidale su zid tamo gdje je cesta skretala na posjed Kuće. Čim je policijski auto skrenuo na cestu, vratnice su se otvorile, pokrenute nekim električnim signalom. "TV kamera", objasni policajac. "Čekaju na vas dvije svježe ribice."

Jack se nagnuo naprijed i prislonio lice uz prozor. Dječaci u traperskim jaknama radili su na dugim poljima s obje strane, kopajući i grabljajući, gurajući kolica.

"Vas dvojica seronja upravo ste mi zaradili dvadeset baksa", reče Williams. "I još dvadeset sucu Fairchildu. Zar to nije sjajno?"

Dvadeset i prvo Poglavlje

Kuća Sunca

1

Kuća je izgledala kao nešto izgrađeno od dječjih kockica, činilo se Jacku - rasla je nasumce kad bi zatrebalo više prostora. Onda je vidio da su brojni prozori zagrađeni rešetkama, i razbacana zgrada odmah je počela djelovati kazneno a ne djetinje.

Većina dječaka na poljima spustila je alate da promatraju napredovanje policijskog automobila.

Franky Williams zaustavio se na širokom, zaobljenom kraju ceste. Čim je zaustavio motor, jedan visok obris prošao je kroz ulazna vrata i stajao promatrajući ih s vrha stubišta, ruku skupljenih pred sobom. Pod gustom i podugačkom valovitom sijedom kosom, čovjekovo lice djelovalo je nerealno mladenački - kao da su te odsječne, vitalno muževne crte lica stvorene ili bar poboljšane plastičnom kirurgijom. Bilo je to lice čovjeka koji će prodati bilo što, bilo gdje, bilo kome. Odjeća mu je bila bijela poput kose: bijelo odijelo, bijele cipele, bijela košulja, i lepršavi bijeli šal oko vrata. Dok su Jack i Vuk izlazili sa stražnjeg sjedišta, čovjek u bijelom iz džepa svog odijela izvukao je par tamnozelenih sunčanih naočala, stavio ih na nos, i činilo se da načas proučava dvojicu dječaka prije nego što se nasmiješio - dugačke bore pojavile su mu se na obrazima. Onda je skinuo naočale i vratio ih u džep.

"Dobro", reče on. "Dobro, dobro, dobro. Gdje bismo mi svi bili bez vas, policajče Williams?"

"Bardan, velečasni Gardener", reče policajac.

"Je li to uobičajena stvar, ili su se ova dvojica hrabriša doista bavila kriminalnim aktivnostima?"

"Lutalice", reče drot. S rukama na bokovima, zurio je u Gardenera kao da ga od sve te bjeline bole oči. "Nisu htjeli Fairchildu reći prava imena. Ovaj tu, veliki", rekao je pokazujući palcem na Vuka, "nije uopće htio govoriti. Morao sam ga zveknuti po glavi samo da ga ubacim u auto."

Gardener tragično strese glavom. "Zašto ih ne dovedete ovamo gore da se predstave, a onda ćemo se pobrinuti za razne formalnosti. Ima li nekog razloga zašto njih dvojica djeluju tako, ah, da tako kažemo, zbunjeno?"

"Samo što sam velikome dao za uho."

"Hmmmmm." Gardener korakne unatrag, preplićući prste na prsima.

Dok je Williams gurao dječake uza stube prema dugačkom trijemu, Gardener je nagnuo glavu i proučavao svoje novopridošlice. Jack i Vuk stigli su do vrha stubišta i nesigurno krenuli na površinu trijema. Franky Williams obrisao si je čelo i zadihano stao kraj njih. Gardener se maglovito smiješio, ali oči su mu skakale s jednog na drugog dječaka. Sekundu nakon što je nešto tvrdo, hladno i poznato iz njegovih očiju skočilo prema Jacku, velečasni je opet potegnuo naočale iz svoga džepa i stavio ih. Smiješak je ostao maglovit i profinjen, ali čak i onako umotan u dojam lažne sigurnosti, Jack se smrznuo pred tim pogledom - jer ga je već vidio.

Velečasni Gardener povukao je naočale niže na nosu i zaigrano virnuo preko vrha okvira. "Imena? Imena? Možemo li dobiti neka imena za vas dvojicu gospode?"

"Ja sam Jack", rekao je dječak, i stao - nije htio reći više ni riječi dok ne mora. Načas se činilo kao da se stvarnost svija i ovija oko Jacka; osjećao je da je potegnut natrag na Teritorije, ali sad su Teritoriji bili zli i prijeteći, a onaj gadni dim, treptanje plamenova, krici izmučenih tijela punili su zrak.

Snažna ruka sklopila mu se oko lakta i pridržala ga. Umjesto gadosti i dima, Jack je nanjušio neku slatku kolonjsku vodu u pretjeranim količinama. Par melankolično sivih očiju gledao je ravno u njega.

"A jesi li ti bio zločesti dečko, Jack? Jesi li bio jako zločesti dečko?"

"Ne, samo smo stopirali, i -"

"Mislim da si malo napušen", reče velečasni Gardener. "Morat ćemo se pobrinuti da dobiješ posebnu pozornost, zar ne?" Ruka mu je pustila lakat; Gardener se uredno izmaknuo i opet si pogurnuo naočale na oči. "Pretpostavljam da imaš i prezime."

"Parker", reče Jack.

"A-ha." Gardener je maknuo naočale s glave, plesno se okrenuo za pola kruga i zagledao se u Vuka. Ničime nije pokazao vjeruje li Jacku ili ne.

"Ajme", reče. "Ti si baš zdrav primjerak, zar ne? Baš si čio. Sigurno ćemo ovdje pronaći način da iskoristimo tako velikog, snažnog dečka, hvala budi Gospodu. A smijem li te zamoliti da se ugledaš na gospodina Jacka Parkera i kažeš mi svoje ime?"

Jack je nelagodno pogledavao Vuka. Glava mu je bila pognuta, i teško je disao. Blistava crta sline pružala mu se od ugla usta do brade. Crna mrlja, napola od prljavštine a napola od masnoće, prekrivala je prednjicu ukradene majice Atletskog odjela. Vuk je stresao glavom, ali pokret kao da nije imao sadržaja - kao da odmahuje muhu.

"Ime, sinko? Ime? Ime? Zoveš li se Bill? Paul? Art? Sammy? Ne - nešto vrlo obično, siguran sam. George, možda?"

"Vuk", reče Vuk.

"Ah, to je baš zgodno." Gardener im se obojici široko nasmiješio. "Gospodin Parker i gospodin Vuk. Možda da ih otpratite unutra, policajce Williams? I zar nismo sretni što je gospodin Bast već ovdje? Jer prisutnost gospodina Hectora Basta - jednog od naših redara, usput rečeno - znači da ćemo vjerojatno moći opremiti gospodina Vuka." Zapirio je u dvojicu dječaka preko okvira svojih naočala. "Jedna od stvari u koje vjerujemo ovdje u Kući svetog pisma jest da vojnici Gospodnji najbolje stupaju kad stupaju u odorama. A Heck Bast je velik skoro kao tvoj prijatelj Vuk, mladi Jacku Parkeru. Tako da ćete biti doista dobro posluženi, kako u disciplini tako i u odjeći. To je utjeha, zar ne?"

"Jack", reče Vuk tiho.

"Da."

"Glava me boli, Jack. Jako me boli."

"Glavica vas boli, gospodin Vuk?" Velečasni Sunce Gardener napola je doplesao do Vuka i blago ga potapšao po raci. Vuk je trzajem odmakao ruku, lica zgrčenog u pretjeran izraz zgađenosti. To je od kolonjske, znao je Jack - taj težak slatkasti miris na Vukove osjetljive nosnice djeluje poput amonijaka.

"Nije važno, sinko", rekao je Gardener naizgled netaknut Vukovim povlačenjem. "Gospodin Bast ili gospodin Singer, naš dragi redar, pobrinut će se unutra za to. Frank, mislio sam da sam ti rekao da ih uvedeš u Kuću."

Policajac Williams reagirao je kao da ga je netko ubo iglom u leđa. Lice mu je postalo još grozničavije, i svoje je neobično tijelo trznuo preko trijema prema ulaznim vratima.

Sunce Gardener opet je zatreptao prema Jacku, i dječak je vidio da je sva ta njegova cifrasta animiranost samo neka vrsta sterilne zabave za njega samoga: čovjek u bijelom iznutra je bio hladan i lud. Težak zlatan lanac zazveketao je iz Gardenerovog rukava i zaustavio se na početku njegova palca. Jack je začuo fijuk biča koji prolazi kroz zrak, i ovog puta je prepoznao Gardenerove tamnosive oči.

Gardener je bio Osmondov blizanac.

"Unutra, mladići", rekao je Gardener napola se klanjajući i pokretom pokazujući otvorena vrata.

2

"Usput, gospodine Parker", rekao je Gardener kad su jednom ušli, "je li moguće da smo se već sreli? Sigurno postoji neki razlog zašto mi djelujete tako poznato, zar ne?"

"Ne znam", rekao je Jack, oprezno se ogledavajući po čudnoj unutrašnjosti Kuće svetog pisma.

Dugački kaučevi pokriveni tamnoplavom tkaninom bili su postavljeni uza zid na šumski zelenom sagu; dva masivna, kožom prekrivena radna stola stajala su uz suprotni zid. Za jednim stolom, bubuljičavi tinejdžer tupo je bacio pogled na njih, onda se vratio video-ekranu pred sobom, gdje je TV propovjednik grmio protiv rock and rolla. Tinejdžer koji je sjedio za sljedećim stolom uspravio se i zabuljio u Jacka agresivnim pogledom. Bio je vitak i crnokos a njegovo je usko lice izgledalo pametno i zlovoljno. Za džep njegove bijele dolčevite bila je prikvačena pravokutna pločica s imenom kakve nose vojnici: SINGER.

"Ali ja doista mislim da smo se negdje već sreli, zar ne, mladiću moj? Uvjeravam te da jesmo - ja ne zaboravljam, doslovno sam nesposoban zaboraviti lice dječaka kad ga jednom sretnem. Jesi li već i prije bio u nevolji, Jack?"

Jack reče: "Nikad vas još nisam vidio."

S druge strane sobe, jedan krupan dječak ustao je s jednog od plavih kaučeva i sad je stajao u stavu mirno. I on je na sebi imao bijelu dolčevitu i vojničku pločicu s imenom. Ruke su mu nervozno šetale od bokova do pojasa, u džepove traperica, pa opet na bokove. Bio je visok bar metar i devedeset, i činilo se da ima skoro sto pedeset kila. Akne su mu plamtjele po obrazima i čelu. To je očito bio Bast.

"Pa, možda se kasnije sjetim", reče Sunce Gardener. "Heck, dođi ovamo i pomozi našim novopridošlicama u prijemu, može?"

Bast je namršteno krenuo naprijed. Namjerno je prišao vrlo blizu Vuku prije nego što ga je zaobišao, cijelo vrijeme se sve jače mršteći - da je Vuk otvorio oči, što nije, bio bi vidio samo razorenu mjesečastu površinu Bastova čela i zlobne očice, poput medvjeđih, koje su se razrogačile ispod debelih obrva. Bast je prebacio pogled na Jacka, promrmljao "Dođ'te" i mahnuo rukom prema stolu.

"Registracija, a zatim ih odvedi u praonicu po odjeću", rekao je Gardener tupim glasom. Nasmiješio se Jacku sa sjajem kroma. "Jack Parker", reče tiho. "Pitam se tko si zapravo, Jacku Parkeru. Bast, pobrini se da mu sve izvadiš iz džepova." Bast se iskezio.

Sunce Gardener otplutao je preko sobe prema očito nestrpljivom Frankyju Williamsu i mirno izvukao dugačak kožni novčanik iz unutarnjeg džepa svog sakoa. Jack ga je vidio kako broji novac u policajčeve ruke.

"Obrati pozornost, šmrkavac", rekao je dječak za stolom, i Jack se naglo okrenuo prema njemu. Dječak se poigravao olovkom, a kez na njegovom licu nije nimalo skrivao ono što se Jackovim ojačanim osjetilima činilo karakterističnim bijesom - bijesom koji je kiptio duboko u njemu, stalno potican. "Zna li pisati?"

"Hmm, mislim da ne", reče Jack.

"Onda ćeš ti morati potpisati za njega." Singer je prema njemu gurnuo dva komada papira pravničkog izgleda. "Velikim slovima na vrhu, pisano na dnu. Tamo gdje je X." Zavalio se u svoje sjedalo, podižući olovku do usta, i rječito se zavalio u kut. Jack je pretpostavljao da je taj trik naučio od vrlo velečasnog Sunca Gardenera.

JACK PARKER, napisao je velikim slovima, i naškrabao nešto nalik tome na dnu papira. PHILIP JACK VUK. Još jedna škrabotina, još manje nalik njegovom pravom rukopisu.

"Sad ste štićenici države Indiane, i to ćete ostati sljedećih trideset dana, ukoliko ne odlučite ostati dulje." Singer je pokupio papire. "Bit ćete -"

"Odlučimo?" upita Jack. "Kako to misliš, odlučimo?"

Trag rumenila glatko se pojavio pod Singerovim obrazima. Trznuo je glavom u stranu i kao da se nasmiješio. "Valjda ne znate da je preko šezdeset posto naših klinaca ovdje dobrovoljno. Aha, moguće je. Možete odlučiti ostati ovdje."

Jack je nastojao zadržati svoje lice bezizražajnim.

Singerova usta divlje su se trznula, kao da ih je zakvačila udica. "Ovo je prilično dobro mjesto, i ako vas ikad čujem kako ga olajavate, prebit ću vas kao volove - najbolje mjesto gdje ste ikad bili, siguran sam. Reći ću vam još nešto: nemate izbora. Morate poštivati Kuću Sunca. Jasno?" Jack kimne glavom.

"A što je s njim? Jel' i njemu jasno?"

Jack je podigao pogled prema Vuku, koji je polako treptao i disao kroz usta.

"Mislim da jest."

"U redu. Vas dvojica ćete dijeliti krevet na kat. Dan počinje u pet ujutro, kad imamo kapelu. Na polju se radi do sedam, onda je doručak u blagovaonici. Natrag na polje do podneva, onda dobijemo ručak i čitanje iz Biblije - svatko to prolazi, zato bolje počni razmišljati o tome što ćeš čitati. I ne one seksi stvari iz Pjesme nad pjesmama, ako ne želiš otkriti što znači disciplina. Poslije ručka se dalje radi."

Oštro je pogledao Jacka. "I nemoj misliti da u Kući Sunca radiš ni za što. Dio dogovora s državom jest da svatko dobiva poštenu nadnicu, od koje se odbija trošak održavanja ovdje - odjeća i hrana, struja, grijanje, te stvari. Dobivate pedeset centi na sat. To znači da zaradite pet dolara dnevno za satove koje odradite - trideset dolara tjedno. Nedjelje se provode u Kapeli Sunca, osim jednog sata kad priređujemo Sat gospela Sunca Gardenera."

Rumenilo se opet izglačalo pod površinom njegove kože, i Jack je kimnuo, budući da je više-manje morao.

"Ako se dobro pokažeš i možeš govoriti kao ljudsko biće, što većina ne može, imaš šansu da uđeš u VE - Vanjsku ekipu. Imamo dva VE tima, jedan koji radi na ulici, prodajući himne i cvijeće i pamflete velečasnog Gardenera, i drugu na dužnosti na aerodromu. U svakom slučaju, imamo trideset dana da vas dvojicu ništarija preokrenemo i navedemo vas da vidite kako su vam životi bili prljavi i gadni i bolesni i jadni prije nego što ste došli, a počinjemo ovog časa."

Singer je ustao, lica boje blistavog jesenjeg lista, i delikatno položio vrške prstiju na svoj stol. "Ispraznite džepove. Odmah."

"Sad i odmah", promrmljao je Vuk, kao po navici.

"PRAZNI IH!" povikao je Singer. "HOĆU SVE VIDJETI!"

Bast je stao kraj Vuka. Otprativši Frankyja Williamsa do auta, velečasni Gardener je izražajno dolebdio do Jacka.

"Osobne stvari obično previše vežu naše dečke za prošlost, otkrili smo", zapreo je Gardener Jacku. "To je destruktivno. Smatramo da je ovo velika pomoć."

"PRAZNITE DŽEPOVE!" urlao je Singer, sad skoro otvoreno bijesn.

Jack je iz džepova izvukao nasumične naplavine sa svojih potucanja cestom. Crveni rupčić koji mu je dala supruga Elberta Palamountaina kad ga je vidjela kako briše nos u rukav, dvije kutije šibica, nekoliko dolara i sitniš koji su bili sav novac koji je imao - ukupno šest dolara i četrdeset i dva centa - ključ za sobu 407 u Alhambri. Sklopio je prste nad tri predmeta koja je namjeravao zadržati. "Pretpostavljam da hoćete i moj ruksak", rekao je.

"Jasno, ti mali prdežu", bjesnio je Singer, "naravno da hoćemo i tvoj prljavi ruksak, ali prvo hoćemo ono što pokušavaš sakriti. Vadi to - smjesta."

S oklijevanjem, Jack je uzeo Speedyjevu trzalicu, veliku pikulu, i krupni srebrni dolar iz džepa i stavio ih u gnijezdo svoga rupčića. "To mi samo nosi sreću."

Singer podigne trzalicu. "Hej, što ti je to? Mislim, što je to?"

"Trzalica."

"Da, baš." Singer ju je prevrtao po prstima, pa ponjušio. Da ju je zagrizao, Jack bi ga tresnuo u lice. "Trzalica. Govoriš istinu?"

"To mi je dao jedan prijatelj", rekao je Jack, i odjednom se osjećao usamljenije i izgubljenije nego ikad u tjednima putovanja. Pomislio je na Grudu, pred shopping-centrom, koji ga je gledao Speedyjevim očima, koji je na neki način koji Jack nije razumio doista i bio Speedy Parker. Čije je ime upravo prihvatio kao svoje.

"Kladim se da ju je ukrao", rekao je Singer nikome posebno, i bacio trzalicu natrag na rupčić, kraj novčića i pikule. "Sad ruksak." Kad je Jack skinuo ruksak s ramena i predao ga, Singer ga je nekoliko minuta prekopavao sa sve većim gađenjem i frustracijom. Gađenje je uzrokovalo stanje ono malo odjeće što je Jacku ostalo, a frustracija time što mu ruksak nije htio izručiti nikakve droge.

Speedy, gdje si sad?

"Nema ništa", požalio se Singer. "Da ga pretražimo do kože?"

Gardener strese glavom. "Da vidimo što možemo doznati od gospodina Vuka."

Bast se progurao još bliže. Singer reče: "Onda?"

"On nema ništa u džepovima", reče Jack.

"Hoću da ISPRAZNI te džepove! DO KRAJA!" vikao je Singer. "NA STOL!"

Vuk je povukao bradu na prsa i sklopio oči.

"Nemaš ništa u džepovima, zar ne?" upita Jack.

Vuk kimne jednom, vrlo polako.

"On ima! Tupan ima!" graktao je Singer. "Hajde, ti veliki tupane, vadi stvari na stol." Oštro je dvaput pljesnuo rukama. "Oh, fiju, Williams ga nije pretražio! Fairchild ga nije pretražio! To je nevjerojatno - izgledat će kao totalni kreteni."

Bast je gurnuo lice do Vukovog i zarežao: "Ako brzo ne isprazniš džepove na onaj stol, oderat ću ti glavu."

Jack tiho reče: "Učini to, Vuče."

Vuk je zastenjao. Onda izvuče stisnutu desnu ruku iz džepa svog kombinezona. Nagnuo se naprijed nad stol, ispružio ruku i rastvorio prste. Na kožu su pale tri drvene šibice i dva mala vodom uglačana kamenčića, prošarana žilicama i šarena. Kad je otvorio lijevu ruku, još dva kamenčića otkotrljala su se kraj ostalih.

"Tablete!" Singer ih je dograbio.

"Ne budi kreten, Sonny", reče Gardener.

"Zbog vas sam ispao idiot", rekao je Singer tihim ali opakim glasom Jacku čim su se našli na stubištu prema gornjim katovima. Te su stube bile prekrivene otrcanim sagom s motivom ruža. Samo je glavna prizemna soba u Kući svetog pisma ukrašena i uređena - ostatak je djelovao otrcano i loše održavano. "Zažalit ćete, obećavam vam - nitko ovdje ne pravi magarca od Sonnyja Singera. Ja praktički upravljam ovim mjestom, idioti. Kriste!" Gurnuo je svoje goruće usko lice prema Jackovom. "Baš ste to dobro izveli, tupan i njegovo jebeno kamenje. Dugo će trebati da vam na to zaboravim."

"Nisam znao da ima išta u džepovima", reče Jack.

Korak ispred Jacka i Vuka, Singer je naglo stao. Oči su mu se suzile; cijelo lice kao da mu se skupilo. Jack je shvatio što će se dogoditi sekundu prije nego što je Singerova ruka oštro pljesnula njegov obraz.

"Jack?" šapne Vuk.

"Dobro sam", rekao je.

"Kad me povrijedite, ja ću vam uzvratiti dvostruko", reče Singer Jacku. "Ako me povrijedite pred velečasnim Gardenerom, uzvratit ću četverostruko, jel' vam jasno?"

"Aha", reče Jack. "Mislim da sam shvatio. Zar ne bismo trebali dobiti neku odjeću?"

Singer se okrenuo i pošao dalje, i načas je Jack stajao i promatrao mršava intenzivna leđa drugog dječaka kako se penju stubama. I ti, rekao je samome sebi. Ti i Osmond. Jednog dana. Zatim je krenuo za njim, a Vuk ga je bezvoljno slijedio.

U dugačkoj prostoriji natrpanoj kutijama, Singer se vrpoljio kraj vrata dok je visok dječak bezizražajnog lica i mjesečarskog držanja pretraživao police da im nađe odjeću.

"I cipele. Strpaj ih u redovne cipele ili ćeš cijeli dan držati lopatu", rekao je Singer s vrata, upadljivo ne gledajući službenika. Iscrpljeno gađenje - to je zacijelo bila još jedna lekcija Sunca Gardenera.

Dječak je konačno pronašao par četvrtastih crnih cipela na vezice u broju četrdeset i sedam, i Jack ih je stavio na Vukove noge. Onda ih je Singer poveo još kat više, do spavaonica. Tu se nitko nije trudio prikriti pravu prirodu Kuće Sunca. Uski hodnik pružao se cijelom dužinom vrha kuće - bio je dugačak možda petnaest metara. Redovi uskih vrata s umetnutim prozorčićima u visini očiju spuštali su se s obje strane dugog hodnika. Jacku su takozvane spavaonice izgledale kao zatvor.

Singer ih je poveo kroz uski hodnik i ubrzo zastao pred jednim vratima. "Na prvi dan nitko ne radi. Puni raspored vam počinje sutra. Zato sad ulazite unutra i proučavajte si Biblije ili nešto do pet sati. Ja ću se vratiti i pustiti vas van na vrijeme za ispovijed. I presvucite se u odjeću Sunca, hej?"

"Zaključat ćeš nas ovdje na sljedeća tri sata?" upita Jack.

"Hoćeš da te držim za ruku?" eksplodirao je Singer, a lice mu se opet zarumenilo. "Gle. Da ste dobrovoljci, mogao bih vas pustiti da se šećete i pogledate okolo. Ali budući da ste štićenici države, po preporuci lokalne policijske uprave, samo ste korak od osuđenih kriminalaca. Možda za trideset dana budete dobrovoljci, ako imate sreće. U međuvremenu, ulazite u svoju sobu i počnite se ponašati kao ljudska bića stvorena na Božju sliku a ne kao životinje." Nestrpljivo je zagurao ključ u bravu, otvorio vrata i stao kraj njih. "Ulazite. Ja imam posla."

"Što će se dogoditi s našim stvarima?"

Singer teatralno uzdahne. "Ti gade mali, misliš da bi nas zanimalo da ukrademo nešto tvoje?"

Jack se suzdržao od odgovora.

Singer opet uzdahne. "Dobro. Mi ti čuvamo stvari, u dosjeu s tvojim imenom. U uredu velečasnog Gardenera, dolje - tamo ćemo ti čuvati i novac, sve dok ne budeš pušten. U redu? Sad ulazite unutra dok vas nisam prijavio zbog neposlušnosti. Ozbiljno mislim."

Vuk i Jack ušli su u sobičak. Kad je Singer zalupio vratima, svjetlo na stropu automatski se upalilo, otkrivajući prostoriju bez prozora, s metalnim krevetom na kat, malim lavaboom u uglu, i metalnom stolicom. Ništa više. Na bijelim zidovima, požutjeli tragovi selotejpa pokazivali su gdje su prethodni stanovnici sobe bili zalijepili slike.

Brava se zatvorila. Jack i Vuk su se okrenuli i ugledali Singerovo progonjeno lice u malom pravokutnom prozoru. "Sad budite dobri", rekao je kezeći se, i nestao.

"Ne, Jacky", reče Vuk. Strop mu je bio samo dva i pol centimetra iznad glave. "Vuk ne može ovdje ostati."

"Bolje da sjedneš", reče Jack. "Hoćeš donji ili gornji krevet?"

"Ha?"

"Uzmi donji i sjedni. Ovdje smo u nevolji."

"Vuk zna, Jacky. Vuk zna. Ovo je gadno mjesto. Ne možemo ostati."

"Zašto je gadno mjesto? Mislim, kako ti to znaš?"

Vuk je teško sjeo na donji krevet, spustio svoju novu odjeću na pod, i nehajno podigao knjigu i dva pamfleta s ležaja. Knjiga je bila Biblija uvezana u neki umjetni materijal koji je izgledao kao plava koža; pamfleti su, vidio je Jack gledajući one na svom krevetu, imali naslove Široka cesta do vječite milosti i Bog te voli!

"Vuk zna. I ti znaš, Jacky." Vuk ga je pogledao, skoro namršteno. Onda opet baci pogled na knjige u svojim rukama, počne ih premetati, skoro kao da miješa karte. Bile su to, pretpostavljao je Jack, prve knjige koje je Vuk ikad vidio.

"Bijeli čovjek", rekao je Vuk skoro pretiho da bi ga Jack čuo.

"Bijeli čovjek?"

Vuk je podigao jedan od pamfleta, pokazujući stražnju stranu. Cijele stražnje korice bile su crno-bijela fotografija Sunca Gardenera, dok mu prelijepa kosa leprša na vjetru, raširenih ruku - čovjek vječne milosti, voljen od Boga.

"On", reče Vuk. "On ubija, Jacky. Bičevima. Ovo je jedno od njegovih mjesta. Ni jedan Vuk ne bi smio biti u jednom od njegovih mjesta. A ni jedan Jack Sawyer. Nikad. Moramo otići odavde, Jacky."

"Pobjeći ćemo", reče Jack. "Obećajem ti. Ne danas, ne sutra - moramo to smisliti. Ali ubrzo."

Vukove noge virile su preko ruba kreveta. "Ubrzo."

3

Ubrzo, bio je obećao, a Vuku je trebalo to obećanje. Vuk je bio prestravljen. Jack nije znao je li Vuk ikad vidio Osmonda na Teritorijima, ali nedvojbeno je čuo za njega. Osmondova reputacija na Teritorijima, bar među članovima Vukove obitelji, bila je izgleda još gora od Morganove. Ali premda su i Vuk i Jack u Suncu Gardeneru prepoznali Osmonda, Gardener nije prepoznao njih - što je ostavljalo dvije mogućnosti. Ili se Gardener zabavlja s njima, pretvarajući se da ih ne zna; ili je blizanac poput Jackove majke, duboko povezan s figurom s Teritorija, ali nesvjestan te veze osim na nekoj najdubljoj razini.

A ako je to istina, kao što se Jacku činilo, onda on i Vuk mogu čekati doista pravi trenutak za bijeg. Imaju vremena promatrati, vremena učiti.

Jack je navukao grubu novu odjeću. Četvrtaste crne cipele kao da su težile po kilu i pol svaka, i odgovarale bilo kojoj nozi. Teško je nagovorio Vuka da odjene odoru Kuće sunca. Zatim su njih dvojica legli. Jack je čuo kako je Vuk počeo hrkati, a nakon nekog vremena je i sam zaspao. U snovima, njegova je majka bila negdje u tami, dozivajući ga da joj pomogne, pomogne.

Dvadeset i drugo Poglavlje

Propovijed

1

U pet sati tog popodneva, u hodniku se oglasilo električno zvono, dugačak udar zvuka bez tona. Vuk je skočio sa svoga kreveta, udarajući metalni okvir gornjeg ležaj čelom dovoljno snažno da s trzajem probudi Jacka koji je drijemao.

Zvono je prestalo urlati nakon kakvih petnaest sekundi; Vuk je nastavio.

Oteturao je u kut sobe, omotavši si ruke oko glave.

"Gadno mjesto, Jack!" vrištao je. "Gadno mjesto sad i odmah!

Moramo otići odavde! Moramo otići odavde SAD I ODMAH!"

Udaranje po zidu. "Ušutkaj tupana!"

S druge strane, vrištav, njištav konjasti smijeh. "Sad dobivate sunca u dušu, dečki! A po tome kako zvuči onaj veliki, trebalo bi bit' baš fino!" Opet se začuo hihotavi njištavi smijeh, previše nalik užasnutom vrisku.

"Gadno, Jack! Vuk! Jason! Gadno! Gadno, gadno -"

Vrata su se otvarala svuda po hodniku. Jack je čuo grmljavinu mnoštva nogu odjevenih u kockaste cipele Kuće sunca.

Sišao je s gornjeg ležaja, tjerajući se na pokret. Osjećao se odvojenim od stvarnosti - ne budan, ali ne zapravo ni u snu. Prići preko bijednog sobička do Vuka bilo je kao da se kreće kroz gusti sirup umjesto zraka.

Sad je bio tako umoran… tako jako umoran.

"Vuče", rekao je. "Vuče, prestani."

"Ne mogu, Jacky!" jecao je Vuk. Ruke su mu još bile omotane oko glave, kao da je želi spriječiti da eksplodira.

"Moraš, Vuče. Sad moramo van na hodnik."

"Ne mogu, Jacky", jecao je Vuk, "to je gadno mjesto, gadni mirisi". Iz hodnika, netko je - Jacku se činilo da je to Heck Bast - povikao: "Izlazite na ispovijed!"

"Izlazak na ispovijed!" povikao je još netko, i svi su prihvatili povik: Izlazak na ispovijed! Izlazak na ispovijed! Kao neko čudno nogometno navijanje.

"Ako se cijeli želimo izvući odavde, moramo ostati mirni."

"Ne mogu, Jacky, ne mogu ostati miran, gadno…"

Njihova će se vrata za minutu otvoriti, i tamo će biti Bast ili Sonny Singer… možda obojica. Nisu "izašli na ispovijed!", što god to bilo, i dok se pridošlicama u Kuću Sunca može dopustiti par zajeba tijekom razdoblja orijentacije, Jack je vjerovao da će im šanse za bijeg biti bolje ako se što je prije moguće uklope. S Vukom to neće biti lako. Kriste, žao mi je što sam te uvukao u ovo, veliki, pomislio je Jack. Ali situacija je takva kakva jest. I ako je ne možemo svladati, svladat će ona nas. Zato sam oštar s tobom, za tvoje dobro. Snuždeno je dodao samome sebi, Bar se nadam.

"Vuče", šapnuo je, "hoćeš da me Singer opet počne tući?"

"Ne, Jack, ne…"

"Onda bolje izađi sa mnom na hodnik", reče Jack. "Moraš upamtiti da ono što ti radiš ima puno veze s tim kako se Singer i onaj tip Bast ponašaju prema meni. Singer me ispljuskao zbog tvojih kamenčića -"

"Netko bi mogao njega ispljuskati", reče Vuk. Glas mu je bio tih i mek, ali oči su mu se odjednom stisnule, bljesnule narančasto. Načas, Jack je vidio bljesak bijelih zubi između Vukovih usnica - ne kao da se Vuk nasmiješio, već kao da su mu zubi narasli.

"Nemoj na to ni pomišljati", reče Jack smrknuto. "Tako će samo biti gore."

Vuk je spustio ruke s glave. "Jack, ne znam…"

"Hoćeš li pokušati?" upita Jack. Bacio je još jedan užurban pogled na vrata.

"Pokušat ću", šapne Vuk drhtavo. U očima su mu blistale suze.

2

Gornji hodnik trebao je biti blistav od popodnevnog svjetla, ali nije bio. Bilo je to kao da je na prozore na kraju hodnika postavljen nekakav filtar, tako da dečki vide van - tamo gdje je pravo sunce - ali samome svjetlu nije bilo dopušteno ući. Činilo se da pada mrtvo na uskim unutarnjim daskama tih visokih viktorijanskih prozora.

Četrdeset dječaka stajalo je pred dvadeset vrata, po deset sa svake strane. Jack i Vuk pojavili su se apsolutno posljednji, ali njihovo kašnjenje nije primijećeno. Singer, Bast i dva druga dječaka pronašli su nekoga za napad i nisu se gnjavili brojanjem glava.

Žrtva im je bio dječak uskih prsa, s naočalama, od petnaestak godina. Stajao je u nekom jadno približnom stavu mirno, s hlačama spuštenim oko crnih cipela. Nije imao gaća.

"Jesi li već prestao?" upitao je Singer.

"Ja -"

"Začepi!" Ovo posljednje je povikao jedan od dječaka sa Singerom i Bastom. Njih četvorica imali su traperice umjesto platnenih hlača, i čiste bijele dolčevite. Jack je ubrzo doznao da se tip koji je povikao zove Warwick. Četvrti debeljko bio je Casey.

"Kad hoćemo da progovoriš, pitat ćemo te!" vikao je sad Warwick. "Još žuljaš majmuna, Mortone?" Morton je drhtao i nije ništa rekao.

"ODGOVORI MU!" krikne Casey. Bio je bucmast dječak koji je pomalo izgledao kao zlobni Gudičić.

"Ne", šapne Morton.

"ŠTO? GLASNIJE!" poviče Singer.

"Ne!" zastenje Morton.

"Ako možeš prestati na cijeli tjedan, dobit ćeš gaće natrag", rekao je Singer s izrazom nekoga tko nezaslužnome udjeljuje veliku uslugu. "Sad diži hlače, ti mala gnjido."

Šmrčući, Morton se sagnuo i podigao hlače. Dječaci su sišli na ispovijed i večeru.

3

Ispovijed se održavala u velikoj prostoriji golih zidova preko puta blagovaonice. Do nje su dopirali izluđujući mirisi pečenog graha i hotdoga, i Jack je vidio kako se Vuku nosnice ritmično šire. Po prvi put toga dana, tupi izraz napustio mu je lice i počeo je djelovati zainteresirano.

Jacka je "ispovijed" brinula više nego što je pokazao Vuku. Ležeći na gornjem krevetu s rukama ispod glave, u gornjem uglu sobe vidio je nešto crno. Načas je pomislio da se radi o nekom mrtvom kukcu, ili samo njegovom oklopu - mislio je da bi, kad bi se približio, možda vidio paukovu mrežu u koju se stvor uhvatio. Doista se radilo o bubi, ali ne organskoj. Bio je to maleni, staromodni mikrofon pričvršćen vijkom za zid. Iz njegovog kraja vijugala je žica i prolazila kroz nepravilnu rupu u žbuki. Nitko je se nije doista potrudio sakriti. To je sve dio usluge, dečki. Da vas Sunce Gardener bolje čuje.

Nakon što je vidio bubu, i nakon gadnog prizora s Mortonom u hodniku, očekivao je da će ispovijed biti ljutita, možda zastrašujuća situacija puna neprijateljstva. Netko, možda Sunce Gardener osobno, vjerojatnije Sonny Singer ili Hector Bast, pokušat će ga natjerati da prizna kako je koristio droge, kako je usred noći provaljivao u kuće i pljačkao na putu, kako je pljuvao po svakom pločniku koji je uspio pronaći, i kako se samozadovoljavao nakon teških dana na putu. Ako nije učinio ništa od toga, gnjavit će ga dok svejedno sve ne prizna. Pokušat će ga slomiti. Jack je mislio da bi mogao izdržati takav tretman, ali nije bio siguran da može i Vuk.

Ali najviše ga je uznemiravalo oduševljenje s kojim su dečki iz Kuće dočekali ispovijed.

Unutarnja klika - dečki u bijelim dolčevitama - sjela je u prednjem dijelu sobe. Jack se ogledao i vidio kako drugi gledaju prema otvorenim vratima s nekom vrstom izbezumljenog očekivanja. Činilo mu se da očekuju večera - mirisala je zbilja prokleto dobro, osobito nakon svih tih tjedana otpadnih hamburgera prošaranih s velikim porcijama apsolutno ničega. Onda je hitro ušao Sunce Gardener, i Jack je vidio kako se izrazi iščekivanja mijenjaju u izraze oduševljenja. Očito se ipak nisu radovali večeri. Morton, koji je prije samo petnaest minuta bio skutren u gornjem hodniku s hlačama oko gležnjeva, sad je djelovao skoro zaneseno.

Dječaci su ustali. Vuk je sjedio, trzajući nosnicama, djelujući zbunjeno i prestrašeno, sve dok ga Jack nije zgrabio za košulju i povukao da ustane.

"Čini što i oni, Vuče", promrmljao je.

"Sjednite, dečki", rekao je Gardener nasmiješeno. "Sjednite, molim vas." Sjeli su. Gardener je na sebi imao izblijedjele traperice i otkopčanu košulju od zasljepljujuće bijele svile. Pogledao ih dobrodušno se smiješeći. Dječaci su mu uglavnom s obožavanjem uzvraćali pogled. Jack je vidio jednog dječaka - valovita smeđa kosa koja mu se oštro spuštala preko čela, povučena brada, fine male ruke blijede kao porculan ujaka Tommyja - kako se okreće i pokriva usta rakom kako bi prikrio prezrivi smiješak, i Jacka je to pomalo ohrabrilo. Očito nisu baš svi zaneseni onime što se ovdje događa… ali velik dio ostalih jest. Zaneseni kao oblaci pred olujom, sudeći po svemu. Tip s velikim prednjim zubima gledao je Sunce Gardenera s obožavanjem.

"Pomolimo se. Heck, hoćeš li nas povesti?"

Heck je tako učinio. Molio se brzo i mehanički. Bilo je kao da slušaš telefonsku molitvu koju je snimio disleksičar. Nakon što je zamolio Boga da ih čuva u danima i tjednima koji su pred njima, da im oprosti njihove grijehe i pomogne im da postanu bolji ljudi, Heck Bast je ispalio "UimeIsusovoamen" i sjeo.

"Hvala ti, Heck", reče Gardener. Zauzeo je stolac bez naslona za ruke, okrenuo ga i sjeo zajahavši ga kao neki kauboj iz vesterna Johna Forda. Večeras je bio u svome najšarmantnijem izdanju; sterilna u sebe zatvorena ludost koju je Jack vidio toga jutra, je skoro nestala. "Dvanaest ispovjedi, molim vas. Samo toliko. Hoćeš li nas ti povesti, Andy?" S izrazom komične pobožnosti na licu, Warwick je zauzeo Heckovo mjesto.

"Hvala vam, velečasni Gardener", rekao je, zatim pogleda dječake. "Ispovijed", rekao je. "Tko će početi?"

Nastalo je šuškanje… a onda su se počele dizati ruke. Dvije… šest… devet.

"Roy Owdersfelt", reče Warwick.

Roy Owdersfelt, visok dječak s bubuljicom veličine tumora navrh nosa, ustao je, kršeći krupne ruke pred sobom. "Prošle godine sam iz mamine torbice ukrao deset dolara!" objavio je visokim, vrištavim glasom. Jedna prljava ruka puna ožiljaka podigla se do njegova lica, stala kod bubuljice i zastrašujuće je okrenula. "Odnio sam ih dolje do igraonice i razmijenio u sitniš i igrao sve moguće igre, Pac-Mana i Laser Strike, dok nisam sve potrošio! Taj novac je ona spremila za plaćanje plina, i zato su nam na neko vrijeme ugasili grijanje!" Zatreptao je prema njima. "I brat mi se razbolio i morao je ići u bolnicu u Indianapolisu s upalom pluća! Jer sam ja ukrao taj novac! I to je moja ispovijed." Roy Owdersfelt sjedne.

Sunce Gardener je rekao: "Može li se Royu oprostiti?"

Jednoglasno, dječaci su odgovorili: "Royu se može oprostiti."

"Može li mu itko ovdje oprostiti, dečki?"

"Nitko ovdje."

"Tko mu može oprostiti?"

"Bog kroz moć svoga jedinog sina, Isusa."

"Hoćeš li se moliti Isusu da te zagovara?" upitao je Gardener Roya Owdersfelta.

"Jasno da hoću!" povikao je Roy Owdersfelt nesigurnim glasom, i opet cimnuo bubuljicu: Jack je vidio da Roy Owdersfelt plače.

"A sljedeći put kad tvoja mama dođe ovamo, hoćeš li reći mami da znaš da si griješio protiv nje i svoga mlađeg brata i protiv lica Božjega i da ti je žao kao nikome?"

"Pa jasno!" Sunce Gardener kimne Andyju Warwicku.

"Ispovijed", reče Warwick.

Prije nego što je ispovijed završila u šest sati, skoro svi osim Jacka i Vuka digli su ruke, nadajući se da će okupljenima ispričati neki svoj grijeh. Nekolicina ih je priznala manje krađe. Drugi su govorili o krađi pića i ispijanju dok se ne pobljuju. Bilo je, naravno, mnogo priča o drogama.

Warwick ih je prozivao, ali u Sunce Gardenera su gledali tražeći odobravanje dok su govorili… i govorili… i govorili.

Naveo ih je da vole svoje grijehe, pomislio je Jack uznemireno. Vole ga, žele njegovo odobravanje, a valjda ga mogu dobiti samo ako se ispovijede. Neki od tih jadnika vjerojatno čak i izmišljaju svoje zločine.

Mirisi iz blagovaonice postajali su sve jači. Vukov želudac stalno je i bijesno kruljio kraj Jacka. Jednom, tijekom suzne ispovijedi jednog dječaka o tome kako je ukrao časopis Penthouse da bi gledao prljave slike onog što je nazivao "proseksanim ženama", Vukov je želudac zakruljio tako glasno da ga je Jack munuo laktom.

Nakon posljednje ispovijedi te večeri, Sunce Gardener ponudio je kratku, melodičnu molitvu. Zatim je stao na vrata, neformalan ali sjajan u svojim trapericama i bijeloj svilenoj košulji dok su dječaci uredno izlazili. Dok su Jack i Vuk prolazili, stegnuo je jednu ruku oko Jackovog zapešća.

"Već smo se upoznali." Priznaj, zahtijevao je pogled Sunca Gardenera.

A Jack je osjetio potrebu da baš to učini.

O, da, poznajemo se mi, da. Išibao si mi leđa do krvi.

"Ne", rekao je.

"O, da", reče Gardener. "O, da. Već sam te upoznao. U Kaliforniji? U Maineu? Oklahomi? Gdje?" Priznaj.

"Ja vas ne poznam", reče Jack.

Gardener zahihoće. U svojoj glavi, Jack je to odjednom shvatio, Sunce Gardener je skakutao i plesao i pucketao bičem. "To je i Petar rekao kad su od njega tražili da pokaže Isusa Krista", rekao je. "Ali Petar je lagao. A i ti lažeš, mislim. Je li to bilo u Teksasu, Jack? El Paso? U Jeruzalemu, u nekom drugom životu? Na Golgoti, kod lubanje?"

"Kažem vam -"

"Da, da, znam, tek smo se upoznali." Još jedan hihot. Vuk se, vidio je Jack, povukao onoliko daleko od Sunca Gardenera koliko su mu vrata dopuštala. To je zbog mirisa. Zagušljivog, preslatkog mirisa njegove kolonjske vode. A ispod nje, miris ludila.

"Ja nikad ne zaboravljam lica, Jack. Nikad ne zaboravljam lica ni mjesta. Sjetit ću se ja gdje smo se upoznali."

Pogled mu je prešao sa Jacka na Vuka - Vuk je malo zastenjao i ustuknuo - pa opet na Jacka.

"Uživaj u večeri, Jack", rekao je. "Uživaj u večeri, Vuče. Vaš pravi život u Kući Sunca počinje sutra."

Na pola puta do stuba, okrenuo se i osvrnuo.

"Nikad ne zaboravljam lica ni mjesta, Jack. Sjetit ću se."

Hladno, Jack pomisli: Bože, nadam se da nećeš. Ne dok ja ne budem bar tri-četiri tisuće kilometara daleko od ovog jebenog zatv—

Nešto je snažno udarilo u njega. Jack je izletio na hodnik, ludo mašući rukama da uhvati ravnotežu. Udario je glavom o goli betonski pod i vidio zapetljani vatromet zvijezda.

Kad je mogao ustati, vidio je kako Singer i Bast stoje jedan kraj drugoga i keze se. Iza njih je bio Casey, kojem je trbuh virio kroz bijelu dolčevitu. Vuk je gledao Singera i Basta, i nešto u njegovom napetom držanju prestrašilo je Jacka.

"Ne, Vuče!" reče oštro.

Vuk se poguri.

"Ne, samo naprijed, tupane", rekao je Heck Bast smijuckajući se. "Nemoj ga slušati. Samo me probaj ako hoćeš. Volim malo zagrijavanja prije večere."

Singer baci pogled na Vuka i reče: "Pusti tupana na miru, Heck. On je samo tijelo." Glavom je pokazao na Jacka. "Ono je glava. Glavu moramo promijeniti." Pogledao je dolje prema Jacku, s rukama na koljenima, kao odrasla osoba koja se saginje da izmijeni par ugodnih riječi s nekim vrlo malim djetetom. "A promijenit ćemo je mi, gospodine Jacku Parkeru. Možeš mi vjerovati."

Promišljeno, Jack reče: "Odjebi, ti nasilni seronjo."

Singer je ustuknuo kao da ga je pljusnuo, a rumenilo mu se diglo iz ovratnika, uz vrat, sve do lica. Režeći, Heck Bast korakne naprijed.

Singer dograbi Bastovu ruku. Još uvijek gledajući Jacka, rekao je:

"Ne sad. Kasnije."

Jack ustane. "Čuvajte me se", rekao im je tiho obojici, i premda se Hector Bast samo namrštio, Sonny Singer djelovao je skoro zastrašeno. Načas kao da je u licu Jacka Sawyera vidio nešto istovremeno snažno i udaljeno - nešto što nije bilo tamo prije dva mjeseca, kad je znatno mlađi dječak okrenuo leđa malom priobalnom gradu Arcadia Beach i počeo hodati prema zapadu.

4

Jacku se činilo da bi ujak Tommy vjerojatno večeru opisao - nimalo neljubazno - kao američku menza-kuhinju. Dječaci su sjedili za dugačkim stolovima, a služila su ih četvorica od njih, koja su se nakon razdoblja ispovijedi presvukla u čiste kuhinjske bijele odore.

Nakon još jedne molitve, uredno je donesena klopa. Velike staklene zdjele pune domaćeg pečenog graha prolazile su niz i uz četiri stola, pladnjevi na kojima su se pušili jeftini crveni hot-dogovi, zdjelice komadića ananasa iz konzerve, puno mlijeka u kartonskim paketima označenim DONIRANA ROBA i ODBOR ZA MLJEKARSTVO DRŽAVE INDIANA.

Vuk je jeo sa smrknutom koncentracijom, spuštene glave, s komadom kruha stalno u jednoj ruci da mu posluži kao kombinacija žlice i ubrusa. Dok je Jack gledao, pojeo je pet hot-dogova i tri porcije graha tvrdog poput metaka. Razmišljajući o maloj sobi zatvorenog prozora, Jack se pitao hoće li mu noćas trebati gas-maska. Pretpostavljao je da hoće - ne da joj se mogao nadati. Žalobno je gledao kad si je Vuk sipao i četvrtu porciju graha.

Nakon večere, svi su dječaci ustali, stali u redove, i počistili stolove. Dok je Jack nosio svoje posuđe, ono što je nakon Vuka ostalo od cijelog kruha, i dvije šalice mlijeka u kuhinju, gledao je na sve strane. Gole oznake na mlijeku dale su mu zamisao.

Ovo nije zatvor, a nije ni prostor s prisilnim radom. Vjerojatno je klasificirano kao nekakav internat ili tako nešto, i zakon će zahtijevati da ga nekakvi državni inspektori drže na oku. A kuhinja će biti mjesto gdje će se pogled države Indiana najčešće zadržavati. Rešetke na gornjim prozorima, dobro. Rešetke na kuhinjskim prozorima? Sumnjao je. To bi dovelo do previše pitanja.

Kuhinja bi mogla biti dobra polazna točka za pokušaj bijega, pa ju je Jack brižljivo proučavao.

Izgledala je vrlo slično kuhinji u njegovoj školi u Kaliforniji. Pod i zidovi bili su pokriveni pločicama, veliki sudoperi i radne površine od nehrđajućeg čelika. Ormari su bili veliki skoro kao kante za kompost. Uz jedan zid stajala je starinska industrijska perilica za posuđe. Tri dječaka već su radili na tom antiknom primjerku, pod nadzorom čovjeka u bijeloj kuharskoj odori. Čovjek je bio uzak, blijed, i imao štakorsko malo lice. Za gornju mu se usnicu zalijepila cigareta bez filtera, a to ga je u Jackovom umu označilo kao potencijalnog saveznika. Sumnjao je da bi Sunce Gardener svojim ljudima dopustio pušenje cigareta.

Na zidu je ugledao uokvirenu potvrdu koja je objavljivala da je ova javna kuhinja proglašena prihvatljivom po standardima države Indiana i savezne vlade.

I ne, nije bilo rešetki na prozorima s mutnim staklom.

Štakorasti čovjek pogledao je Jacka, odlijepio si cigaretu od usnice i bacio je u jedan od sudopera.

"Nove ribice, ti i tvoj kompić, ha?" upitao je. "Pa, uskoro ćeš postati stara riba. Ribice jako brzo ostare u Kući Sunca, zar ne, Sonny?"

Drsko se iskezio Sonnyju Singeru. Bilo je vrlo očito da Singer ne zna kako izaći na kraj s takvim osmijehom; djelovao je zbunjeno i nesigurno, opet samo klinac.

"Znaš da ne bi smio razgovarati s dečkima, Rudolphe", rekao je.

"Zaguraj si to u guzicu kad god ne možeš zanemariti ili odbaciti, stari moj", rekao je Rudolph lijeno očima prelazeći preko Singera. "Znaš to, zar ne?"

Singer ga pogleda, dok su mu usne prvo drhtale, zatim se grčile, pa na kraju čvrsto stisnule.

Odjednom se okrenuo. "Noćna kapela!" povikao je bijesno. "Noćna kapela, idemo, idemo, raščistite stolove i idemo gore, kasnimo! Noćna kapela!"

5

Dečki su krenuli niz usko stubište osvijetljeno golim žaruljama zatvorenim u žičane mreže. Zidovi su bili vlažna žbuka, a Jacku se nije sviđalo kako Vuk prevrće očima.

Nakon toga, podrumska kapela bila je pravo iznenađenje. Veći dio podruma - koji je bio poprilično velik - bio je pretvoren u skromnu modernu kapelu. Zrak je ovdje dolje bio dobar - ni prevruć ni prehladan. I svjež. Jack je čuo šuškanje klima-uređaja negdje blizu. Postojalo je pet redova klupa, razdvojenih središnjim prolazom koji je vodio do uzdignutog postolja s propovjedaonicom i jednostavnim drvenim križem obješenim na ljubičastu plišanu podlogu.

Negdje su svirale orgulje.

Dječaci su tiho posjedali na klupe. Mikrofon na propovjedaonici imao je na svome kraju veliki, profesionalni štitnik. Jack je bio u puno zvučnih studija sa svojom majkom, često strpljivo sjedeći i čitajući knjigu ili pišući zadaću dok je ona radila sinkronizacije za TV ili preko nejasnog dijaloga, i znao je da ta vrst štitnika sprečava da govornik "pucketa" u mikrofon. To mu se činilo čudnim u kapeli vjerskog internata za zabludjele dječake. Dvije video-kamere stajale su sa strana propovjedaonice, jedna za hvatanje desnog profila Sunca Gardenera, a druga za hvatanje lijevog. Ni jedna od njih večeras nije bila uključena. Na zidovima su bili teški ljubičasti zastori. S desne strane pružali su se bez prekida. U lijevi je zid pak bio ugrađen stakleni pravokutnik. Jack je vidio kako se Casey naginje nad miksetu vrlo profesionalnog izgleda, dok mu je pod desnom rukom profesionalni dvostruki magnetofon. Dok je Jack promatrao, Casey je dograbio par slušalica s miksete i stavio ih na uši.

Jack je podigao pogled i vidio drvene grede kako se uzdižu u seriji od šest skromnih lukova. Između njih bile su učvršćene bijele kartonske ploče… zvučna izolacija. Mjesto je djelovalo kao kapela, ali radilo se o vrlo djelotvornoj kombinaciji TV i radijskog studija. Jack se odjednom sjetio Jimmyja Swaggarta{37}, Rexa Humbard{38}, Jacka Van Impea{39}.

Ljudi, samo stavite ruku na svoju televiziju, i bit ćete ISCIJELJENI!!!

Odjednom mu je došlo da zavrišti od smijeha.

Mala vrata lijevo od podija su se otvorila, a Sunce Gardener je izašao. Bio je od glave do pete u bijelom, i Jack je vidio kako na licima mnogih dječaka izrazi idu od oduševljenja do čistog obožavanja, ali i opet se morao suzdržati da se divlje ne nasmije. Vizija u bijelom koja se približavala propovjedaonici podsjetila ga je na seriju reklama koju je vidio kao malo dijete.

Činilo mu se da Sunce Gardener djeluje kao Čovjek iz Glada{40}.

Vuk se okrenuo prema njemu i promuklo šapnuo: "Što je, Jack? Mirišeš kao da je nešto jako smiješno."

Jack se tako jako hihotao u ruku pritisnutu preko usta da si je sve prste umrljao bezbojnom slinom.

Sunce Gardener, lica blistavog od rumenog dobrog zdravlja, okretao je stranice velike Biblije na propovjedaonici, naizgled izgubljen u vrlo dubokoj meditaciji. Jack je vidio blistavo razrovano lice Hecka Basta, usko, sumnjičavo lice Sonnyja Singera. Užurbano se uozbiljio.

U staklenoj kabini, Casey je uspravno sjeo, napeto promatrajući Gardenera. Kad je Gardener podigao svoje lijepo lice s Biblije i uperio magloviti, sanjiv i potpuno lud pogled na svoju pastvu, Casey okrene prekidač. Koluti velikog magnetofona počeli su se okretati.

6

"Ne muči se zbog onih koji čine zlo", reče Sunce Gardener. Glas mu je bio tih, muzikalan, zamišljen.

"Niti ne zavidi onima što siju nepravdu.

Jer ubrzo će biti posječeni kao trava,

I smežurani kao korov zelen.

Vjeruj u Gospoda, i čini dobro;

Tako ćeš boraviti na Teritorijima -"

(Jack Sawyer osjetio je kako mu srce gadno poskakuje u grudima) "

- i doista, bit ćeš nahranjen.

Zanosi se Gospodom;

A on će ti dati želje srca tvoga.

Posveti put svoj Gospodu;

I vjeruj u njega;

A on će to ostvariti…

Odreci se bijesa, i ljutnju odbaci;

Ne muči se da bi ikakvo zlo činio.

Jer oni koji zlo čine bit će odsječeni:

A oni koji služe Gospodu,

Oni će naslijediti ovaj Teritorij."

Sunce Gardener zatvorio je knjigu.

"I neka Bog", reče, "doda svoj blagoslov čitanju njegove blagoslovljene riječi."

Dugo je, dugo gledao u svoje ruke. U Caseyjevoj staklenoj kabini, koluti magnetofona su se okretali. Onda je opet podigao pogled, a u glavi je Jack odjednom začuo tog čovjeka kako viče: "Ne valjda Kraljevsko? Nećeš mi valjda reći da si prevrnuo cijela kola Kraljevskog piva, ti tupavi kozji kurcu? Nećeš mi to valjda reći, je liiiiiiiiii?"

Sunce Gardener proučavao je svoju mladu mušku pastvu podrobno i iskreno. Njihova su mu lica uzvraćala - okrugla lica, mršava lica, lica s masnicama, lica puna akni, prepredena lica, i lica otvorena i mladenačka i ljupka.

"Što to znači, dečki? Razumijete li Psalam trideset i sedmi? Razumijete li ovu ljupku, ljupku pjesmu?"

Ne, govorila su njihova lica - prepredena i otvorena, jasna i slatka, razrovana i uništena. Ne baš previše, stigao sam samo do petog razreda, vucarao se po cesti, klatario, u nevolji… reci mi… reci mi.

Odjednom, šokantno, Gardener je zavrištao u mikrofon: "To znači NEMAŠ FRKE!"

Vuk je ustuknuo, tiho ječeći.

"Sad znate što to znači, zar ne? To ste već čuli, dečki, zar ne?"

"Da!" poviče netko iza Jacka.

"O, DA!" ponovio je Sunce Gardener blaženo. "NEMAŠ FRKE! NIŠTA ZNOJA! To su dobre riječi, zar ne, dečki? To su baš doooooobre riječi, O, DA!"

"Da!… DA!"

"Ovaj Psalam kaže da ne morate BRINUTI zbog zločinaca! NEMAŠ FRKE! O, DA! Kaže da ne morate BRINUTI zbog svih onih koji griješe! NIŠTA ZNOJA! Ovaj Psalam kaže, ako GOVORIŠ što Gospod želi i ČINIŠ što Gospod želi, SVE ĆE BITI TOTALNO

COOL! Shvaćate li to, dečki? Imate li razumijevanja za to?"

"Da!"

"Aleluja!" povikao je Heck Bast, ludo se smiješeći.

"Amen!" uzvratio je dječak s jednim iskrenutim okom iza debelih naočala.

Sunce Gardener uhvatio je mikrofon s lakoćom duge prakse, a Jack se opet sjetio hotelskih zabavljača iz Las Vegasa. Gardener se počeo šetkati naprijed-natrag nervoznim, sitnim a hitrim koracima. Povremeno bi svojim čistim bijelim kožnim cipelama napravio neki mali plesni korak; sad je bio Dizzy Gillespie{41}, sad Jerry Lee Lewis{42}, sad Stan Kenton{43}, sad Gene Vincent{44}; bio je u groznici šmekerskog Božjeg svjedočenja.

"Ne, ne morate se bojati! O, ne! Ne morate se bojati onog klinca koji vam hoće pokazati knjigu s prljavim slikama! Ne morate se bojati onog dečka koji kaže samo jedan dim samo jedan joint neće ti ništa a bit ćeš kukavica ako ga ne uzmeš! A, ne! JER KAD IMATE GOSPODA, HODAT ĆETE S GOSPODOM, JE LI TAKO?"

"DA!!!"

"O, DA! A KAD IMATE GOSPODA, GOVORIT ĆETE S GOSPODOM, JE LI TAKO?"

"DA!"

"NE ČUJEM VAS, JE LI TAKO?"

"DA!!!!" Zavrištali su to, a mnogi su se sad već mahnito ljuljali naprijed-natrag.

"AKO IMAM PRAVO, RECITE ALELUJA!"

"ALELUJA!"

"AKO IMAM PRAVO, RECITE O, DA!"

"O, DA!"

Ljuljali su se naprijed-natrag; Jack i Vuk bespomoćno su se ljuljali s njima. Jack je vidio da neki dječaci čak i plaču.

"A sad mi recite ovo", rekao je Gardener promatrajući ih toplo i povjerljivo. "Ima li mjesta za one koji čine zlo u Kući Sunca? Ha? Što mislite?"

"Ne, gospodine!" povikao je mršavi dječak izbočenih prednjih zubiju.

"Tako je", rekao je Sunce Gardener opet se približavajući podiju. Hitro je profesionalno trznuo mikrofonom da izvuče žicu ispod svojih nogu i opet ga vratio u stalak. "Tako treba. Ovdje nema mjesta za lašce i donositelje nemira, recite aleluja."

"Aleluja", odgovoriše dječaci.

"Amen", složi se Sunce Gardener. "Gospod kaže - u knjizi Izaijinoj kaže - ako se osloniš na Gospoda, uspet ćeš se - o, da! - na krilima orlova, a snaga će ti biti kao u desetorice, a ja vama kažem, dečki, DA JE KUĆA SUNCA GNIJEZDO ORLOVA, RECITE MI O, DA!"

"O, DA!"

Još jedna stanka. Sunce Gardener uhvatio je rubove propovjedaonice, spuštene glave kao da se moli, predivne bijele kose koja je visjela u discipliniranim valovima. Kad je opet progovorio, glas mu je bio tih i smrknut. Nije podigao glavu. Dječaci su slušali bez daha.

"Ali imamo neprijatelje", reče Sunce Gardener konačno. Bio je to jedva šapat, ali mikrofon ga je savršeno uhvatio i prenio.

Dječaci su uzdahnuli - šuštanje vjetra u jesenjem lišću.

Heck Bast namrgođeno se ogledavao, kolutajući očima, a bubuljice su mu blistale tako tamnocrveno da je djelovao kao da ga je uhvatila neka tropska bolest. Pokaži mi nekog neprijatelja, govorilo je lica Hecka Basta. Aha, samo daj, pokaži mi neprijatelja pa da vidiš što će mu se dogoditi!

Gardener podigne pogled. Sad se činilo da su njegove lude oči pune suza.

"Da, imamo neprijatelje", ponovio je. "Dvaput me već država Indiana pokušala zatvoriti. Znate li to? Radikalni humanisti ne mogu ni pomisliti na mene ovdje dolje u Kući Sunca, kako učim svoje dečke da vole Isusa i svoju zemlju. Njih to ljuti, a hoćete li nešto čuti, dečki? Hoćete li doznati duboku staru mračnu tajnu?"

Svi su se nagnuli naprijed, pogleda prikovanih na Sunce Gardenera.

"Nije da ih samo ljutimo", rekao je Gardener promuklim zavjereničkim šapatom. "Mi ih i plaaaaašimo."

"Aleluja!"

"O, da!

"Amen!"

Odjednom, Sunce Gardener opet je dograbio mikrofon, i krenuo! Gore i dolje! Naprijed i natrag! Ponekad bi zaplesao hitro kao ulični plesač u predstavi iz 1910.! Pružao im je ritmičan svijet, prvo uperivši jednu šaku prema dječacima, a onda gore prema nebesima, gdje je Bog vjerojatno dovukao svoj naslonjač da posluša.

"Mi ih plašimo, o, da! Plašimo ih toliko da moraju popiti još jedan koktel, ili popušiti još jedan joint, ili ušmrkati još jednu liniju kokaina! Plašimo ih, jer čak i pametni stari neznaboški radikalni humanisti koji mrze Isusa kao što su oni mogu nanjušiti pravednost i ljubav prema Bogu, a kad to nanjuše onda nanjuše i sumpor koji suklja iz njihovih vlastitih pora, a taj im se miris ne sviđa, o, ne!

I zato pošalju jednog ili dva dodatna inspektora da baci smeće pod kuhinjske stolove, ili pusti kojeg žohara u brašno! Započinju puno gadnih govorkanja kako se moje dečke tuče. Tuče li vas netko?"

"NE!" zaurlali su uvrijeđno, i Jack se zapanjio vidjevši da Morton grmi negaciju oduševljeno kao i ostali, premda mu se na obrazu već počela stvarati masnica.

"Ma poslali su ovamo i hrpu pametnih novinara iz neke pametne radikalne humanističke emisije!" vikao je Sunce Gardener s nekom vrstom zgađenog čuda. "Došli su ovamo i rekli, dobro, koga trebamo zablatiti? Već smo ih sto i pedeset obavili, stručnjaci smo za blaćenje pravednika, ne brinite za nas, samo nam dajte par jointova i par koktela i recite kamo da idemo.

Ali mi smo ih prevarili, zar ne, dečki?" Grmljavo, skoro zloćudno slaganje.

"Nisu pronašli nikog svezanog za gredu u štali, zar ne? Nisu pronašli dečke u luđačkim košuljama, što su čuli u gradu od nekih od onih paklenskih šakala iz školskog odbora, zar ne? Nisu našli ni jednog dečka kome su izvukli nokte, ili obrijali glavu, ili išta takvo! Najviše što su našli bili su neki dečki koji su rekli da su dobili po turu, i DOBILI su po turu, o, da, dobili su po turu i ja bih o tome svjedočio osobno pred prijestoljem Boga svemoćnoga s po jednim detektorom laži na svakoj ruci, jer dobra knjiga kaže, ako POŠTEDIŠ batinu, POKVARIŠ dijete, a ako to vjerujete, dečki, dajte mi jedan aleluja!"

"ALELUJA!"

"Čak i Odbor za obrazovanje države Indiana, koliko god bi me se htjeli riješiti i ostaviti čisti put vragu, čak i oni su morali priznati da, kad se radi o batinama po turu, Božji zakon i zakon države Indiana kaže otprilike isto: ako POŠTEDIŠ batinu, POKVARIŠ dijete!

Našli su SRETNE dečke! Našli su ZDRAVE dečke! Našli su dečke koji su voljni HODATI s Gospodom i GOVORITI s Gospodom, o, hoćete li mi reći aleluja?" Htjeli su.

"Hoćete li mi reći o, da?" I to su htjeli.

Sunce Gardener vratio se na podij.

"Gospod štiti one koji Ga vole, i Gospod neće gledati kako hrpa nadrogiranih komunjarskih radikalnih humanista otima ovo odmorište za umorne zbunjene dečke. Bilo je nekoliko dečki koji su govorili izmišljene laži tim takozvanim reporterima", reče Gardener. "Čuo sam kako te laži ponavljaju na vijestima na TV-u, i premda su dečki koji su nas tako oblatili bili prevelike kukavice da pokažu lice na ekranu, ja znam - o, da! - znam ja te glasove. Kad si jednom nahranio dečka, kad si mu stisnuo glavu nježno na prsa kad noću plače i traži mamu, onda mu znaš i glas. TI su dečki sad otišli. Bog će im možda oprostiti - nadam se da hoće, o, da - ali Sunce Gardener je samo čovjek."

Spustio je glavu da pokaže kakvo je to sramotno priznanje. Ali kad ju je opet podigao, oči su mu još bile vrele, blistave od bijesa.

"Sunce Gardener ne može im oprostiti. Zato ih je Sunce Gardener opet poslao na put. Poslani su na Teritorije, ali tamo ih neće nahraniti; tamo ih možda čak i drveće pojede kao zvijeri koje se noću šuljaju."

U sobi prestravljena tišina. Iza staklene pregrade, čak je i Casey djelovao blijedo i čudno.

"Knjiga kaže da je Bog poslao Kaina istočno od Raja, u zemlju Nod. Biti izbačen na cestu je nešto slično, dečki moji. Ovdje imate sigurnu luku."

Promatrao ih je.

"Ali ako oslabite… ako slažete… onda jao vama! Pakao čeka podmuklicu, kao što čeka i dječaka ili muškarca koji namjerno uroni u njega. Upamtite, dečki. Upamtite. Pomolimo se."

Dvadeset i treće Poglavlje

Ferd Janklow

1

Jacku je trebalo manje od tjedan dana da zaključi kako je skretanje na Teritorije jedini način da pobjegnu iz Kuće Sunca. Bio je voljan to pokušati, ali je otkrio kako bi učinio skoro bilo što, izložio se bilo kakvom riziku kad bi mogao izbjeći preskakivanje iz same Kuće Sunca.

Za to nije bilo konkretnog razloga, samo glas njegovog nesvjesnog uma koji je šaputao da bi ono što je ovdje gadno tamo moglo biti još gore. Ovo je, možda, gadno mjesto u svim svjetovima… kao pokvarena točka na jabuci koja se pruža sve do jezgre. U svakom slučaju, Kuća Sunca već je sama po sebi bila dovoljno gadna; nije imao potrebe vidjeti kako izgleda njen parnjak na Teritorijima ako to baš ne mora.

Ali možda postoji način.

Vuk i Jack i drugi dječaci koji nisu imali sreće da rade u Vanjskoj ekipi - a to je bila većina - provodili su dane na onome što su stari stanovnici Kuće zvali Dalekim poljem. Bilo je to oko tri kilometra niz cestu, na samom rubu Gardenerovog imanja, i tamo su dječaci provodili dane skupljajući kamenje. U ovo doba godine nije bilo drugih poljskih radova. Posljednja žetva prikupljena je polovicom listopada, ali kao što je Sunce Gardener isticao svakog jutra na bogoslužju u kapeli, sezona kamenja je stalno.

Sjedeći svakog jutra na stražnjem dijelu jednog od dva otrcana kamioneta Kuće, Jack je pregledavao Daleko polje dok je Vuk sjedio kraj njega, pognute glave, kao da ga muči mamurluk. Na srednjem je zapadu jesen bila kišovita, i Daleko polje bilo je ljepljiva, blatnjava gadost. Prekjučer ga je jedan od dječaka prokleo sebi u bradu i nazvao ga "sisaljkom za cipele". A što da samo krenemo? Pomislio je Jack po četrdeseti put. Što da samo povičem Vuku "Idemo!" i krenemo trčati kao ludi? Kamo? Prema sjeveru, tamo gdje je ono drveće i kameni zid.Tamo završava njegovo imanje.

Možda postoji ograda.

Popet ćemo se preko nje. Što se toga tiče, Vuk me može i baciti preko nje ako treba.

Možda je bodljikava žica.

Provući ćemo se ispod nje. Ili -

Ili je Vuk može razderati golim rukama. Jack nije volio razmišljati o tome, ali znao je da je Vuk dovoljno snažan… kad bi Jack to zatražio, Vuk bi to učinio. Razderao bi si ruke, ali ova ga je situacija već puno gore derala.

I što onda?

Preskok, naravno. To je to. Kad bi samo mogli otići sa zemljišta koje pripada Kući Sunca, šaputao je onaj podsvjesni glas, imali bi nekakvu pristojnu šansu.

A Singer i Bast (o kojima je Jack počeo razmišljati kao o nasilnim blizancima) ne bi mogli upotrijebiti kamionete da ih sustignu: prvi kamionet koji stupi gumom na Daleko polje prije snažnih mrazova u prosincu ostao bi zaglavljen u blatu do vrata.

Bila bi to pješačka utrka, sasvim jednostavna. Moramo pokušati.

Bolje nego da pokušamo tamo u Kući. I -

I nije ga progonio samo sve veći Vukov očaj; sad je već bio skoro lud od brige za Lily, koja je tamo u New Hampshireu umirala malopomalo dok je Jack prisilno govorio aleluja.

Kreni. Sa ili bez čarobnog soka. Moraš pokušati.

Ali prije nego što je Jack bio sasvim spreman, pokušao je Ferd Janklow.

Veliki umovi razmišljaju istim kanalima, hoćete li reći amen.

2

Kad se dogodilo, bilo je brzo. U jednom trenutku, Jack je slušao uobičajene rijeke ciničnih, zabavnih gluposti Ferda Janklowa. U sljedećem, Ferd je jurio prema sjeveru preko blatnjavog polja prema kamenom zidu. Sve dok Ferd nije krenuo, dan se činio isto tako jadno običnim kao i svaki drugi u Kući Sunca. Bilo je hladno i oblačno; osjećao se miris kiše, možda čak i snijega u zraku. Jack je podigao pogled da odmori bolna leđa, i da vidi je li Sonny Singer negdje blizu. Sonny je uživao maltretirati Jacka. Većina maltretiranja bila je samo gnjavaža. Jacku bi stao na nogu, ili ga gurnuo niza stube, izgurao mu je tanjur iz ruke tri uzastopna obroka - sve dok nije naučio istovremeno ga pritisnuti uz tijelo i držati samrtnim stiskom.

Jack nije bio posve siguran zašto Sonny nije organizirao masovno maltretiranje. Činilo mu se da je to možda zato što Sunce Gardenera zanima novi dječak. Nije to želio misliti, strašilo ga je tako misliti, ali imalo je smisla. Sonny Singer se suzdržavao jer mu je Sunce Gardener tako rekao, a to je bio još jedan razlog da žurno pobjegnu odavde.

Pogledao je na svoju desnu stranu. Vuk je bio oko dvadeset metara dalje, skupljajući kamenje s kosom na licu. Bliže mu je bio silno mršav dječak izbočenih zuba - Donald Keegan, tako se zvao. Donny mu se s obožavanjem nasmiješio, pokazujući te nevjerojatno izbočene zube. Slina mu je visjela s kraja isplaženog jezika. Jack hitro skrene pogled.

Ferd Janklow bio mu je s lijeve strane - dječak uskih keramičkih ruku i tamne kose. U tjedan dana koliko su Jack i Vuk bili zatvoreni u Kući Sunca, on i Ferd su se sprijateljili.

Ferd se cinično kezio.

"Donny je zaljubljen u tebe", rekao je.

"Odjebi", reče Jack s nelagodom, osjećajući kako mu se rumenilo diže obrazima.

"Kladim se da bi Donny to volio, kad bi mu dopustio", reče Ferd.

"Zar ne, Donny?"

Donny Keegan nasmijao se svojim krupnim, hrđavim kevtanjem, nemajući ni pojma o čemu razgovaraju.

"Volio bih da prestaneš", reče Jack. Bilo mu je nelagodnije nego ikad.

Donny je zaljubljen u tebe.

Prokletstvo je, mislio je da je možda jadni, retardirani Donny

Keegan doista zaljubljen u njega… i Donny možda nije jedini. Čudno, Jack se uhvatio kako razmišlja o ljubaznom čovjeku koji je ponudio da ga povede kući, i onda se zadovoljio time što ga je ostavio na izlazu s autoceste kod Zanesvillea. On je to prvi vidio, pomisli Jack. Štogod je novo u meni, taj je čovjek to prvi vidio.

Ferd reče: "Postao si jako popularan ovdje, Jack. Ma, mislim da bi ti čak i stari Heck Bast popušio da ga zamoliš."

"Čovječe, ti si bolestan", reče Jack porumenjevši. "Mislim -"

Naglo, Ferd je odbacio kamen na kojem je radio i uspravio se. Hitro se ogledao oko sebe, vidio da ga nitko u bijeloj dolčeviti ne gleda, i okrenuo se Jacku. "A sad, dragi moj", rekao je, "tulum je postao jako dosadan, i zbilja moram ići."

Ferd je dobacio Jacku poljubac, a onda je nevjerojatno blistav smiješak obasjao i proširio Ferdovo usko, blijedo lice. Čas kasnije, trčao je punom brzinom, jureći prema kamenom zidu na kraju Dalekog polja, u krupnim, nezgrapnim, rodastim koracima.

Doista je uhvatio stražare na spavanju - bar do određene mjere. Pedersen je razgovarao o djevojkama s Warwickom i dječakom konjskog lica po imenu Peabody, članom Vanjske ekipe koji je na neko vrijeme vraćen u Kuću. Heck Bast doživio je vrhunsku počast da prati Sunce Gardenera u Muncie po nekom poslu. Ferd je dobrano krenuo prije nego što se začuo zapanjen povik:

"Hej! Hej, netko bježi!"

Jack je zurio za Ferdom, koji je već prošao šest redova i jurio kao lud. Premda je vidio kako mu je plan preotet, Jack je osjetio trenutak pobjedničkog uzbuđenja, i u srcu mu je želio samo dobro. Idi! Idi, ti sarkastični pasji skote! Idi, u ime Jasonovo!

"To je Ferd Janklow", zagrgljao je Donny Keegan, i nasmijao se svojim krupnim, zadihanim smijehom.

3

Dječaci su se te večeri kao i uvijek okupili na ispovijedi u zajedničkoj prostoriji, ali ispovijed je otkazana. Andy Warwick je ušao, objavio otkazivanje naglo i otvoreno, i rekao im da se sat vremena mogu "družiti" prije večere. Onda je izašao:

Jacku se činilo da je Warwick, pod svojom patinom vojničkog autoriteta, djelovao prestrašeno.

A Ferda Janklowa nije bilo.

Jack se osvrnuo po sobi i s namrgođenim humorom pomislio kako, ako je ovo "druženje", ne bi rado vidio što bi se dogodilo da im je Warwick rekao da provedu "sat u tišini". Sjedili su po velikoj, dugačkoj sobi, trideset i devet dječaka između dvanaest i sedamnaest godina, promatrajući si ruke, čupkajući ožiljke, smrknuto grickajući nokte. Svi su imali isti izraz - narkići koji nisu dobili fiks. Htjeli su čuti ispovijedi; još više od toga, htjeli su se i sami ispovijediti.

Nitko nije spomenuo Ferda Janklowa. Bilo je to kao da Ferd, koji se mrštio tijekom propovijedi Sunca Gardenera, sa svojim blijedim porculanskim rukama, nikad nije ni postojao.

Jack se uhvatio kako jedva suzdržava potrebu da ustane i počne vrištati na njih. Umjesto toga, počeo je razmišljati jače nego ikad u životu.

Nije ovdje jer su ga ubili. Svi su oni ludi. Misliš da ludilo nije zarazno? Samo pogledaj što se dogodilo kod onih luđaka u Južnoj Americi - kad im je tip sa zrcalnim naočalama rekao da popiju piće od ljubičastog grožđa, svi su rekli može, šefe, i popili su.

Jack se ogledavao po tmurnim, povučenim, umornim, bezizražajnim licima - i pomislio kako bi se osvijetlila, kako bi bljesnula da unutra uđe Sunce Gardener - da uđe ovamo sad i odmah.

I oni bi to učinili kad bi im Sunce Gardener tako rekao. Popili bi ga, i onda bi uhvatili mene i Vuka i izlili bi ga i nama u grlo. Ferd je imao pravo - oni vide nešto na mom licu, ili u njemu, nešto što mi je stiglo na Teritorijima, i možda me doista pomalo vole… vjerojatno je to ono što živcira Hecka Basta. Ta gnjida nije navikla voljeti bilo koga ili bilo što. Dakle, da, možda me malo vole… ali njega vole puno više. Oni bi to učinili. Oni su ludi.

Ferd mu je to mogao reći i, sjedeći tamo u zajedničkoj sobi, Jacku se učinilo da mu je Ferd to doista i rekao.

Rekao je da su ga u Kuću Sunca zatvorili njegovi roditelji, ponovno rođeni kršćani koji se bacaju na koljena u dnevnoj sobi kad bilo tko iz Kluba 700{45} počne molitvu. Ni jedno od njih nije shvaćalo Ferda, koji je bio posve drugačije fele. Smatrali su da je Ferd sigurno dijete vraga - komunistički, radikalno humanistički uljez. Kad je po četvrti put pobjegao od kuće i uhvatio ga je glavom i bradom Franky Williams, njegovi roditelji došli su u Kuću Sunca - gdje je Ferd naravno smješten - i na prvi se pogled zaljubili u Sunce Gardenera. To je odgovor na sve probleme koje im je prouzročio njihov pametan, nezgodan, pobunjenički sin. Sunce Gardener obrazovat će njihovog sina prema Gospodu. Sunce Gardener će mu pokazati kako griješi. Sunce Gardener će ga preuzeti od njih i maknuti ga s ulica Andersona.

"Vidjeli su onu priču o Kući Sunca na Nedjeljnom izvješću{46}", rekao je Ferd Jacku. "Poslali su mi razglednicu na kojoj su napisali kako će bog lašce i lažne proroke kazniti u jezeru vatre. Otpisao sam im - Rudolph iz kuhinje mi je prokrijumčario pismo. Dolph je prilično dobar tip." Zastao je. "Znaš kako Ferd Janklow definira dobrog tipa, Jack?"

"Ne."

"Netko tko ostaje potkupljen", rekao je Ferd i nasmijao se ciničnim, povrijeđenim smijehom. "Dva dolara ti kupuje Dolphove poštanske usluge. Pa sam im napisao pismo i rekao da se nadam, ako Bog stvarno kažnjava lašce kao što oni kažu, da će si Sunce Gardener na drugom svijetu pronaći azbestne gaće, jer laže o onome što se ovdje odvija gore nego kad medvjed sere. Sve što su rekli na Nedjeljnom izvješću - govorkanja o luđačkim košuljama i o Kutiji - sve je istina. Oh, nisu to mogli dokazati. Taj tip je lud, Jack, ali je pametno lud. Ako ikad pogriješiš u tome, ozbiljno će te povrijediti, a onda priđe i Phila, neustrašivog dječaka-vuka."

Jack je rekao: "Ti ljudi s Nedjeljnog izvješća su obično prilično dobri kad treba uhvatiti ljude s rukama u blatu. Bar tako kaže moja mama."

"Oh, bojao se. Postao je jako oštar i vriskav. Jesi kad gledao Humphreyja Bogarta u Pobuni na brodu Caine{47}? Tako se ponašao tjedan dana prije nego što su se pojavili. Kad su konačno došli ovamo, bio je sav sladak i razuman, ali tjedan prije toga je bio pravi pakao. Gospodin Sladoledar se usrao u gaće. Taj tjedan je bacio Bennyja Woodruffa niz stubište s trećeg kata jer ga je uhvatio sa stripom o Supermanu. Benny je bio u nesvijesti puna tri sata, i nije se više mogao baš dobro sjetiti tko je ili gdje je." Ferd zastane.

"Znao je da dolaze. Kao što uvijek zna kad državni inspektori dolaze u nenajavljenu inspekciju. Sakrio je luđačke košulje na tavan i pretvarao se da je Kutija šupa za sušenje sijena." Opet Ferdov ciničan, povrijeđen smijeh.

"Znaš što su moji napravili, Jack? Poslali su Suncu Gardenera fotokopiju mog pisma. Za moje dobro, kaže mi stari u sljedećem pismu. I znaš što? Ferd je završio u Kutiji, zahvaljujući svojim vlastitim roditeljima!"

Opet povrijeđen smijeh.

"Reći ću ti još nešto. Nije se šalio u noćnoj kapeli. Klinci koji su razgovarali s ljudima iz Nedjeljnog izvješća su stvarno nestali - bar oni do kojih je uspio doći."

Kao što je sad nestao i Ferd, pomislio je Jack promatrajući Vuka s druge strane sobe kako natmureno sjedi. Zadrhtao je. Ruke su mu bile vrlo, vrlo hladne.

Tvoj prijatelj Phil, neustrašivi dječak-vuk.

Počinje li Vuk opet djelovati dlakavije? Tako brzo? Sigurno ne. Ali naravno, i to dolazi - neumoljivo kao plima i oseka.

I, usput, Jack, kad već samo sjedimo tu i brinemo se o opasnostima koje vrebaju dok samo sjedimo tu, kako ti je majka? Kako je draga Lil, kraljica B-filmova? Gubi na težini? U bolovima? Počinje li konačno osjećati kako je to izjeda svojim oštrim, štakorskim zubićima, dok ti tu sjediš i puštaš korijenje u ovom sumanutom zatvoru? Priprema li se Morgan možda pripaliti šibicu i malo pripomoći raku?

Zapanjila ga je pomisao na luđačke košulje, a premda je vidio Kutiju - velika ružna željezna stvar koja je sjedila u dvorištu Kuće kao neki čudan napušteni hladnjak - nije mogao povjerovati da Gardener doista stavlja dječake unutra. Ferd ga je polako uvjerio, govoreći tiho dok su želi kamenje na Dalekom polju.

"Sjajno je posložio stvari", rekao je Ferd. "To je dozvola za kovanje novca. Njegove vjerske emisije idu na radiju po cijelom srednjem zapadu, i u većini zemlje na kabelskoj i nezavisnim postajama. Mi smo mu oduševljena publika. Sjajno zvučimo na radiju i izvrsno izgledamo na telki - osim kad Roy Owdersfelt muze onu jebenu bubuljicu na vrhu nosa. Ima Caseyja, kućnog radio i TV producenta - Casey snima svaku jutarnju službu na video i svaku večernju službu na audio. Zvuk i sliku namontira i sve skupa podesi da Gardener izgleda kao Billy Graham{48}, a mi zvučimo kao publika na stadionu Yankeeja za vrijeme sedme utakmice prvenstva. A to još nije sve s Caseyjem. On je kućni genijalac. Jesi vidio bubu u svojoj sobi? Casey je postavio bube. Sve ide u njegovu kontrolnu sobu, a jedini ulaz u tu kontrolnu sobu je kroz Gardenerov privatni ured. Bube se aktiviraju na glas, tako da ne troši vrpce uzalud. Sve što je sočno spremi za Sunce Gardenera. Čuo sam Caseyja kako stavlja plavu kutiju na Gardenerov telefon, tako da može besplatno međugradski telefonirati, a znam prokleto dobro da se ubacio i na kablovsku televiziju koja nam prolazi pred vratima. Sviđa ti se pomisao na gospodina Sladoledara kako se zavali i gleda dva filma na Cinemaxu nakon napornog dana prodaje Isusa masama? Meni se sviđa. Taj tip je Američki kao ratkape na okretanje, Jack, a ovdje u Indiani ga vole skoro koliko vole i srednjoškolsku košarku."

Ferd se zahliknuo, namrštio se, okrenuo glavu i pljunuo u prašinu.

"Šališ se", reče Jack.

"Ferd Janklow se nikad ne šali o Maršu Morona iz Kuće Sunca", reče Ferd svečano. "Bogat je, ali ne mora to prijavljivati poreznoj upravi, lokalni školski odbor je skuhao - hoću reći, na smrt ga se boje; ima jedna žena koja praktički poskakuje svaki put kad je tu, izgleda kao da bi najradije pokazala zaštitu od uroka ili tako nešto - i, kao što sam rekao, nekako uvijek zna kad nam netko iz Državnog odbora za obrazovanje dolazi u nenajavljen posjet. Počistimo cijelo mjesto od krova do podruma, gnjida Bast nosi platnene kute gore na tavan, a Kutiju se napuni sijenom iz štale. I kad dođu, uvijek smo na satu. Koliko si satova imao otkako si završio tu u našoj lokalnoj verziji Broda ljubavi{49}, Jack?"

"Nijedan", reče Jack.

"Nijedan!" složio se Ferd oduševljeno. Opet se nasmijao svojim ciničnim, povrijeđenim smijehom - smijehom koji je govorio: Znaš što sam otkrio kad mi je bilo kakvih osam godina? Kraljevski me sjebao život, i stvari se neće tako skoro promijeniti. Ili se možda nikad neće promijeniti. I premda me to jebe, ima i svoju smiješnu stranu. Znaš što mislim, slatkišu?

4

Tako su se kretale Jackove misli kad su mu čvrsti prsti odjednom zgrabili stražnji dio vrata tik ispod uha i podigli ga iz stolca. Okrenut je u oblak gadnog zadaha i usrećen - ako se može tako reći - pogledom na sterilni mjesečev pejzaž lica Hecka Basta.

"Ja i velečasni smo još bili u Muncieju kad su tvog čudnog nevaljalog prijatelja doveli u bolnicu", rekao je. Prsti su mu puslirali i stiskali, pulsirali i stiskali. Bol je bila neizdrživa. Jack je stenjao a Heck se kezio. Kez je puštao zadah da mu izlazi iz usta u još većim količinama. "Velečasni je dobio tu vijest na dojavljivač. Janklow je izgledao kao taco koji je proveo četrdeset i pet minuta u mikrovalki.

Potrajat će dugo prije nego što opet sastave tog klinca."

Ne govori meni, pomisli Jack. Govori cijeloj sobi. Trebali bismo dobiti poruku da je Ferd još živ.

"Ti si prljavi lažac", rekao je. "Ferd je -"

Heck Bast ga je udario. Jack je pao na pod. Dječaci su se raspršili dalje od njega. Odnekud, Donny Keegan je zanjištao.

Začulo se bijesno režanje. Jack je ošamućeno podigao pogled i stresao glavom nastojeći je raščistiti. Heck se okrenuo i vidio kako Vuk zaštitnički stoji iznad Jacka, gornje usnice povučene u vis, dok su svjetla slala čudne narančaste odsjaje na njegove okrugle naočale.

"Znači, tupavko je konačno za ples", rekao je Heck kezeći se. "Hej, može. Ja obožavam plesati. Dođi, šmrkavče. Dođi ovamo pa ćemo zaplesati." Još uvijek režeći, sad donje usnice prekrivene slinom, Vuk je krenuo prema naprijed. Heck mu je pošao u susret. Stolci su škripali po linoleumu dok su se ljudi užurbano izmicali da im daju mjesta.

"Što se ovdje dog - "

S vrata. Sonny Singer. Nije morao dovršiti pitanje: vidio je što se događa. Nasmiješen, zatvorio je vrata i oslonio se na njih, promatrajući, prekriživši ruke na svojim uskim prsima, tamnog uskog lica sad svog blistavog.

Jack je pogledom skočio na Vuka i Hecka.

"Vuče, budi oprezan!" povikao je.

"Bit ću oprezan, Jack", rekao je Vuk, glasa jedva iznad režanja. "Ja ću -"

"Zaplešimo, seronjo", zastenjao je Heck Bast i krenuo zviždavim, seljačkim okruglim udarcem. Dohvatio je Vuka visoko po desnoj jagodici, gurajući ga tri-četiri koraka unatrag. Donny Keegan nasmijao se svojim visokim, njištavim smijehom, koji je Jack sad znao prepoznati kao znak očaja isto tako kao i veselja.

Udarac je bio dobar, težak. U drugim okolnostima, borba bi vjerojatno time i završila. Na žalost Hectora Basta, bio je to ujedno i jedini udarac koji je zadao.

Krenuo je samopouzdano naprijed, krupnih šaka u visini prsa, i opet krenuo okruglim zamahom. Ovog puta, Vukova ruka se podigla gore i van da ga uhvati. Vuk je uhvatio Heckovu šaku.

Heckova šaka bila je velika. Vukova šaka bila je veća.

Vukova šaka progutala je Heckovu.

Vukova šaka se stisnula.

Iz nje su se čuli zvukovi kao mali suhi štapići koji prvo krckaju, pa zatim pucaju.

Heckov samopouzdani osmijeh prvo se usirio, onda se do kraja smrznuo. Čas kasnije, počeo je vrištati.

"Nisi smio povrijediti stado, kopile", šapne Vuk. "Oh, ta tvoja Biblija ovo i ono - Vuk! - a samo trebaš čuti šest stihova iz Knjige dobrog poljodjelstva i znaš da nikad…" Krc!

"… nikad…"

Zdrob!

"NIKAD ne smiješ povrijediti stado."

Heck Bast pao je na koljena, zavijajući i plačući. Vuk je još držao Heckovu šaku u svojoj, i Heckova se ruka podigla. Heck je sad izgledao kao fašist koji pozdravlja Heil Hitler na koljenima. Vukova ruka bila je čvrsta kao kamen, ali lice mu nije iskazivalo pravi napor; osim blistavih očiju, bilo je skoro smireno.

Krv je počela kapati iz Vukove šake.

"Vuče, stani! To je dovoljno!"

Jack se hitro ogledao oko sebe i vidio da je Sonny nestao, ostavivši vrata otvorena. Skoro svi dječaci sad su bili na nogama. Povukli su se od Vuka koliko su im zidovi sobe dopuštali, lica ispunjena strahopoštovanjem i strahom. A slika u središtu sobe i dalje je bila nepomična: Heck Bast na koljenima, ispružene ruke, šake progutane u Vukovoj, dok krv iz Vukove šake kaplje na pod.

Ljudi su se nagurali na vratima. Casey, Warwick, Sonny Singer, još tri krupna tipa. I Sunce Gardener, s malom crnom kutijicom nalik kutiji za naočale u jednoj ruci.

"Dosta je, rekao sam!" Jack je bacio samo jedan pogled na pridošlice i pojurio prema Vuku. "Sad i odmah! Sad i odmah!"

"U redu", reče Vuk tiho. Pustio je Heckovu šaku, i Jack je vidio užasnu zdrobljenu stvar koja je izgledala kao uništeni kotač kola. Heckovi prsti virili su pod čudnim kutevima. Heck je mjaukao i držao svoju uništenu šaku uz prsa.

"U redu, Jack."

Njih šestorica zgrabili su Vuka. Vuk se napola okrenuo, oslobodio jednu ruku, gurnuo, i odjednom je Warwick udario o zid. Netko je vrisnuo.

"Držite ga!" vikao je Gardener. "Držite ga! Držite ga, u ime Isusovo!" Otvarao je pljosnatu crnu kutiju.

"Ne, Vuče!" poviče Jack. "Prestani!"

"Držite ga", ponovio je Gardener, vadeći blistavu injekciju iz pljosnate kutije. Onaj sitni, skoro slatkasti osmijeh pojavio mu se na licu. "Držite ga, hvaljen budi Isus!"

"NE treba vam to."

"Jack?" Vuk je odjednom djelovao prestrašeno. "Jack? Jack?" Krećući prema Vuku, Gardener je usput gurnuo Jacka.

U tom je pokretu bilo dobrih, čvrstih mišića. Jack se zaletio u

Mortona, koji je zaskvičao i odmakao se kao da je Jack kontaminiran. Prekasno, Vuk se opet počeo otimati - ali njih je bila šestorica, i to je bilo previše. Možda, kad mu dođe Promjena, ne bi bilo tako.

"Jack!" zavijao je. "Jack! Jack!"

"Držite ga, hvaljen bio Bog", šaptao je Gardener, usnica brutalno povučenih od zuba, i zabio injekciju u Vukovu ruku.

Vuk se ukočio, zabacio glavu, i počeo zavijati.

Ubit ću te, kopile, mislio je Jack nesuvislo. Ubiti te, ubiti te, ubiti te.

Vuk se bacakao i trzao. Gardner se odmakao, hladno promatrajući. Vuk je zabio koljeno u Caseyjev široki trbuh. Casey je izdahnuo zrak, zateturao unatrag i vratio se. Minutu-dvije kasnije, Vuk je prvo počeo popuštati… onda mu glava padne.

Jack je ustao, plačući od bijesa. Pokušao se baciti prema skupini bijelih dolčeviti koje su držale njegovog prijatelja - dok je gledao, vidio je kako je Casey zamahnuo šakom prema Vukovom obješenom licu, i vidio kako je krv potekla iz Vukovog nosa.

Ruke su ga držale. Otimao se, onda pogleda oko sebe i ugleda prestrašena lica dječaka s kojima je brao kamenje na Dalekom polju.

"Hoću ga u Kutiji", rekao je Gardener kad su Vukova koljena konačno popustila. Polako je skrenuo pogled prema Jacku. "Osim ako… možda biste mi htjeli reći gdje smo se već sreli, gospodine Parker?" Jack je stajao, gledajući si u noge, ništa ne govoreći. Oči su ga pekle i gorjele vrelim suzama punim mržnje.

"Onda, Kutija", reče Gardener. "Možda promijenite mišljenje kad se oglasi, gospodine Parker." Gardener je odšetao.

5

Vuk je još vrištao u Kutiji kad su Jack i drugi dečki otišli dolje na jutarnju službu u kapeli. Pogled Sunca Gardenera kao da je ironično zastao na Jackovom blijedom, napetom licu. Možda sad, gospodine Parker?

Vuče, radi se o mojoj majci, mojoj majci -

Vuk je još vrištao kad su Jack i ostali dječaci koji su trebali raditi na polju podijeljeni u dvije skupine i odvedeni do kamioneta. Dok je prolazio kraj Kutije, Jack je morao suzdržati potrebu da si stavi ruke preko ušiju. To režanje, ti izbezumljeni jecaji.

Odjednom, Sonny Singer stvorio mu se kraj ramena.

"Velečasni Gardener je u svom uredu i hoće smjesta tvoju ispovijed, šmrkavče", rekao je. "Rekao mi je da ti kažem kako će pustiti tupana iz Kutije čim mu kažeš što želi znati." Sonnyjev glas bio je svilenkast, lice opasno.

Vuk koji vrišti i zavija da ga puste, udarajući po domaće zakovanim stranama Kutije bijesnim šakama.

Ah, Vuče, ona mi je MAJKA -

"Ne mogu mu reći što želi znati", reče Jack. Naglo se okrenuo prema Sonnyju, okrećući svu silu onog što je stekao na Teritorijima na Sonnyja. Sonny je napravio dva ogromna koraka unatrag, lica prestravljenog do bola. Spotakao se o vlastite noge i zateturao u bok jednog od kamioneta koji su čekali. Da toga nije bilo, bio bi pao.

"U redu", reče Sonny… riječi su izašle u zadihanoj žurbi, blizu stenjanju. "U redu, u redu, zaboravi." Njegovo mršavo lice opet je postalo arogantno. "Velečasni Gardener mi je rekao da ti kažem, ako odbiješ, da tvoj prijatelj vrišti za tebe. Shvaćaš?"

"Znam za koga on vrišti."

"Ulazite u kamionet!" rekao je Pedersen smrknuto, jedva ih gledajući dok je prolazio kraj njih… ali kad je prošao kraj Sonnyja, Pedersen se namrštio kao da je nanjušio nešto trulo.

Jack je čuo Vuka kako vrišti čak i nakon što su kamioneti krenuli, premda su prigušivači na oba bili samo komadi željezne mreže i strojevi su prodorno drndali. A Vukovi krici nisu ni izblijedili. Sad je stvorio neku vrst veze s Vukovim umom, i čuo je Vuka kako vrišti čak i nakon što su radne skupine došle do Dalekog polja. To što je znao da su ti vriskovi samo u njegovom umu nije nimalo popravilo stvari.

Oko ručka, Vuk je zašutio, i Jack je znao, odjednom i bez ikakve dvojbe, da je Gardener naredio neka ga izvade iz Kutije prije nego što njegovi vriskovi i zavijanja privuku nezgodnu pozornost. Nakon onog što se dogodilo s Ferdom, nije želio da bilo tko obrati pozornost na Kuću Sunca.

Kad su se kasno tog popodneva radne skupine vratile, vrata Kutije bila su otvorena, a Kutija prazna. Gore u sobi koju su dijelili, Vuk je ležao na donjem krevetu. Blijedo se nasmiješio kad je Jack ušao. "Kako ti je glava, Jack? Masnica izgleda malo bolje. Vuk!"

"Vuče, jesi li dobro?"

"Vrištao sam, ne? Nisam mogao prestati."

"Vuče, žao mi je", reče Jack. Vuk je djelovao čudno - previše blijedo, nekako smanjeno.

Umire, pomisli Jack. Ne, ispravio ga je njegov um; Vuk je počeo umirati sve otkako su preskočili u ovaj svijet da pobjegnu od Morgana.

Ali sad je umirao još brže. Previše blijed… umanjen… ali…

Jack je osjetio jezu.

Vukove gole noge i ruke nisu zapravo bile gole; bile su prekrivene finim dlačicama. Kojih prije dva dana nije bilo tamo, bio je siguran u to.

Osjetio je potrebu da odjuri do prozora i zabulji se van, tražeći Mjesec, pokušavajući se uvjeriti da nije nekako zametnuo kakvih sedamnaest dana.

"Nije vrijeme za Promjenu, Jacky", reče Vuk. Glas mu je bio suh, nekako šupalj. Glas invalida. "Ali počeo sam se mijenjati u onom mračnom smrdljivom mjestu u koje su me strpali. Vuk! Jesam. Jer sam bio tako ljut i prestrašen. Jer sam vikao i vrištao. Vikanje i vrištanje može samo po sebi privući Promjenu, ako potraju dovoljno dugo."

Vuk je prešao rukom preko dlake na svojim nogama. "To će nestati."

"Gardener je postavio cijenu za tvoje puštanje", reče Jaek, "ali ja je nisam mogao platiti. Htio sam, ali… Vuče… moja majka…" Glas mu se zamutio i zadrhtao prema suzama.

"Sšš, Jacky. Vuk zna. Sad i odmah." Vuk se opet nasmiješio svojim groznim blijedim osmijehom, i uzeo Jacka za ruku.

Dvadeset i četvrto Poglavlje

Jack imenuje planete

1

Još jedan tjedan u Kući Sunca, hvaljen budi Bog. Mjesec se udebljao.

U ponedjeljak, nasmiješeni Sunce Gardener zatražio je od dječaka da pognu glave i zahvale Bogu na preobraćenju njihova brata Ferdinanda Janklowa. Ferd je donio duševnu odluku za Krista dok se oporavljao u bolnici Parkland, rekao je Sunce blistavo nasmiješen. Ferd je nazvao svoje roditelje i rekao im da želi osvajati duše za Gospoda, i molili su se za vodstvo, baš tamo, na međugradskoj liniji, i već istog dana došli su po njega. Mrtav i pokopan pod nekim smrznutim poljem Indiane… ili možda prijeko na Teritorijima, gdje državna patrola Indiane ne može stići.

Utorak je bio prehladan i prekišovit za rad na polju. Većina dječaka smjela je ostati u svojim sobama i spavati ili čitati, ali za Jacka i Vuka počelo je razdoblje maltretiranja. Vuk je na kiši vukao teret za teretom smeća iz šupa i štale do ceste. Jack je poslan čistiti zahode. Pretpostavljao je da Warwick i Casey, koji su ga poslali na tu dužnost, vjeruju kako su mu dali zbilja gadan posao. Očito nikad nisu vidjeli muški zahod u svjetski slavnoj Točionici Oatley.

Samo još jedan tjedan u Kući Sunca, hoćete li reći o, da.

Hector Bast vratio se u srijedu, desne ruke u gipsu do lakta, krupnog, tjestastog lica tako blijedog da su se bubuljice na njemu isticale kao neukusne točke ruža.

"Liječnik kaže da je možda više nikad neću moći koristiti", rekao je Heck Bast. "Ti i tvoj tupi prijatelj krivi ste za puno stvari, Parkeru."

"Hoćeš da ti se isto dogodi i s drugom rukom?" upitao ga je Jack…

ali se bojao. U Heckovim očima nije vidio samo želju za osvetom; bila je to želja da ubije.

"Ne bojim ga se", reče Heck. "Sonny kaže da su mu u Kutiji oteli gadost. Sonny kaže da bi učinio bilo što da ga ne vrate unutra. A ti -"

Heckova lijeva šaka je bljesnula. Bio je još nespretniji lijevom rukom nego desnom, ali zapanjen dječakovim blijedim bijesom, Jack to nije očekivao. Usnice su mu se pod Heckovom šakom raširile u neobičan osmijeh i otvorile se. Zateturao je prema zidu.

Otvorila su se vrata, i Billy Adams provirio je kroz njih.

"Zatvori ta vrata ili ćeš i ti dobiti!" zavrištao je Heck,i Adams je, ne želeći biti sljedećom žrtvom napada, hitro poslušao.

Heck krene prema Jacku. Jack se ošamućeno odgurnuo od zida i podigao šake. Heck stane.

"To bi volio, zar ne", reče Heck. "Da se potučeš s tipom koji ima samo jednu korisnu ruku." Rumenilo mu je navrlo u obraze.

Na trećem katu zaklopotali su koraci na putu prema stubama. Heck pogleda Jacka. "To je Sonny. Hajde. Gubi se odavde. Dohvatit ćemo mi tebe, prijatelju. I tebe i tupana. Velečasni Gardener kaže da

smijemo, ako mu ne kažeš ono što želi doznati." Heck se iskezio.

"Učini mi uslugu, šmrkavče. Nemoj mu reći."

2

Doista jesu nešto oteli Vuku u Kutiji, mislio je Jack. Prošlo je šest sati od njegova sukoba s Heckom Bastom na hodniku. Uskoro će zazvoniti zvono za ispovijed, ali zasad je Vuk teško spavao na ležaju pod njim. Vani, kiša je i dalje klopotala po zidovima Kuće Sunca.

Nije se radilo o gadosti, a Jack je znao i da je nije otela samo Kutija. Čak ne ni samo Kuća Sunca. Cijeli ovaj svijet. Vuk je naprosto čeznuo za domom. Izgubio je veći dio svoje vitalnosti. Rijetko se smiješio, i uopće se nije smijao. Kad se Warwick na ručku izderao na njega što jede prstima, Vuk se skutrio.

Mora biti ubrzo, Jacky. Jer ja umirem. Vuk umire.

Heck Bast rekao je da se ne boji Vuka, i doista se činilo da više nije preostalo ništa čega bi se trebalo bojati; činilo se da je drobljenje Heckove šake bio posljednji snažan čin za koji je Vuk bio sposoban.

Zazvonilo je zvono za ispovijed.

Te večeri, nakon ispovijedi i večere i kapele, Jack i Vuk vratili su se u svoju sobu i otkrili kako su im oba kreveta mokra i bazde na urin. Jack je prišao vratima, s trzajem ih otvorio, i ugledao Sonnyja, Warwicka i krupnog nasilnika po imenu Van Zandt kako stoje na hodniku i keze se.

"Valjda smo zašli u krivu sobu, šmrkavče", reče Sonny. "Mislili smo da je to sigurno zahod, jer stalno unutra vidimo neka govna." Van Zandt se skoro iščašio od smijeha na to.

Jack je dugo zurio u njih, i Van Zandt se prestao smijati.

"Koga ti to gledaš, govno? Hoćeš da ti odlomim jebeni nos?"

Jack je zatvorio vrata, osvrnuo se, i vidio Vuka kako spava na svome mokrom krevetu, u odjeći. Vukova brada se vraćala, ali lice mu je još djelovalo blijedo, koža nategnuta i sjajna. Bilo je to lice invalida.

Onda ga pusti na miru, pomisli Jack iscrpljeno. Ako je tako umoran, pusti ga da spava u tome.

Ne. Nećeš ga pustiti na miru da spava na tom prljavom krevetu. Nećeš!

Umorno, Jack je prišao Vuku, napola ga probudio, skinuo ga s mokre, smrdljive strunjače, i skinuo mu odjeću. Spavali su zajedno sklupčani na podu.

U četiri ujutro, vrata su se otvorila i unutra su ušli Sonny i Heck. Potegnuli su Jacka i napola ga odnijeli dolje do podrumskog ureda Sunca Gardenera.

Gardener je sjedio s nogama naslonjenim na kut svoga radnog stola. Bio je odjeven usprkos ranom satu. Iza njega bila je slika Isusa kako hoda po moru Galileje dok njegovi učenici zapanjeno zure. S njegove desne strane bio je stakleni prozor s pogledom na zamračen studio u kojem je Casey stvarao svoja čuda idiotskog znalca. Težak lanac za ključeve bio je prikvačen za jednu od omči na Gardenerovom pojasu. Ključevi, cijeli težak svežanj, ležali su mu na dlanu ruke. Igrao se s njima dok je govorio.

"Nisi se ni jednom ispovijedio otkako si došao ovamo, Jack", rekao je Sunce Gardener tonom blagog prigovora. "Ispovijed je dobra za dušu. Bez ispovijedi nema spasenja. Oh, ne mislim na idolatrijsku, neznabožačku ispovijed katolika. Mislim ispovijed pred svojom braćom i Spasiteljem svojim."

"Ja ću to zadržati između sebe i svoga Spasitelja, ako vas ne smeta", rekao je Jack ravnomjerno, i usprkos strahu i dezorijentiranosti, nije mogao ne uživati u bijesnom izrazu koji se prosuo Gardenerovim licem.

"Smeta mi!" zavrišti Gardener. Bol je eksplodirala u Jackovim bubrezima. Pao je na koljena.

"Pazi što govoriš velečasnom Gardeneru, šmrkavče", reče Sonny.

"Neki od nas ovdje ga štitimo."

"Bog te blagoslovio za takvo povjerenje i ljubav, Sonny", rekao je Gardener ozbiljno, i opet se posvetio Jacku.

"Ustani, sinko."

Jack je uspio ustati, držeći se ugla skupog stola Sunca Gardenera od svijetlog drveta.

"Kako ti je pravo ime?"

"Jack Parker."

Vidio je kako Gardener neprimjetno kima glavom, i pokušao se okrenuti, ali je malčice zakasnio. Svježa bol eksplodirala mu je u bubrezima. Vrisnuo je i opet pao, udarajući opet blijedom masnicom na svom čelu o rub Gardenerovog stola.

"Odakle si, ti lažljivo, drsko vražje stvorenje?"

"Pennsylvania."

Bol mu je eksplodirala u mesnatom gornjem dijelu lijevog bedra. Skotrljao se u fetusni položaj na bijelom Karastan{50} sagu, sklupčavši si koljena uz prsa.

"Dignite ga."

Sonny i Heck su ga uspravili.

Gardener je posegnuo u džep svoga bijelog sakoa i izvadio Zippo upaljač. Kresnuo je, stvorio krupan žuti plamen i polako prinio plamen Jackovom licu. Dvadeset centimetara. Osjećao je slatkast, prodoran zadah benzina za upaljače. Dvanaest centimetara. Sad je osjećao vrelinu. Sedam centimetara. Još koji centimetar i nelagoda će postati bol. Oči Sunca Gardenera bile su zamagljene i sretne. Usnice su mu podrhtavale na rubu osmijeha.

"Da!" Heckov dah bio je vreo, i bazdio na pljesnive feferone. "Da, učinite to!"

"Odakle te poznajem?"

"Nikad se prije nismo sreli!" dahne Jack.

Plamen je prišao bliže. Jacku su oči zasuzile, i osjećao je kako mu se koža prlji. Pokušao je trznuti glavom unatrag. Sonny Singer gurnuo ga je naprijed.

"Gdje sam te upoznao?" škripao je Gardener. Plamen upaljača plesao je duboko u njegovim crnim zjenicama, svaka duboka iskra blizanac onoj drugoj. "Posljednja prilika!" Reci mu, za ime Božje, reci mu!

"Ako smo se ikad sreli, ja se toga ne sjećam", dahne Jack. "Možda u Kaliforniji -"

Zippo se zatvorio. Jack je zastenjao od olakšanja.

"Vratite ga natrag", reče Gardener.

Povukli su Jacka prema vratima.

"Neće ti koristiti, znaš", rekao je Sunce Gardener. Okrenuo se i izgledao kao da meditira o slici Krista koji hoda na vodi. "Izvući ću ja to iz tebe. Ako ne noćas, onda sutra. Ako ne sutra, onda prekosutra. Zašto si ne olakšaš, Jack?"

Jack nije ništa rekao. Čas kasnije osjetio je kako mu je ruka zavrnuta do lopatica. Zastenjao je.

"Reci mu!" šapne Sonny.

I dio Jacka je to želio, ne zato što su ga povrijedili već zato što - zato što je ispovijed dobra za dušu.

Sjetio se blatnjavog dvorišta, sjetio se istog čovjeka u drugom omotu kože kako ga pita tko je, sjetio se kako je mislio: Reći ću vam što god želite znati, samo ako me prestanete gledati tim izbezumljenim očima, jasno, jer ja sam samo klinac, a klinci to rade, oni govore, govore sve -

Onda se sjetio glasa svoje majke, onog grubog glasa, koji ga pita hoće li sve istresti tom tipu.

"Ne mogu vam reći ono što ne znam", rekao je.

Gardenerove usnice razdvojile su se u malom, suhom smiješku.

"Vratite ga u sobu", rekao je.

3

Samo još jedan tjedan u Kući Sunca, hoćete li reći amen, braćo i sestre. Samo još jedan dugačak, dugačak tjedan.

Jack je zaostao u kuhinji nakon što su ostali odnijeli suđe od doručka i otišli. Savršeno je dobro znao da riskira još jedno premlaćivanje, još maltretiranja… ali sad mu se to već činilo manjim problemom. Prije samo tri sata, Sunce Gardener zamalo mu je spalio usnice. Vidio je to u luđakovim očima, i osjetio u njegovom ludom srcu. Nakon nečeg takvog, rizik da ga premlate činio se doista vrlo zanemarivim problemom.

Bijela odora kuhara Rudolpha bila je siva kao sve niže kasnojesensko nebo vani. Kad je Jack skoro šapatom izgovorio njegovo ime, Rudolph je svoj krvavi, ciničan pogled okrenuo prema njemu. U dahu mu se jako osjećao jeftini viski.

"Bolje da se makneš odavde, nova ribice. Prilično te dobro drže na oku."

Reci mi nešto što ne znam.

Jack je bacio nervozan pogled na antiknu perilicu za posuđe, koja je udarala i siktala i dahtala svojim zaparenim zmajevim dahom, i dječake koji su je punili. Činilo se da ne gledaju Jacka i Rudolpha, ali Jack je znao da su ključne riječi tu činilo se. Priče će se prenositi. O, da. U Kući Sunca oduzimali su ti lovu, a prenošenje priča postalo je neka vrst zamjenske valute.

"Moram zbrisati odavde", reče Jack. "Ja i moj krupni prijatelj. Koliko bi trebalo da gledaš na drugu stranu dok mi izlazimo na stražnja vrata?"

"Više nego što bi mi mogao platiti, čak i kad bi se mogao dokopati onoga što su ti oduzeli kad su te dovukli ovamo, stari moj", reče Rudolph. Riječi su mu bile grube, ali gledao je Jacka s nekom vrstom neispavane ljubaznosti.

Da, naravno - sve je nestalo, sve. Trzalica za gitaru, srebrni dolar, velika špekula, njegovih šest dolara… sve je otišlo. Zatvoreno u omotnici i spremljeno negdje, vjerojatno u Gardenerovom uredu u podrumu. Ali -

"Gle, dao bih ti zadužnicu."

Rudolph se iskezi. "Od nekoga tko je u ovom leglu lopova i narkića, to je skoro smiješno", rekao je. "Pišam ti ja na tvoju jebenu zadužnicu, stara kućo."

Jack je svu novu snagu koju je stekao okrenuo prema Rudolphu.

Postojao je način da sakrije tu silu, tu novu ljepotu - bar do neke mjere - ali sad je sve pustio da izađe, i vidio je Rudolpha kako je ustuknuo pred njim, načas zbunjen i zapanjen.

"Moja zadužnica bi vrijedila, i mislim da ti to znaš", reče Jack tiho. "Daj mi adresu i poslat ću ti keš. Koliko? Ferd Janklow kaže da ćeš za dva dolara poslati pismo. Bi li deset bilo dovoljno da skreneš pogled samo toliko dugo da se mi prošećemo?"

"Ni deset, ni dvadeset, ni sto", reče Rudolph tiho. Sad je gledao dječaka s tugom koja je jako prestrašila Jacka. Taj izraz mu je isto kao i sve ostalo - možda i bolje - govorio do koje su gadne mjere on i Vuk uhvaćeni. "Da, već sam to radio. Ponekad i za pet dolara. Ponekad, vjerovao ili ne, besplatno. Učinio bih to besplatno za Ferdieja Janklowa. On je bio dobar dečko. Ovi jebeni -" Rudolph je podigao jednu šaku pocrvenjelu od vode i deterdženta i njome stresao prema zidu zelenih pločica. Vidio je kako ga promatra Morton, optužen za natezanje majmuna, i Rudolph mu se silno namrštio. Morton je užurbano skrenuo pogled.

"Onda zašto ne?" upita Jack očajnički.

"Jer se bojim, rista", reče Rudolph.

"Kako to misliš? One večeri kad sam došao ovamo, kad te Sonny počeo gnjaviti -"

"Singer!" Rudolph prezrivo mahne rukom. "Ne bojim se ja

Singera, ne bojim se ni Basta, koliko god je velik. Bojim se njega."

"Gardenera?"

"To ti je vrag iz pakla", reče Rudolph. Oklijevao je, onda doda: "Reći ću ti nešto što još nikom nikad nisam rekao. Jednog tjedna, kasnio mi je s plaćom i otišao sam dolje u njegov ured. Uglavnom ne idem, ne volim ići tamo, ali ovog puta sam morao… pa, morao sam se naći s jednim tipom. Hitno sam trebao lovu, shvaćaš što mislim? I vidio sam ga kako ide niz hodnik u svoj ured, tako da sam znao da je tamo. Otišao sam tamo i pokucao na vrata i ona su se otvorila jer nisu bila do kraja zatvorena. I znaš što, mali? Njega nije bilo."

Rudolphov glas uporno se stišavao dok je pričao priču, sve dok

Jack nije jedva čuo kuharev glas preko udaranja i dahtanja perilice.

Istovremeno, oči su mu se raširile kao djetetu koje ponovno proživljava zastrašujući san.

"Mislio sam da je možda u onom njihovom studiju, ali nije bio. I nije otišao u kapelu jer nema izravnih vrata. Postoje jedna vrata pokraj njegovog ureda, ali ta su bila zaključana i zakračunata s vanjske strane. Pa kamo je onda otišao, stari moj? Kamo je otišao?"

Jack, koji je znao, mogao je samo tupo gledati Rudolpha.

"Ja mislim da je on vrag iz pakla i otišao je nekim suludim liftom dolje da se javi u svoj jebeni stožer", reče Rudolph. "Rado bih ti pomogao, ali ne mogu. Ni u Fort Knoxu nema dovoljno novca da naljutim Sunce. Sad odlazi odavde. Možda nisu primijetili da fališ."

Ali naravno, jesu. Dok je izlazio kroz vrata, Warwick je stao iza njega i udario Jacka posred leđa, ruku spojenih u jednu divovsku šaku. Dok je teturao kroz napuštenu blagovaonicu, Casey se pojavio niotkud kao neki zlokobni klaun iz kutije, i ispružio nogu. Jack se nije mogao zaustaviti. Spotakao se o Caseyjevu nogu, izgubio ravnotežu, i pao u poslagane stolce. Ustao je, boreći se da svlada suze bijesa i srama.

"Nemoj biti tako spor u nošenju posuđa, šmrkavče", reče Casey.

"Mogao bi se povrijediti."

Warwick se iskezi. "Aha. A sad žuri gore. Kamioneti čekaju na polazak."

4

U četiri sljedećeg jutra opet su ga probudili i odveli dolje u ured Sunca Gardenera.

Gardener je podigao pogled sa svoje Biblije kao da se iznenadio što ga vidi.

"Spreman za ispovijed, Jacku Parkeru?"

"Nemam što -"

Opet upaljač. Plamen koji pleše jedva koji centimetar od vrha njegovoga nosa.

"Priznaj. Gdje smo se sreli?" Plamen je zaplesao još malo bliže.

"Mislim to izvući iz tebe, Jack. Gdje? Gdje?"

"Saturn!" zavrišti Jack. To je bilo sve čega se mogao sjetiti. "Uran! Merkur! Negdje u asteroidnom pojasu! Io! Ganimed! Dei-" Bol, gusta i olovna i neizdrživa, eksplodirala mu je u dnu želuca kad je Hector Bast zdravom rukom posegnuo među njegove noge i stisnuo Jackove testise.

"Eto ga", rekao je Heck Bast veselo nasmijan. "Nisi drugo ni zaslužio, ti prokleti podrugljivče."

Jack je jecajući polako pao na pod.

Sunce Gardener polako se sagnuo, lica strpljivog - skoro blaženog. "Sljedeći put će ovdje dolje biti tvoj prijatelj", reče Sunce Gardener blago. "A s njim neću oklijevati. Promisli o tome, Jack. Do sutra navečer."

Ali sutra navečer, odlučio je Jack, on i Vuk neće biti ovdje. Ako su preostali samo Teritoriji, onda će otići na Teritorije… ako ih može odvesti tamo.

Dvadeset i peto Poglavlje

Jack i Vuk idu u pakao

1

Morat će preskočiti iz prizemlja. Usredotočio se na to umjesto na pitanje hoće li uopće moći preskočiti. Bilo bi jednostavnije ići iz sobe, ali bijedni sobičak koji su on i Vuk dijelili bio je na trećem katu, dvanaest metara iznad tla. Jack nije znao kako točno geografija i topografija Teritorija odgovara geografiji i topografiji Indiane, ali nije htio reskirati da polome vratove.

Objasnio je Vuku što će učiniti. "Shvaćaš?"

"Da", reče Vuk bezvoljno.

"Svejedno mi ponovi, stari."

"Nakon doručka, ulazim u zahod preko puta dnevne sobe. Ulazim u prvi odjeljak. Ako nitko ne primijeti da me nema, ti ćeš ući. I vratit ćemo se na Teritorije. Je li to točno, Jacky?"

"Tako je", reče Jack. Stavio je ruku Vuku na rame i stisnuo. Vuk se blijedo nasmiješio. Jack je oklijevao pa rekao: "Žao mi je što sam te uvalio u ovo. Moja greška."

"Ne, Jack", reče Vuk ljubazno. "Pokušat ćemo ovo. Možda…" Mala, otužna nada kao da je načas zablistala u Vukovim očima.

"Da", reče Jack. "Možda."

2

Jack je bio previše uzbuđen i prestrašen da bi htio doručak, ali bojao se da bi mogao privući pozornost ako ne jede. Zato je trpao u sebe jaja i krumpiriće koji su imali okus piljevine, i čak je uspio pojesti jedan mastan komad slanine.

Vrijeme se konačno raščistilo. Još noć prije bio je mraz, i kamenje na Dalekom polju bit će kao komadi bljuzge ugrađeni u tvrdu plastiku.

Tanjuri se iznose u kuhinju.

Dječaci se smiju vratiti u dnevnu sobu, dok Sonny Singer, Hector Bast i Andy Warwick idu po dnevni raspored.

Sjedili su i djelovali bezizražajno. Pedersen je imao novi primjerak časopisa koji je izdavala Gardenerova organizacija, Isusovo Sunce. Lijeno je okretao stranice, svako toliko podižući pogled prema dječacima.

Vuk je upitno pogledao Jacka. Jack kimne. Vuk je ustao i teškim korakom prešao preko sobe. Pedersen podigne pogled, ugleda Vuka kako prelazi hodnik i ulazi u dugačak, uski zahod preko puta, pa se vrati svome časopisu.

Jack je odbrojao do šezdeset, pa se natjerao da opet odbroji do šezdeset. Bile su to dvije najduže minute njegovog života. Užasno se bojao da će se Sonny i Heck vratiti u dnevnu sobu i narediti dječacima da odu u kamionete, i htio je stići u zahod prije nego što se to dogodi. Ali Pedersen nije glup. Ako Jack prebrzo krene za Vukom, mogao bi nešto posumnjati.

Jack je konačno ustao i prešao sobu, krenuo prema vratima. Činila su se nemoguće udaljenim, a njegova teška stopala kao da ga uopće nisu nosila bliže; kao neka optička iluzija.

Pedersen podigne pogled. "Kamo ideš, šmrkavče?"

"Na zahod", reče Jack. Jezik mu je bio suh. Čuo je da se ljudima usta posuše kad se boje, ali jezik?

"Začas će stići gore", rekao je Pedersen pokazujući glavom prema kraju hodnika, gdje su stube vodile dolje do kapele, studija i

Gardenerovog ureda. "Bolje da pričekaš i zaliješ Daleko polje."

"Moram se posrati", reče Jack očajno.

Jasno. A možda ti i tvoj krupni tupi prijatelj volite malo jedan drugome potezati majmuna za početak dana. Samo da se razvedrite. Idi i sjedni.

"Pa, onda idi", reče Pedersen ljutito. "Nemoj tu stajati i cmizdriti." Vratio je pogled na časopis. Jack prijeđe hodnik i uđe u zahod.

3

Vuk je odabrao pogrešan odjeljak - bio je na pola reda, krupnih, nezgrapnih cipela prepoznatljivih ispod vrata. Jack se ugura unutra. Bilo je usko tako za dvojicu, i bio je jako svjestan Vukovog snažnog, očito životinjskog mirisa.

"Dobro", reče Jack. "Idemo pokušati."

"Jack, bojim se."

Jack se drhtavo nasmije. "I ja se bojim."

"Kako ćemo -"

"Ne znam. Daj mi ruke." To se činilo kao dobro mjesto za početak.

Vuk je svoje dlakave ruke - skoro šape - stavio u Jackove, i Jack je osjetio kako neka čudna snaga teče iz njih u njega. Vukova snaga dakle ipak nije nestala. Samo se sakrila, kao što se potoci ponekad sakriju pod zemlju kad je jako vruće.

Jack sklopi oči.

"Želi se vratiti", reče. "Želi se vratiti, Vuče, pomozi mi!"

"Hoću", dahne Vuk. "Hoću ako mogu! Vuk!"

"Sad i odmah."

"Sad i odmah!"

Jack je jače stisnuo Vukove šaporuke. Osjećao je miris sredstva za dezinfekciju. Odnekud je čuo prolazak automobila. Telefon je zazvonio. Pomislio je, Pijem čarobni sok. U svome umu ga pijem, sad i odmah, pijem ga, mogu ga nanjušiti, tako ljubičastog i gustog i novog, mogu ga okustiti, osjećam kako mi se grlo zatvara pred njim -

Kad mu je ukus ispunio grlo, svijet se zaljuljao pod njima, oko njih. Vuk je povikao: "Jacky, radi!"

To ga je otrglo od silne koncentracije, i načas je postao svjestan da je to samo trik, kao da se pokušava uspavati brojeći ovce, i svijet se opet smirio. Miris sredstva za dezinfekciju opet se vratio. Udaljeno je čuo kako se netko svadljivo javlja na telefon: "Da, halo, tko je?"

Nije važno, to nije trik, uopće nije trik - to je magija. Magija je i činio sam to i prije kad sam bio mali i mogu i opet, Speedy je tako rekao, i onaj slijepi pjevač Gruda je tako rekao, ČAROBNI SOK JE U MOM UMU -

Unio se svom snagom, svim naporom volje… i lakoća s kojom su preskočili bila je zapanjujuća, kao da je udarac namijenjen nečemu što je djelovalo kao granit umjesto toga stigao do lukavo obojanog kartona, tako da je udarac za koji si mislio da će ti razbiti prste prošao bez ikakvog otpora.

4

Jacku se, čvrsto zatvorenih očiju, činilo kao da se pod prvo razmrvio pod njegovim nogama… i onda posve nestao.

O, sranje, svejedno ćemo pasti, pomislio je obeshrabreno.

Ali zapravo nisu padali, samo malo kliznuli. Tren kasnije, on i Vuk su čvrsto stajali, ne na tvrdom podu kupaonice, nego na zemlji.

Zadah sumpora pomiješan s nečim što je bazdilo kao otvorena kanalizacija nahrupio je unutra. Bio je to smrtonosan miris, i Jacku se činilo da znači kraj svake nade.

"Jasone! Kakav je to miris?" zastenje Vuk. "O, Jasone, taj miris, ne mogu ostati ovdje, Jacky, ne mogu ostati -"

Jack naglo otvori oči. Istog časa, Vuk je pustio Jackove ruke i zateturao naprijed, još uvijek čvrsto zatvorenih očiju. Jack je vidio da su Vukove prekratke platnene hlače i karirana košulja nestali a zamijenio ih je Oshkosh kombinezon u kojem je Jack prvi put ugledao krupnog pastira. I lenonice su nestale. I i Vuk je jurio prema rubu ponora, ni metar i pol od njih.

"Vuče!" Bacio se za Vukom i ovio ruke oko Vukovog pasa. "Vuče, ne!"

"Jacky, ne mogu ostati", stenjao je Vuk. "To je Jama, jedna od Jama, Morgan je napravio ta mjesta, oh, čuo sam da ih je Morgan napravio, njušim to-"

"Vuče, to je litica, past ćeš!"

Vukove oči se otvore. Razjapio je usta kad je vidio zadimljeni ponor koji im se pružao pod nogama. U njegovim najdubljim, oblačnim dubinama, crvena vatra treptala je kao bolesne oči.

"Jama", zastenje Vuk. "O, Jacky, to je Jama. Tamo dolje su peći Crnog srca. Crnog srca u središtu svijeta. Ne mogu ostati, Jacky, to je najgore gadno što postoji."

Jackova prva hladna pomisao dok su on i Vuk stajali na rubu Jame, gledajući dolje u pakao, ili u Crno srce u središtu svijeta, bilo je da geografija Teritorija i geografija Indiane nisu iste. U Kući Sunca nije postojalo mjesto koje bi odgovaralo ovoj litici, ovoj užasnoj Jami.

Metar i pol desnije, pomislio je Jack s naglim, bolesnim užasom. Samo toliko bi trebalo - metar i pol desnije. I da je Vuk učinio kao što sam mu rekao -

Da je Vuk učinio točno ono što mu je Jack rekao, preskočili bi iz onog prvog odjeljka. I da su to učinili, stigli bi na Teritorije točno iza ruba litice.

Noge su mu ostale bez snage. Opet je uhvatio Vuka, ovog puta da se pridrži.

Vuk ga je držao odsutno, razrogačenih očiju koje su blistale ravnomjerno narančasto. Lice mu je bilo mješavina očaja i straha. "To je Jama, Jacky."

Izgledala je kao ogroman otvoreni rudnik molibdena koji je posjetio s majkom kad su prije tri zime bili na praznicima u Coloradu - otišli su u Vail na skijanje, ali jedan dan bio je prehladan za to pa su otišli na autobusnu turu rudniku molibdena tvrtke Continental Minerals, pred gradićem po imenu Sidewinder.

"Meni to izgleda kao Gehenna{51}, Jacko", rekla je njegova majka, a lice joj je dok je gledala kroz mrazom obrubljene prozore autobusa bilo sanjivo i tužno. "Voljela bih da sva ta mjesta zatvore. Izvlače vatru i uništavanje iz zemlje. To je stvarno Gehenna."

Debeli, zagušljivi pipci dima uzdizali su se iz dubina Jame. Zidovi su joj bili prošarani debelim žilama nekog otrovnog zelenog metala. Imala je promjer od možda četiristo metara. Cesta koja je vodila prema dolje kružila je unutarnjim rubom. Jack je vidio obrise kako po toj cesti idu i gore i dolje.

To je bila neka vrst zatvora, kao što je i Kuća Sunca zatvor, a to su zatvorenici i njihovi čuvari. Zatvorenici su bili goli, u parovima upregnuti u kola nalik rikšama - kola ispunjena ogromnim komadima te zelene, masnjikave rude. Lica su im bila grubi drvorezi bola. Lica su im bila crna od čađi. Lica su im bila puna crvenih rana.

Stražari su hodali kraj njih, i Jack je s tupim očajem vidio da nisu ljudi; ni na koji način ih se nije moglo nazvati ljudima. Bili su iskrivljeni i grbavi, ruke su im bile pandže, uši šiljate kao gospodinu Spocku. Pa to su gargojle! Pomislio je. Sva ona košmarna čudovišta na katedralama u Francuskoj - Mama je imala knjigu i mislio sam da ćemo vidjeti svaku od njih u cijeloj zemlji, ali prestala je kad sam ružno sanjao i upišao se u krevet - jesu li stigla odavde? Je li ih netko poslao ovamo? Netko iz srednjeg vijeka tko je preskočio, vidio ovo mjesto, i pomislio kako je doživio viziju pakla?

Ali ovo nije bila vizija.

Gargojle su imale bičeve, i preko klopota kotača i zvukova škripanja stijena pod nekom mirnom, silnom vrelinom, Jack je čuo kako bičevi pucketaju i fijuču. Dok su on i Vuk promatrali, jedna skupina ljudi zastala je blizu samog vrha spiralne ceste, spuštenih glava, tetiva na vratovima istaknutih u oštrom reljefu, nogu drhtavih od iscrpljenosti.

Čudovište koje ih je čuvalo - iskrivljeni stvor s krpom omotanom oko nogu i neravnomjernom crtom ukočene dlake koja je rasla iz oskudnog mesa na čvorovima kralježnice - spustio je bič prvo na jednog pa zatim na drugog, zavijajući na njih visokim, vrištavim jezikom koji kao da je zabadao srebrne čavle bola u Jackovu glavu. Jack je vidio iste one srebrne kuglice metala koje su ukrašavale Osmondov bič, i prije no što je stigao trepnuti, ruka jednog zatvorenika bila je razderana, a drugome je tjeme ležalo u uništenim krpama.

Ljudi su zavijali i nagnuli se još više naprijed, a njihova je krv bila najtamnija boja u žućkastoj pomrčini. Stvor je zaskvičao i blebetao a njegova se sivkasta, krljušti obrasla desna ruka trznula dok je vitlao vičem iznad glava robova. S posljednjim teturavim trzajem, izvukli su kola gore na ravan dio. Jedan od njih pao je na koljena, iscrpljen, i kola su ga oborila. Jedan od kotača prešao mu je preko leđa. Jack je čuo zvuk pucanja kralježnice. Zvučalo je kao startni pištolj za utrku.

Gargojla je kriknula od bijesa kad su kola zateturala i prevrnula se, bacajući svoj teret na raspucanu, ispucalu, isušenu zemlju na vrhu

Jame. U dva duga koraka stigla je do palog zarobljenika i podigla bič. Za to vrijeme, čovjek na samrti okrenuo je glavu i pogledao u oči Jacka Sawyera.

Bio je to Ferd Janklow.

I Vuk je to vidio.

Zagrlili su se.

I preskočili natrag.

5

Bili su u uskom, zatvorenom prostoru - odjeljku zahoda, zapravo - i Jack je jedva disao jer su se Vukove ruke omotale oko njega u uništavajućem zagrljaju. A jedna mu je noga bila sva mokra. Nekako je uspio preskočiti natrag s jednom nogom u toaletnoj školjki. O, sjajno. Konanu Barbaru se takve stvari nikad ne događaju, pomislio je Jack zlovoljno.

"Jack, ne, Jack, na, Jama, to je Jama, ne, Jack -"

"Prestani! Prestani, Vuče! Vratili smo se!"

"Ne, ne, n-"

Vuk se prekinuo. Polako je otvorio oči.

"Vratili?"

"Možeš se kladiti, sad i odmah, i zato me pusti, slomit ćeš mi rebra, a osim toga, noga mi je zapela u prokletoj -"

Vrata između zahoda i hodnika naglo su se i bučno otvorila. Udarila su u unutarnji zid pokriven pločicama s dovoljno snage da se ploča od mutnog stakla razbije.

Vrata odjeljka su otrgnuta i otvorena. Andy Warwick bacio je jedan pogled i izgovorio tri bijesne, prezrive riječi:

"Vi jebeni pederi."

Dograbio je zbunjenog Vuka za prednjicu karirane košulje i izvukao ga van. Vukove hlače zapele su za čelični štitnik stalka za toaletni papir i sve zajedno povukle iz zida. Poletjelo je. Rola toaletnog papira se oslobodila i zakotrljala po podu, odmatajući se. Warwick je Vuka tresnuo među lavaboe, točne visine da ga dohvate po međunožju. Vuk je pao na pod, držeći se.

Warwick se okrene Jacku, a Sonny Singer pojavi se na vratima. Posegnuo je i dohvatio Jacka za prednjicu košulje.

"Dobro, pederko -" počeo je Sonny, a dalje nije stigao. Sve otkako su on i Vuk dovučeni ovamo, Sonny Singer išao je Jacku na živce. Sonny Singer sa svojim prepredenim mračnim licem koje je željelo izgledati točno kao lice Sunca Gardenera (čim prije moguće). Sonny Singer koji je smislio šarmantni nadimak šmrkavac. Sonny Singer koji se nedvojbeno dosjetio pišanja po njihovim krevetima.

Jack je udario desnom šakom, ne divlje mašući u stilu Hecka Basta već snažno i glatko iz lakta. Šaka mu je udarila u Sonnyjev nos. Čulo se zvučno krckanje. Jack je osjetio trenutak zadovoljstva, tako savršen da je bio uzvišen.

"Eto", poviče Jack. Izvukao je nogu iz školjke. Široki smiješak prekrio mu je lice, i dobacio je Vuku pomisao, što je bolje mogao:

Ne ide nam tako loše, Vuče - ti si jednom kopiletu slomio ruku, a ja sam drugom slomio nos.

Sonny je zateturao unatrag, vrišteći, dok mu je krv frcala kroz prste.

Jack je izašao iz odjeljka, šaka dignutih pred sebe u prilično dobroj imitaciji Johna L. Sullivana{52}. "Rekao sam ti da me se čuvaš,

Sonny. Sad ću te naučiti da kažeš aleluja."

"Vrit!" zavrišti Sonny. "Andy! Casey! Netko!"

"Sonny, zvučiš prestrašeno", reče Jack. "Ne znam zašto -"

A onda je nešto - nešto što se činilo kao cijeli teret cigala - palo na stražnji dio njegova vrata, gurajući ga naprijed u jedno od zrcala nad umivaonikom. Da je bilo stakleno, bilo bi se skrhalo i gadno posijeklo Jacka. Ali sva zrcala bila su od uglačanog čelika. U Kući Sunca neće biti samoubojstava.

Jack je uspio dići jednu ruku i malo ublažiti udarac, ali još je bio ošamućen kad se okrenuo i ugledao Hecka Basta kako mu se kezi. Heck Bast udario ga je gipsom na svojoj desnoj ruci.

Dok je zurio u Hecka, odjednom mu je sinula ogromna, mučna spoznaja. To si bio ti!

"To je prokleto boljelo", rekao je Heck držeći desnu ruku u gipsu lijevom, "ali vrijedilo je, šmrkavče." Krenuo je naprijed.

To si bio ti! Ti si stajao nad Ferdom u tom drugom svijetu i bičevao ga do smrti. To si bio ti, ti si bio gargojla, to je bio tvoj blizanac!

Bijes tako uzavreo da je bio nalik sramu zapljusnuo je Jacka. Kad je Heck stigao dovoljno blizu, Jack se naslonio na umivaonik, čvrsto obim rukama zgrabio njegov rub, i obje noge gurnuo naprijed. Dohvatile su Hecka Basta čvrsto u prsa i poslale ga u otvoren odjeljak. Cipela koja se vratila u Indianu preko zahodske školjke ostavila je jasan mokar otisak na Heckovoj bijeloj dolčeviti. Heck je s pljuskom sjeo u zahodsku školjku, djelujući ošamućeno. Gips mu je zaklopotao po porculanu,

Sad su i drugi navalili unutra. Vuk je pokušavao ustati. Kosa mu je visjela preko lica. Sonny je krenuo prema njemu, jedne ruke još stisnute preko krvavog nosa, s očitom namjerom da ga opet obori.

"Da, samo ga dirni, Sonny", rekao je Jack tiho, a Sonny je ustuknuo.

Jack je uhvatio Vuka za ruku i pomogao mu da ustane. Vidio je kao u snu da se Vuk vratio dlakaviji no ikad. Sve je ovo prevelik stres za njega. To mu približava Promjenu i Kriste ovo nikad neće završiti, nikad… nikad.

On i Vuk udaljili su se od ostalih - Warwicka, Caseyja, Pedersena, Peabodyja, Singera - prema stražnjem dijelu zahoda. Heck je izlazio iz odjeljka u koji ga je Jack gurnuo, i Jack je vidio još nešto. Preskočili su iz četvrtog odjeljka u redu. Heck Bast izlazio je iz petog. U onom drugom svijetu su se pomakli taman dovoljno da se vrate u drugi odjeljak.

"Jebali su se tamo unutra!" vikao je Sonny, riječi prigušenih i nazalnih. "Retardirani i slatki! Warwick i ja smo ih uhvatili s kurcima na zraku!"

Jackova guzica dotakla je hladne pločice. Nemaju kamo pobjeći.

Pustio je Vuka, koji se opustio, ošamućen i jadan, i podigao šake. "Hajde", rekao je. "Tko će prvi?"

"Sve ćeš nas napasti?" upita Pedersen.

"Ako moram, hoću", reče Jack. "Što ćete učiniti, upregnuti me u ime Isusovo? Hajde!"

Treptaj nelagode na Pedersenovom licu; grč otvorenog straha na Caseyjevom. Stali su… doista su stali. Jack je osjetio trenutak divlje, glupe nade. Dječaci su zurili u njega s nelagodom ljudi koji promatraju bijesnog psa kojeg se može oboriti… ali koji bi prije toga mogao gadno izgristi nekoga.

"Maknite se, dečki", rekao je snažan, mekan glas, i svi su se rado izmakli u stranu, lica blistavih od olakšanja. Bio je to velečasni Gardener. Velečasni Gardener će znati kako to riješiti.

Krenuo je prema dječacima u kutu, odjeven jutros u ugljeno crne hlače i bijelu satensku košulju punih, skoro byronskih rukava. U ruci je držao onu crnu kutiju za injekciju.

Pogledao je Jacka i uzdahnuo. "Znaš li što Biblija kaže o homoseksualnosti, Jack?"

Jack mu je iskezio zube.

Gardener je tužno kimnuo, kao da je to i očekivao.

"Pa, svi dečki su zločesti", rekao je. "To se podrazumijeva." Otvorio je kutiju. Injekcija je zablistala.

"Ali ja mislim da ste se ti i tvoj prijatelj bavili nečim još gorim od sodomije", nastavio je Gardener svojim mekim, žalobnim glasom. "Posjećivali mjesta koja je bolje ostaviti starijima i pametnijima, možda."

Sonny Singer i Hector Bast razmijenili su iznenađen, nelagodan pogled.

"Mislim da je dio ovog zla… ove perverzije… moja vlastita pogreška." Izvadio je injekciju, pogledao je, a zatim izvadio bočicu. Predao je kutiju Warwicku i napunio injekciju. "Nikad nisam bio sklon siliti svoje dečke da se ispovijede, ali bez ispovijedi ne može biti odluke za Krista, a bez odluke za Krista, zlo nastavlja rasti. Zato, premda mi je to jako žao, vjerujem da je vrijeme postavljanja pitanja završilo, a stiglo je vrijeme zahtijevanja u Božje ime. Pedersen.

Peabody. Warwick. Casey. Držite ih!"

Dječaci su na njegovu zapovijed sunuli naprijed kao uvježbani psi. Jack je uspio jednom tresnuti Peabodyja, a onda su mu zgrabili ruke i pritisnuli ih.

"Dajde da ga dresdeb!" vikao je Sonny svojim novim, prigušenim glasom. Progurao se kroz gomilu zapanjenih dječaka, očiju blistavih od mržnje. "Želib ga dresduti!"

"Ne sada", reče Gardener. "Možda kasnije. Pomolit ćemo se oko toga, dobro, Sonny?"

"Da." Bljesak u Sonnyjevim očima postao je nedvojbeno grozničav. "Bolit ću se za do cijeli dad."

Kao čovjek koji se konačno budi nakon vrlo dugog sna, Vuk je zastenjao i ogledao se oko sebe. Vidio je da Jacka drže, vidio injekciju, i zgulio Peder-senovu ruku sa Jacka kao da je malo dijete. Iz grla mu je stiglo iznenađujuće snažno režanje.

"Ne! PUSTITE ga!"

Gardener se približio Vuku tako da ga ne vidi, glatko i otmjeno, podsjećajući Jacka na Osmonda koji je navalio na kolara u onom blatnjavom dvorištu. Igla je bljesnula i zabila se. Vuk se okrenuo, urlajući kao da ga je nešto ubolo… a na određeni način, upravo mu se to i dogodilo. Rukom je mahnuo prema injekciji, ali Gardener je uredno izbjegao udarac.

Dječaci koji su to promatrali na svoj ošamućen način tipičan za Kuću Sunca sad su pojurili prema vratima, djelujući prestravljeno.

Nisu htjeli imati veze s krupnim, priprostim Vukom u takvom bijesu.

"PUSTITE ga! Pus…ti… te…"

"Vuče!"

"Jack… Jacky…"

Vuk ga je promatrao zbunjenim očima koje su se poput čudnih kaleidoskopa mijenjale iz boje lješnjaka u narančastu pa u blatnjavo crvenu. Ispružio je dlakave ruke prema Jacku, a onda je Hector Bast stao iza njega i udarcem ga poslao na pod.

"Vuče! Vuče!" Jack je zurio u njega vlažnih, bijesnih očiju. "Ako si ga ubio, ti pasji skote -"

"Ššš, gospodine Jacku Parkeru", šapnuo mu je Gardener u uho, a Jack je osjetio kako ga igla bode u nadlakticu. "Sad samo budi tih. Ubacit ćemo ti mi malo sunca u dušu. I možda ćemo onda vidjeti kako ti se sviđa vući natovarena kolica uz spiralnu cestu. Možeš li reći aleluja?"

Ta ga je jedna riječ slijedila u mračni zaborav. Aleluja… aleluja… aleluja…

Dvadeset i šesto Poglavlje

Vuk u kutiji

1

Jack je bio budan dosta dugo prije nego što je shvatio da je budan, ali tek je postupno postao svjestan tko je i što se dogodilo i u kakvoj je situaciji - bio je, na određeni način, poput vojnika koji je preživio oštar i dugotrajan streljački napad. Ruka mu je pulsirala tamo gdje je Gardener u nju zabio injekciju. Glava ga je toliko boljela da se činilo da mu i same očne jabučice pulsiraju. Bio je silno žedan.

Napredovao je prema višoj razini svijesti kad je pokušao povrijeđeno mjesto na svojoj desnoj nadlaktici dotaknuti lijevom rukom. Nije to mogao učiniti. A razlog zašto to nije mogao bio je što su mu ruke nekako bile omotane oko njega samoga. Nanjušio je staro, pljesnivo platno - bio je to miris izviđačkog šatora pronađenog na tavanu nakon mnogo mračnih godina. Tek tada (premda je bar deset minuta tupo zurio u nju kroz skoro sklopljene oči) shvatio je što ima na sebi. Luđačku košulju.

Ferd bi to puno brže shvatio, Jacko, pomislio je, a pomisao na Ferda usredotočila mu je um usprkos drobećoj glavobolji. Malo se pomakao, a strelice bola u njegovoj glavi i pulsiranje u ruci natjerale su ga na stenjanje. Nije se mogao suzdržati.

Heck Bast: "Budi se."

Sunce Gardener: "Ne, ne budi se. Dao sam mu dozu dovoljnu da paralizira odraslog aligatora. Bit će u nesvijesti bar do večeras u devet. Samo malo sanja. Heck, hoću da večeras ti odeš gore i saslušaš ispovijedi. Reci dečkima da neće biti noćne kapele; moram stići na avion, a to je tek početak vjerojatno vrlo duge noći. Sonny, ti ostani i pomozi mi s knjigama."

Heck:" Ali zvučalo je kao da se budi."

Sunce: "Idi, Heck. I neka Bobby Peabody provjeri Vuka."

Sonny (hihoćući): "Baš mu se tamo ne sviđa, zar ne?"

Ah, Vuče, stavili su te natrag u Kutiju, žalio je Jack. Žao mi je…

moja greška… sve je ovo moja greška.

"Oni koji su na putu za pakao rijetko se oduševljavaju procesom spasenja", čuo je Jack Sunce Gardenera. "Kad vragovi u njima počnu umirati, čine to s vriskom. Sad kreni, Heck."

"Da, gospodine, velečasni Gardenera."

Jack je čuo ali nije vidio Hecka dok je izlazio. Još se nije usuđivao podići pogled.

2

Zaguran u grubo izrađenu, domaće zavarenu i zavijenu Kutiju kao žrtva preranog pogreba u željeznom lijesu, Vuk je cijelog dana zavijao, lupajući krvavim šakama o zidove Kutije, nogama udarajući dvostruko zatvorena vrata nalik onima pećnice, sve dok ga nije zaboljelo međunožje od bolova koji su se dizali uz njegove noge. Neće izaći udarajući šakama ili nogama, znao je to, kao što je znao da ga neće pustiti samo zato što vrišti i zahtijeva da ga puste. Ali nije si mogao pomoći. Vukovi iznad svega mrze biti zatvoreni.

Njegovi su vriskovi prolazili preko imanja Kuće Sunca, pa čak i do obližnjih polja. Dječaci koji bi ih čuli nervozno bi se pogledavali i ništa ne bi rekli.

"Vidio sam ga jutros u zahodu, i postao je opak", povjerio je Roy Owdersfelt Mortonu tihim, nervoznim glasom.

"Jesu li si drkali, kao što je Sonny rekao?" upita Morton.

Još jedno Vukovo zavijanje podiglo se iz zdepaste željezne Kutije, i oba dječaka pogledala su prema njoj.

"I te kako!" reče Roy zaneseno. "Ja baš nisam vidio jer sam nizak, ali Buster Oates je bio skroz naprijed i on kaže da onaj retardirani ima kobasicu k'o vatrogasno crijevo. Tako je rekao."

"Isuse!" rekao je Morton s puno poštovanja, razmišljajući možda o svojoj nevelikoj kobasici.

Vuk je zavijao cijeli dan, ali kad je sunce počelo zalaziti, prestao je. Dječacima je nova tišina bila zlokobna. Često su se pogledavali, a još češće i nelagodnije pogledavali su prema pravokutnom željeznom kavezu u središtu dvorišta Kuće. Kutija je bila duga metar i osamdeset i visoka devedeset centimetara - osim grubog četverokuta prerezanog na zapadnoj strani i pokrivenog čvrstom čeličnom mrežom, izgledala je točno kao željezni lijes. Što se tamo događa? Pitali su se. I čak i tijekom ispovijedi, kad bi se dječaci obično oduševili i zaboravili na sve ostalo, oči su se okretale prema jedinom prozoru dnevne sobe, premda je taj prozor gledao na stranu kuće točno nasuprot Kutiji.

Što se tamo događa?

Hector Bast je znao da nisu usredotočeni na ispovijed i to ga je ispunjavalo očajem, ali nije ih mogao prizvati jer nije znao što točno ne valja. Osjećaj ledenog iščekivanja uhvatio je dječake u Kući. Lica su im bila bljeđa no ikad, oči su im blistale kao narkomanima.

Što se tamo događa?

A događalo se nešto sasvim jednostavno.

Vuk je krenuo s Mjesecom.

Osjetio je da se događa kad se mrljica sunca koja je ulazila kroz otvor za zrak počela dizati sve više i više, dok je svjetlo postajalo crvenkasto. Bilo je prerano da krene s Mjesecom; on još nije bio do kraja otežao, i to će ga povrijediti. Ali dogodit će se, kao što se uvijek događa s Vukovima, u pravom ili krivom trenutku, kad ih se predugo i prejako pritisne. Vuk se dugo suzdržavao jer je Jacky to htio. U ovom je svijetu činio silno herojske stvari za Jacka. Jack će neke od njih mutno slutiti, ali nikad neće spoznati njihovu nevjerojatnu dubinu ili širinu.

Ali sad je umirao, i krenuo je s Mjesecom, jer se tako i to činilo podnošljivim - skoro svetim, i zacijelo predodređenim - pa je vuk krenuo s olakšanjem, i radosno. Bilo je predivno ne morati se više boriti.

Njegova usta, odjednom sva puna zuba.

3

Nakon što je Heck otišao, čuli su se zvukovi ureda: tiho škripanje stolaca koji se premještaju, zveckanje ključeva na pojasu Sunca Gardenera, otvaranje pa zatvaranje vrata ormarića s dokumentima.

"Abelson. Dvjesto pedeset dolara i trideset šest centi."

Zvuk tipkanja. Peter Abelson bio je jedan od dječaka u VE. Kao i svi dečki u VE, bio je pametan, pristojnog izgleda, i nije imao tjelesnih nedostataka. Jack ga je vidio samo nekoliko puta, ali mislio je da Abelson izgleda kao Dondi{53}, siroče krupnih očiju iz stripova.

"Clark. Šezdeset i dva dolara i sedamnaest centi."

Opet udarci na tipke. Stroj je zamrmljao kad je Sonny pritisnuo tipku ZBROJ.

"To je puno manje", primijeti Sonny.

"Razgovarat ću s njim, ne boj se. Sad, molim te, nemoj govoriti, Sonny. Gospodin Sloat stiže u Muncie u deset i petnaest, a to je duga vožnja. Ne želim zakasniti."

"Oprostite, velečasni Gardener."

Gardener je odgovorio nešto što Jack nije ni čuo. Na ime Sloat tresnuo ga je veliki šok - ali jedan dio njega se uopće nije iznenadio. Dio njega je znao da bi se to moglo spremati. Gardener je od početka bio sumnjičav. Nije htio zamarati svoga šefa trivijalnostima, pretpostavljao je Jack. Ili možda nije htio priznati da bez pomoći ne može izvući istinu iz Jacka. Ali konačno je nazvao - kamo? Istok? Zapad? Jack bi tada bio dao štošta da to dozna. Je li Morgan bio u Los Angelesu, ili u New Hampshireu?

Halo, gospodine Sloat. Nadam se da vam ne smetam, ali lokalna policija dovela mi je dječaka - zapravo, dvojicu dječaka, ali brine me onaj pametan. Čini se da ga poznajem. Ili ga možda poznaje moj… ah, moje drugo ja. Rekao je da se zove Jack Parker, ali… što? Da ga opišem? U redu.

I balon je pukao.

Molim te, nemoj govoriti, Sonny. Gospodin Sloat stiže u Muncie u deset i petnaest…

Vrijeme je skoro isteklo.

Rekao sam ti da vučeš guzicu kući, Jack… sad je prekasno.

Svi dečki su zločesti. To se podrazumijeva.

Jack je samo malo podigao glavu i pogledao preko sobe. Gardener i Sonny Singer sjedili su zajedno na suprotnoj strani stola u Gardenerovom podrumskom uredu. Sonny je tipkao na kalkulatoru dok mu je Gardener diktirao brojke, a za svakim brojem slijedilo je ime nekog iz Vanjske ekipe, svako ime po abecednom redu. Pred Suncem Gardenerom je stajala obračunska knjiga, dugačka čelična kutija za isprave, i neuredna hrpa omotnica. Kad je Gardener podigao jednu od tih omotnica da pročita iznos nažvrljan s jedne strane, Jack je vidio njenu pozadinu. Imala je crtež dvoje sretne djece, svako s po Biblijom u ruci, kako držeći se za ruke skakuću po puteljku prema crkvi. Ispod njih je pisalo BIT ĆU ZRAKA SUNCA ZA ISUSA.

"Temkin. Točno sto i šest dolara." Omotnica je išla u čeličnu kutiju, zajedno s ostalima koje su već zabilježene."

"Mislim da opet krade", reče Sonny.

"Bog vidi istinu ali čeka", reče Gardener blago. "Victor je dobar.

Sad začepi da to završimo prije šest." Sonny je tipkao.

Slika Isusa koji hoda po vodi bila je odmaknuta prema naprijed, otkrivajući sef iza sebe. Sef je bio otvoren.

Jack je vidio da na stolu Sunca Gardenera ima i drugih zanimljivih stvari: dvije omotnice, jedna označena sa JACK PARKER i druga s PHILIP JACK VUK. I njegov dobar stari ruksak.

Treća stvar bio je svežanj ključeva Sunca Gardenera.

S ključeva, Jackov pogled prešao je na zaključana vrata s lijeve strane sobe - Gardenerov privatni izlaz van, znao je. Kad bi samo postojao način -

"Yellin. Šezdeset i dva dolara i devetnaest centi."

Gardener uzdahne, stavi posljednju omotnicu u dugačku čeličnu kutiju, i zatvori knjigu. "Izgleda da je Heck bio u pravu. Mislim da se naš dragi prijatelj gospodin Jack Parker probudio." Ustao je, zaobišao stol i pošao prema Jacku. Njegove lude, zamagljene oči su blistale. Posegnuo je u džep i izvadio upaljač. Jack je osjetio kako se u njemu diže panika na taj prizor. "Samo što se ti uopće ne zoveš Parker, zar ne, dragi moj dječače? Zapravo se zoveš Sawyer, zar ne? O, da, Sawyer. I netko koga jako zanimaš će stići vrlo, vrlo skoro. I moći ćemo mu reći razne zanimljive stvari, zar ne?"

Sunce Gardener je zahihotao i otvorio Zippo, otkrivajući pocrnjeli kotač, od dima zatamnjen fitilj.

"Ispovijest je tako dobra za dušu", šapnuo je, i zapalio.

4

Bum.

"Što je to bilo?" upitao je Rudolph, podižući pogled sa svoje serije pećnica. Večera - petnaest velikih pita s puretinom - je lijepo napredovala.

"Što je bilo što?" upita George Irwinson.

Na sudoperu gdje je gulio krumpire, Donny Keegan ispustio je svoje glasno kevtanje smijeha.

"Ja nisam ništa čuo", reče Irwinson.

Donny se opet nasmije.

Rudolph iritirano pogleda prema njemu. "Misliš guliti te proklete krumpire dok ništa ne ostane od njih, idiote?"

"Njah - njah - njah!"

Bum!

"Eto ga, sad si čuo, zar ne?

Irwinson samo strese glavom.

Rudolph se odjednom prestrašio. Ti zvuči su stizali iz Kutije - za koju je, naravno, on trebao vjerovati da je sušilo za sijeno. Možeš misliti. Krupan dečko je bio u Kutiji - onaj za kojeg se priča da su ga jutros uhvatili u sodomiji s prijateljem, onim koji ga je jučer pokušao podmititi da ih pusti otići. Rekli su da je krupni dečko pokazao gadnu narav prije nego što ga je Bast zveknuo… a neki su govorili i da krupni dečko nije samo slomio Bastovu ruku; govorili su da ju je stisnuo u paramparčad. To je naravno bila laž, morala je biti, ali -

BUM!

Ovog puta se Irwinson ogledao. I odjednom je Rudolph zaključio da mora na zahod. I da će možda otići skroz na treći kat da obavi što treba. I neće izaći dva, možda tri sata. Osjetio je približavanje nečeg crnog - vrlo crnog.

BUM-BUM!

Jebeš pite od puretine.

Rudolph je skinuo svoju pregaču, bacio je na radnu površinu preko usoljenog bakalara koji je namakao za sutrašnju večeru, i krenuo iz kuhinje.

"Kamo idete?" upita Irwinson. Glas mu je odjednom bio previsok. Drhtao je. Donny Keegan nastavio je bijesno guliti krumpire veličine nogometnih lopti i svoditi ih na veličinu golf-loptica, tamne kose koja mu je visjela preko lica.

BUM! BUM! BUM-BUM-BUM!

Rudolph nije odgovorio na Irwinsonovo pitanje, i dok je stigao do stuba na drugom katu, skoro je trčao. Teška su vremena u Indiani, posla ima malo, a Sunce Gardener plaća gotovinom.

Svejedno, Rudolph se počeo pitati nije li došao trenutak da potraži novi posao, hoćete li reći izbavi me odavde.

5

BUM!

Kračun na vrhu vrata je pukao po pola. Načas je postojala mračna praznina između Kutije i vrata. Neko vrijeme, tišina. Onda: BUM!

Donji kračun je zaškripao, svinuo se.

BUM!

Pukao je.

Vrata kutije škripavo su se otvorila na svojim velikim, nezgrapnim šarkama domaće izrade. Dvije ogromne, debele dlakave noge su izvirile s tabanima prema gore. Dugačke pandže zabile su se u prašinu. Vuk se počeo izvlačiti van.

6

Naprijed-natrag prolazio je plamen pred Jackovim očima; naprijed-natrag, naprijed-natrag. Sunce Gardener djelovao je kao križanac između kabaretskog hipnotizera i nekog starinskog glumca u glavnoj ulozi u biografiji Velikog znanstvenika na Kasnom kasnom showu{54}. Možda Paul Muni{55}. Bilo je smiješno - da nije bio tako prestravljen, Jack bi se nasmijao. A možda bi se svejedno nasmijao.

"Sad imam nekih pitanja za tebe, a ti ćeš odgovoriti na njih", reče Gardener. "Gospodin Morgan bi mogao i sam izvući odgovore iz tebe - i to lako, ne sumnjam! - ali radije ga ne bih time gnjavio. Dakle… kako dugo si u stanju migrirati?"

"Ne znam što mislite."

"Kako dugo si u stanju migrirati na Teritorije?"

"Ne znam o čemu govorite."

Plamen se približio. "Gdje je crnjo?"

"Tko?"

"Crnjo, crnjo!" vrisne Gardener. "Parker, Parkus, kako se god zove! Gdje je?"

"Ne znam o kome govorite."

"Sonny! Andy!" zavrišti Gardener. "Odvežite mu lijevu ruku. Ispružite je prema meni."

Warwick se sagnuo preko Jackovog ramena i učinio nešto. Čas kasnije, odvajali su Jackovu ruku od njegovih leđa. Prolazili su ga srsi i trnci dok mu se ruka budila. Jack se pokušao boriti, ali bilo je beskorisno. Ispružili su mu ruku.

"Sad mu raširite prste."

Sonny je povukao Jackov prstenjak i mali prst u jednom smjeru;

Warwick je povukao kažiprst i srednji prst u drugom. Čas kasnije, Gardner je prislonio plamen Zippoa na kožicu u podnožju tako stvorenog V-oblika. Bol je bila potpuna, leteći mu uz lijevu ruku i odatle naizgled puneći mu cijelo tijelo. Podigao se slatkast, čađavi miris. On. Kako gori. On.

Nakon cijele vječnosti, Gardener je povukao Zippo i zatvorio ga. Čelo mu je bilo pokriveno sitnim graškama znoja. Teško je disao.

"Vragovi vrište prije nego što izađu", rekao je. "O, da, doista je tako. Zar ne, dečki?"

"Da, Bogu hvala", reče Warwick.

"To ste dobro pogodili", reče Sonny.

"O, da, znam ja to. Doista to znam. Znam ja tajne i dječaka i vragova." Gardener je zahihotao, zatim se nagne naprijed sve dok mu lice nije bilo na centimetar od Jackovog. Slatkasti miris kolonjske vode ispunio je Jackov nos. Koliko god bio grozan, činio mu se puno boljim od njegova vlastitog gorućeg mesa. "Sad, Jack. Kako dugo već migriraš? Gdje je crnjo? Koliko zna tvoja majka? Kome si rekao? Što ti je crnjo rekao? Počet ćemo od toga."

"Ne znam o čemu govorite."

Gardener mu pokaže zube u kezu.

"Dečki", rekao je, "još ćemo mi ubaciti sunce u dušu ovog dečka. Opet mu svežite lijevu ruku, i odvežite desnu."

Sunce Gardener opet je otvorio svoj upaljač i čekao da to učine, palca blago položenog na kotačić za kresanje.

7

George Irwinson i Donny Keegan još su bili u kuhinji.

"Netko je tamo vani", reče George nervozno.

Donny nije ništa rekao. Dovršio je guljenje krumpira i sad je stajao kraj peći da se zagrije. Nije znao što dalje. Ispovijed se održavala niz hodnik, znao je, i tamo je želio biti - ispovijed je sigurna, a ovdje u kuhinji osjećao se jako, jako nesigurno - ali Rudolph ih nije pustio. Najbolje je ostati ovdje.

"Čuo sam nekoga", reče George.

Donny se nasmije: "Njah! Njah! Njah!"

"Isuse, pozli mi od tog tvog smijeha", reče George. "Imam pod madracom novu epizodu Kapetana Amerike{56}. Ako pogledaš van, dat ću ti da ga pročitaš."

Donny strese glavom i opet se magareće nasmije.

George je pogledao prema vratima. Zvukovi. Grebanje. Tako je zvučalo, grebanje po vratima. Kao pas koji traži da ga se pusti unutra. Izgubljeno štene bez doma. Samo, kakva to vrst izgubljene štenadi bez doma grebe po vrhu vrata visokih preko dva metra?

George je prišao prozoru i pogledao van. U tami nije vidio skoro ništa. Kutija je bila samo tamnija sjena među sjenama.

George priđe vratima.

8

Jack je vrištao tako glasno i tako jako da mu se činilo da će mu grlo puknuti. Sad im se pridružio i Casey, Casey sa svojim velikim, opuštenim trbuhom, i to je bila sreća za njih, jer sad su trebala trojica - Casey, Warwick i Sonny Singer - da se pohrvu sa Jackovom rukom i pridrže mu dlan na plamenu.

Kad se Gardener ovog puta povukao, na boku Jackove šake bila je crna, mjehurasta opeklina veličine novčića.

Gardener je ustao, uzeo sa stola omotnicu označenu sa JACK PARKER, i donio je. Izvadio je trzalicu.

"Što je to?"

"Trzalica", uspije Jack. Šake su mu gorjele u agoniji.

"Što je na Teritorijima?"

"Ne znam što mislite."

"Što je ovo?"

"Špekula. Što ste slijepi?"

"Je li to igračka na Teritorijima?"

"Ne -"

"Je li zrcalo?"

"-znam -"

"Je li zvrk koji nestane kad ga brzo zavrtiš?"

"-o čemu-"

"ZNAŠ! ZNAŠ DOBRO, TI PAKLENSKO PEDERSKO ŠTENE!"

"-govorite."

Gardener je prešao rukom preko Jackovog lica.

Izvadio je srebrni dolar. Oči su mu blistale.

"Što je ovo?"

"To je novčić za sreću od moje tete Helen."

"Što je na Teritorijima?"

"Kutija rižinih pahuljica."

Gardener podigne upaljač.

"Posljednja prilika, dečko."

"Pretvori se u vibrafon i svira Crazy Rhythm."

"Opet mu ispružite desnu ruku", reče Gardener.

Jack se borio, ali na kraju su mu izvukli ruku.

9

U pećnici, pite s puretinom su počele gorjeti.

George Irwinson stajao je kraj vrata skoro pet minuta pokušavajući skupiti dovoljno hrabrosti da ih otvori. Onaj zvuk grebanja se ponovio.

"Ama, pokazat ću ti da se nemaš čega bojati, kukavico", reče George srčano. "Kad si snažan u Gospodu, nikad se ne moraš bojati!"

S tom izjavom, otvorio je vrata. Ogroman, dlakav, zasjenjen stvor stajao je na pragu, očiju koje su crveno blistale iz dubine duplji. Georgeove oči pratile su jednu šapu dok se dizala u vjetrovitom jesenjem mraku i spuštala. Pandže od petnaest centimetara blistale su na svjetlu kuhinje. Oderale su glavu Georgea Irwinsona s vrata, i glava mu je poletjela preko prostorije, prskajući krv, pa udarila u cipele nasmijanog Donnyja Keegana, Donnyja Keegana koji se smijao kao lud.

Vuk je skočio u kuhinju i spustio se na sve četiri. Prošao je kraj Donnyja Keegana ni ne pogledavši ga, i pojurio hodnikom.

10

Vuk! Vuk! Sad i odmah!

U sebi je doista čuo Vukov glas, ali dublji, bogatiji, zapovjedničkiji nego što ga je Jack ikad čuo. Prosijekao je kroz izmaglicu bola kao fini švedski nož.

Pomislio je, Vuk jaše s Mjesecom. Ta mu je pomisao donijela mješavinu trijumfa i tuge.

Sunce Gardener gledao je prema gore, stisnutih očiju. Tog je časa i sam uvelike izgledao kao zvijer - zvijer koja je niz vjetar nanjušila opasnost.

"Velečasni?" upita Sonny. Sonny je bio malo zadihan, a zjenice su mu bile vrlo krupne. On uživa, pomisli Jack. Ako progovorim, Sonny će biti razočaran.

"Nešto sam čuo", reče Gardener. "Casey. Idi prisluhni u kuhinji i dnevnoj sobi."

"Dobro." Casey je otišao.

Gardener opet pogleda Jacka. "Uskoro ću morati krenuti u Muncie", rekao je, "i kad se sastanem s gospodinom Morganom, želim mu smjesta moći pružiti neke informacije. Zato ti je bolje da progovoriš, Jack. Poštedi se daljnjeg bola."

Jack ga je pogledao, nadajući se da se divlje lupanje njegovog srca ne vidi ni na njegovom licu ni u ubrzanom, primjetnijem pulsiranju na vratu. Ako je Vuk izašao iz Kutije -

Gardener je jednom rukom uzeo trzalicu koju je Jack dobio od Speedyja, a drugom novčić koji je dobio od satnika Farrena. "Što je to?"

"Kad preskočim, pretvore se u kornjačina jaja", rekao je Jack i nasmijao se divlje, histerično.

Gardenerovo lice potamnjelo je od bijesne krvi.

"Opet mu svežite ruke", rekao je Sonnyju i Andyju. "Svežite mu ruke i onda tom paklenskom kopiletu skinite hlače. Da vidimo što će se dogoditi kad zagrijemo njegova jaja.

11

Heck Bast umirao je od dosade na ispovijedi. Sve je to već čuo, te sitne grijehe po narudžbi. Uzeo sam novac iz majčine torbice, pušio sam travu u školskom dvorištu, znali smo stavljati ljepilo u papirne vrećice i snifati, radio sam ovo, radio sam ono. Stvari za klince. Nikakvih uzbuđenja. Ništa što bi mu skrenulo misli od upornog tuljenja bola u njegovoj ruci. Heck je želio biti dolje, raditi na onom klincu Sawyeru. A onda bi mogli krenuti i na krupnog zaostalog tipa koji ga je nekako iznenadio i uništio mu desnu ruku. Da, krenuti na tog krupnog zaostalog tipa bi bilo pravo zadovoljstvo. Po mogućnosti s kliještima.

Trenutno je tunjao dječak po imenu Vernon Skarda.

"…i tako smo on i ja vidjeli da su ključevi u njenoj, znate što mislim. I on kaže, idemo zaskočiti kurvu i provozati je po kvartu, tako je rekao. Ali ja sam znao da to nije u redu, i tako sam rekao, i onda je on rekao, ti si običan tronjo. Pa sam ja rekao, nisam ti ja tronjo. Baš tako. Pa je on rekao, dokaži, dokaži. Neću ja krasti aute, kažem ja, pa on kaže…"

O, Kriste dragi, pomisli Heck. Ruka ga je već stvarno gnjavila, a tablete protiv bolova bile su mu gore u sobi. Na suprotnoj strani sobe, vidio je kako Peabody vježba čeljust zijevajući do krckanja.

"I onda smo se provezli oko kvarta, i onda mi on kaže, kaže mi -"

Vrata su odjednom tresnula unutra tako snažno da su se otrgla sa šarki. Udarila su u zid, odskočila, udarila dječaka po imenu Tom Cassidy, bacila ga na pod i pričepila. Nešto je skočilo u dnevnu sobu - isprva je Heck Bast pomislio da je to najveći jebeni pas kojeg je ikad vidio. Dečki su vrištali i skakali sa stolaca… a onda su se smrznuli, razrogačenih očiju punih nevjerice, kad se sivocrna zvijer koja je bila Vuk uspravila, još vukući krpice platnenih hlača i karirane košulje.

Vernon Skarda je zurio, razrogačenih očiju, obješene vilice. Vuk je zavijao, bljeskajući očima oko sebe dok su se dečki povlačili od njega. Pedersen je krenuo prema vratima. Vuk, tako visok da je glavom skoro doticao strop, kretao se s tekućom hitrinom. Zamahnuo je rukom debelom kao stropna greda. Pandže su napravile kanale na Pedersenovim leđima. Načas mu se jasno vidjela kralježnica - izgledala je kao krvavi produžni kabel. Limfa je zapljusnula zidove. Pedersen je napravio jedan velik, teturav korak u hodnik, i srušio se.

Vuk se okrenuo natrag… a njegove blistave oči usredotočile su se na Hecka Basta. Heck je naglo ustao na odrvenjelim nogama, zureći u taj dlakavi, crvenooki užas. Znao je tko je to… ili bar tko je to bio. Heck bi tada dao sve na svijetu da mu opet bude dosadno.

12

Jack je opet sjedio na stolcu, spaljenih bolnih ruku opet pritisnutih o dno leđa - Sonny je okrutno čvrsto stegnuo luđačku košulju, a onda otkopčao Jackove hlače i gurnuo ih dolje.

"A sad", rekao je Gardener držeći svoj Zippo tako da ga Jack vidi. "Sad me poslušaj, Jack, i to dobro. Opet ću ti početi postavljati pitanja. A ako ne odgovoriš na njih dobro i istinito, onda nikad više nećeš morati brinuti o iskušenju jebanja."

Sonny Singer se divlje zahihotao na ovo. Onaj blatnjavi, polumrtvi izraz pohote opet mu se pojavio u očima. Zurio je u Jackovo lice s nekom vrstom bolesne pohlepe.

"Velečasni Gardener! Velečasni Gardener!" Bio je to Casey, i Casey je zvučao izbezumljeno. Jack opet otvori oči. "Gore je nekakva gužva!"

"Nemoj me sad smetati."

"Donny Keegan se u kuhinji ceri kao luđak! A-"

"Rekao je da ga ne smetaš sad", reče Sonny. "Zar nisi čuo?"

Ali Casey je bio previše izbezumljen da stane "-i zvuči kao da je u dnevnoj sobi izbila pobuna! Vrištanje! Vikanje! I zvučio kao -" Odjednom, Jackov um ispunio se urlanjem nevjerojatne sile i vitalnosti:

Jacky! Gdje si! Vuk! Gdje si sad i odmah?

"-tamo gore je nekakav čopor pasa!" Gardener je sad gledao Caseyja, stisnutih očiju, usnica čvrsto pritisnutih.

Gardenerov ured! Dolje! Gdje smo prije bili!

DOLJE, Jacky?

Stube! Niza STUBE, Vuk!

Sad i odmah!

To je bilo to; Vuk mu je nestao iz glave. Odozgo, Jack je čuo bum i vrisak.

"Velečasni Gardener?" upita Casey. Njegovo inače rumeno lice bilo je silno blijedo. "Velečasni Gardener, što je? Što -"

"Začepi!" rekao je Gardener, a Casey je ustuknuo kao da ga je pljusnuo, očiju razrogačenih i povrijeđenih, uzdrhtalih krupnih obraza. Gardener se progurao kraj njega i prišao sefu. Iz njega je izvukao ogroman pištolj koji si je zataknuo za pojas. Po prvi put, velečasni Sunce Gardener djelovao je prestrašeno i zbunjeno.

Gore, čula se galama i neki prigušen zvuk krckanja za kojim je slijedilo vrištanje. Pogledi Singera, Warwicka i Caseyja nervozno su se okrenuli prema gore - izgledali su kao prestrašeni stanovnici skloništa koji slušaju fijuk bombi iznad sebe.

Gardener pogleda Jacka. Na licu mu se pojavio smiješak, uglovi usana neravnomjerno su se trzali, kao da su na njih prikvačene uzice, uzice koje povlači lutkar koji baš nije dobar u svome poslu.

"Doći će ovamo, zar ne?" reče Sunce Gardener. Kimnuo je glavom kao da je Jack odgovorio. "Doći će… ali mislim da neće otići."

13

Vuk je skočio. Heck Bast uspio je desnu ruku u gipsu podići pred grlo. Osjetio je vreli bljesak bola, krhko krckanje, i oblak gipsane prašine kad je Vuk odgrizao gips - i ono što je u njemu ostalo od ruke. Heck je tupo gledao dolje gdje je nekad bila ruka. Krv mu je sukljala iz zapešća. Natapala je njegovu bijelu dolčevitu sjajnom, vrućom toplinom.

"Molim te", zavijao je Heck. "Molim te, nemoj -" Vuk ispljune ruku. Glava mu je krenula naprijed brzinom zmije koja udara. Heck je osjetio mutan dojam povlačenja kad mu je Vuk razderao grlo, a onda više ništa nije znao.

14

Kad je izjurio iz dnevne sobe, Peabody se poskliznuo na Pedersenovu krv, pao na jedno koljeno, ustao, i onda odjurio niz hodnik u prizemlju što je brže mogao, usput bljujući po sebi. Klinci su jurili posvuda, vrišteći u panici. Peabodyjeva panika još nije bila tako potpuna. Sjećao se što bi trebao učiniti u ekstremnim situacijama - premda nije vjerovao da je itko ikad očekivao ovako ekstremnu situaciju; imao je predodžbu da je velečasni Gardener mislio na nekog klinca koji popizdi i razdere drugog klinca, ili tako nešto.

Iza predvorja kamo su dovodili nove klince kad bi tek stigli u Kuću Sunca bio je mali ured koji su koristili samo nasilnici koje je Gardener nazivao svojim "učenicima - pomoćnicima".

Peabody se zaključao u tu sobu, dohvatio slušalicu, i nazvao broj za hitne slučajeve. Čas kasnije, razgovarao je s Frankyjem Williamsom.

"Peabody, iz Kuće Sunca", rekao je. "Trebali biste došli ovamo sa svim policajcima koje možete prikupiti, policajče Williams. Ovdje je-"

Izvana je začuo zavijajući krik za kojim je uslijedilo treskavo lomljenje drveta. Čuo je iskeženo, zalajano režanje, i krik se prekinuo.

"- izbio pravi pakao", završio je.

"Kakav pakao?" upita Williams nestrpljivo. "Daj mi Gardenera."

"Ne znam gdje je velečasni, ali htio bi da dođete. Ima mrtvih ljudi. Mrtvih klinaca."

"Molim?"

"Samo dođite ovamo s puno ljudi", reče Peabody. "I puno pištolja."

Još jedan vrisak. Tresak nečeg teškog - vjerojatno stari kredenc u predvorju - što se prevrće.

"Sa strojnicama, ako ih imate."

Kristalno zveckanje dok se rušio veliki svjećnjak u predvoiju. Peabody se trznuo. Zvučalo je kao da to čudovište uništava cijelu kuću golim rukama.

"Dovraga, donesite nuklearnu bombu ako možete", rekao je Peabody zapjenjeno.

"Što -"

Peabody je sklopio slušalicu prije nego što je Williams stigao završiti. Zavukao se pod stol. Pokrio se rukama preko glave. I počeo se usrdno moliti da sve ovo ispadne samo san - najgora jebena noćna mora njegovog života.

15

Vuk je bjesnio po hodniku u prizemlju, između dnevne sobe i ulaznih vrata, zastavši samo da prevrne kredenc, pa zatim lako skoči i dograbi luster. Ljuljao se na njemu kao Tarzan dok se nije otrgao sa stropa i prosuo dijamante kristala po cijelom sagu hodnika.

DOLJE. Jacky je DOLJE. A sad… gdje je to?

Dječak koji više nije mogao izdržati agoniju napetosti čekanja da stvor ode otvorio je vrata ugrađenog ormara u kojem se sakrio i pojurio prema stubama. Vuk ga dograbi i baci ga niz hodnik. Dječak je udario u zatvorena kuhinjska vrata udarcem od kojeg su pucale kosti, i pao.

Vuku se vrtjelo u glavi od opijajućeg mirisa svježe prolivene krvi. Kosa mu je u krvavim kovrčama visjela oko gubice i njuške. Pokušavao je zadržati misli, ali bilo je teško - teško. Sad mora jako hitro pronaći Jackyja, prije nego što potpuno izgubi sposobnost razmišljanja. Odjurio je natrag u kuhinju, odakle je došao, opet se spuštajući na sve četiri jer je kretanje tako bilo lakše i brže… i odjednom, prolazeći kraj zatvorenih vrata, sjetio se. Usko mjesto. Kao da su se spuštali u grob. Miris, vlažan i težak u njegovom grlu DOLJE. Iza onih vrata. Sad i odmah!

"Vuk!" povikao je, premda su dječaci koji su se skutrili u skrovištima u prizemlju i na katu čuli samo sve glasnije, trijumfalno zavijanje. Podigao je oba mišićava čekića koja su mu bila ruke i zabio ih u vrata. Otvorila su se po sredini, bljujući iverje niza stubište. Vuk se probio kroz to i da, tu je bilo usko mjesto, kao grlo; tu je bio put do mjesta gdje je Bijeli Čovjek govorio svoje laži dok su Jack i Slabiji Vuk morali sjediti i slušati.

Jack je sad tamo dolje. Vuk ga je nanjušio.

Ali nanjušio je i Bijelog Čovjeka… i barut.

Oprezno…

O, da. Vuci znaju za oprez. Vuci mogu trčati i razdirati i ubijati, ali kad treba… Vuci znaju za oprez.

Spustio se niza stube na sve četiri, tih kao podmazan dim, očiju crvenih kao svjetla kočnica.

16

Gardener je postajao sve nervozniji; Jacku je izgledao kao čovjek koji ulazi u područje histerije. Oči su mu se trzavo kretale na tri strane, od studija u kojem je Casey mahnito osluškivao do Jacka, pa onda do zatvorenih vrata koja vode na hodnik.

Većina galame odozgo prestala je već prije nekog vremena.

Sad je Sonny Singer krenuo prema vratima. "Otići ću gore i vidjeti što se -"

"Ne ideš ti nikamo! Vrati se ovamo!"

Sonny se trznuo kao da ga je Gardener udario.

"Što je, velečasni Gardener?" upita Jack. "Djelujete malo nervozno."

Sonny ga potrese šamarom. "Pripazi kako se izražavaš, šmrkavče! Samo pripazi!"

"I ti djeluješ nervozno, Sonny. I ti, Warwick. A Casey, tamo unutra-"

"Neka zašuti!" zavrištao je Gardener odjednom. "Ne možete nešto učiniti? Moram li ja sve ovdje sam?"

Sonny je opet pljusnuo Jacka, puno jače. Jacku je nos prokrvario, ali nasmiješio se. Vuk je sad bio vrlo blizu… i Vuk je oprezan. Jack je počeo gajiti ludu nadu da bi se mogli živi izvući odavde.

Casey se odjednom ispravio i zatim strgnuo slušalice s glave i pritisnuo prekidač interkoma.

"Velečasni Gardener! Na vanjskim mikrofonima čujem sirene!" Gardenerove oči, sad preširoke, kliznule su natrag na Caseyja.

"Što? Koliko? Kako daleko?"

"Zvuči kao da ih je puno", reče Casey. "Još nisu blizu. Ali stižu ovamo. Nema sumnje."

Gardeneru su tada živci popustili; Jack je vidio kako se to događa. Čovjek je načas neodlučno sjedio, a onda si oprezno obriše usta nadlanicom.

Nije u pitanju ono što se dogodilo gore, a nisu ni samo sirene. I on zna da je Vuk blizu. Na svoj način, nanjušio ga je… i to mu se ne sviđa. Vuče, možda imamo šansu! Možda je imamo!

Gardener preda pištolj Sonnyju Singeru. "Nemam ovog časa vremena za policiju, ni za gužvu koja bi mogla biti gore", rekao je. "Važan je Morgan Sloat. Ja idem u Muncie. Ti i Andy idete sa mnom, Sonny. Ti drži pištolj uperen na našeg prijatelja Jacka dok ja izvezem auto iz garaže. Kad čuješ trubu, izađi."

"Što je s Caseyjem?" zamumlja Andy Warwick.

"Da, da, dobro, i Casey", složio se Gardener odjednom, a Jack pomisli: Pobjeći će vam, tupani glupi. Pobjeći će vam, tako je očito da bi mogao unajmiti oglasnu ploču na Sunset Stripu i objaviti to, a vama su mozgovi previše zamagljeni da to shvatite. Sjedili biste ovdje još deset godina i čekali da potrubi, ako biste imali dovoljno hrane i toaletnog papira.

Gardener ustane. Sonny Singer, lica rumenog od nove važnosti, sjeo je za njegov stol i uperio pištolj u Jacka. "Ako se pojavi njegov retardirani prijatelj", reče Gardener, "upucaj ga."

"Kako bi se on mogao pojaviti?" upita Sonny. "On je u Kutiji."

"Nije važno", reče Gardener. "On je zao, obojica su zli, to je nedvojbeno, to se podrazumijeva, ako se retardirani pojavi, upucaj ga, upucaj ih obojicu."

Prevrnuo je svoje ključeve i odabrao jedan. "Kad čujete trubu", reče.

Otvorio je vrata i izašao. Jack je napinjao uši da čuje sirene, ali nije ništa čuo.

Vrata su se zatvorila za Suncem Gardenerom.

17

Vrijeme koje se rasteže.

Minuta koja je djelovala kao dvije; dvije koje su djelovale kao deset; četiri koje su djelovale kao sat. Trojica Gardenerovih učenikapomoćnika ostavljena s Jackom izgledali su kao dečki koji igraju crne kraljice. Sonny je sjedio jako uspravno za stolom Sunca Gardenera - mjesto koje je silno želio i u kojem je uživao. Pištolj je bio mirno uperen u Jackovo lice. Warwick je stajao kraj vrata prema hodniku. Casey je sjedio u sjajno osvijetljenom studiju, opet sa slušalicama na ušima, tupo zureći kroz drugi stakleni prozorčić, u tamu kapele, ne videći ništa, samo slušajući.

"Neće vas povesti sa sobom, znate", reče Jack odjednom. Zvuk njegovog glasa malo ga je iznenadio. Bio je miran i nimalo prestrašen.

"Začepi, šmrkavče", odreže Sony.

"Nemojte očekivati da ćete čuti tu trubu", reče Jack. "Nećete je čuti."

"Kad opet progovori, Andy, slomi mu nos", reče Sonny.

"Tako je", reče Jack. "Slomi mi nos, Andy. Upucaj me, Sonny. Drotovi dolaze. Gardener je otišao, i pronaći će vas trojicu kako stojite kraj mrtvog tijela u luđačkoj košulji." Zastao je i ispravio se: "Mrtvog tijela u luđačkoj košulji sa slomljenim nosom."

"Udari ga, Andy", reče Sonny.

Andy Warwick odmakao se od vrata i krenuo prema mjestu gdje je Jack sjedio u luđačkoj košulji, s hlačama i gaćama oko gležnjeva. Jack otvoreno okrene lice prema Warwicku.

"Tako je, Andy", reče. "Udari me. Bit ću miran. Sjajna meta."

Andy Warwick stisnuo je šaku, zamahnuo… i oklijevao. Nesigurnost mu je bljeskala u očima.

Na Gardenerovom stolu stajao je digitalni sat. Jackov pogled načas je skrenuo do njega, pa opet na Warwicka. "Prošlo je četiri minute, Andy. Koliko treba da se izveze auto iz garaže? Ako se žuriš?"

Sonny Singer iskočio je iz stolca Sunca Gardenera, zaobišao stol, i napao Jacka. Njegovo usko, tajnovito lice bilo je bijesno. Šake su mu bile stisnute. Krenuo je udariti Jacka. Warwick, koji je bio krupniji, ga je zadržao. Na Warwickovom licu sad se vidjelo nelagodu - duboku nelagodu.

"Čekaj", rekao je.

"Ne moram ja to slušati! Ne -"

"Zašto ne upitaš Caseyja koliko su blizu te sirene?" upitao je Jack, a Warwick se još jače namrštio. "Ostavio vas je na cjedilu, zar ne shvaćate? Trebam vam crtati? Ovdje je sve otišlo kvragu. On je to znao - nanjušio je to! I ostavio je vas kao krivce. Po zvukovima odozgo -"

Singer se oslobodio Warwickovog nevoljkog držanja i zveknuo Jacka po obrazu. Glava mu se zaljulja u stranu, onda se polako vrati.

"- krivi ćete biti za gadne stvari", dovrši Jack.

"Začepi ili ću te ubiti", sikne Sonny.

Brojke na satu su se promijenile.

"Sad je već pet minuta", reče Jack.

"Sonny", rekao je Warwick napuklog glasa. "Izvucimo ga iz toga."

"Ne!" Sonnyjev povik zvučao je ranjeno, bijesno… i na kraju prestrašeno.

"Znaš što je velečasni rekao", reče Warwick hitro. "Prije. Kad su došli ljudi s televizije. Nitko ne smije vidjeti luđačke košulje. Ne bi shvatili. Oni -"

Klik! Interkom.

"Sonny! Andy!" Casey je zvučao uspaničeno. "Bliže su! Sirene!

Kriste! Što bismo trebali učiniti?"

"Puštaj ga smjesta!" Warwickovo lice bilo je blijedo, osim dvije točke rumenila visoko na jagodicama.

"Velečasni Gardener je isto tako rekao -"

"Jebe mi se što je isto tako rekao!" Warwickov glas se spustio, i sad je izrekao najdublji dječji strah: "Uhvatit će nas, Sonny! Uhvatit će nas!"

I sad se Jacku činilo da čuje sirene, ili je to možda bila samo njegova mašta.

Sonnyjeve oči zakotrljale su se prema Jacku s užasnom, uhvaćenom neodlučnošću. Napola je podigao pištolj, i načas je Jack vjerovao da će ga Sonny doista sad upucati.

Ali sad je već prošlo šest minuta, i nije bilo trube od predstavnika Božjeg, objavljujući da je deus ex machina već otišao za Muncie.

"Pusti ga ti", rekao je Sonny natmureno Andyju Warwicku. "Ja ga ne želim ni dotaći. On je grešnik. I peder."

Sonny se povukao za stol dok su prsti Andyja Warwicka petljali s vezicama luđačke košulje.

"Bolje ti je da ništa ne kažeš", dahnuo je. "Bolje ti je da ništa ne kažeš ili ću te sam ubiti." Desna ruka slobodna.

Lijeva ruka slobodna.

Meko su mu se srušile u krilo. Žmarci i trnci.

Warwick je odvratno sredstvo skinuo s njega, užas mrkog platna i kožnih vezica. Warwick je pogledao stvar u svojim rukama i namrštio se. Prešao je sobu i počeo je uguravati u sef Sunca Gardenera.

"Podigni hlače", reče Sonny. "Misliš da ti želim gledati kobasicu?"

Jack si je podigao gaće, uhvatio pojas svojih hlača, ispustio ga, i uspio ih na kraju podići.

Klik! Interkom.

"Sonny! Andy!" Caseyjev glas, uspaničen. "Čujem nešto!"

"Skreću li k nama?" Sonny je skoro zavrištao. Warwick je udvostručio napore da zagura luđačku košulju u sef. "Skreću li pred naša -"

"Ne! U kapeli! Ništa ne vidim ali čujem nešto u -"

Čula se eksplozija prskanja stakla kad je Vuk iz mraka kapele uskočio u studio.

18

Caseyjevi vriskovi dok je uzmicao od kontrolne ploče u svome stolcu na kotačićima bili su užasno pojačani.

U studiju je nastala kratka oluja stakla. Vuk se dočekao sa sve četiri na iskošenu kontrolnu ploču i napola se preverao a napola skliznuo niz nju, crveno sijevajući očima. Njegove duge pandže nasumce su okretale brojčanike i prebacivale prekidače. Veliki Sonyjev magnetofon počeo se okretati.

"KOMUNISTI!" zaurlao je glas Sunca Gardenera. Bio je pojačan do maksimuma, utapajući Caseyjeve vriskove i Warwickove povike da ga upuca, Sonny, upucaj ga, upucaj ga! Ali Gardenerov glas nije bio sam. U pozadini, kao glazba iz pakla, stizalo je pomiješano zavijanje mnoštva sirena dok su Caseyjevi mikrofoni slušali karavan policijskih automobila koji skreće na prilaznu cestu Kuće Sunca.

"OH, ONI ĆE VAM REĆI DA JE U REDU GLEDATI TE PRLJAVE KNJIGE! REĆI ĆE VAM DA NIJE VAŽNO ŠTO JE PROTUZAKONITO MOLITI SE U JAVNIM ŠKOLAMA! REĆI ĆE VAM DA ČAK NIJE VAŽNO ŠTO SU ŠESNAEST PREDSTAVNIKA SAD-A I DVA GUVERNERA OTVORENI HOMOSEKSUALCI! REĆI ĆE VAM -"

Caseyjev stolac se otkotrljao do staklenog zida između studija i ureda Sunca Gardenera. Glava mu se okrenula, i načas su svi vidjeli njegove bolne, izbuljene oči. Onda je Vuk skočio s ruba kontrolne ploče. Glavom je udario Caseyja u želudac… i zaorao po njemu. Ralje su mu se počele otvarati i zatvarati brzinom stroja za sječu trske. Krv je letjela i prskala po prozoru dok se Casey grčio.

"Upucaj ga, Sonny, upucaj to jebeno čudo!" urlao je Warwick.

"Mislim da ću umjesto toga upucati njega", rekao je Sonny okrećući pogled prema Jacku. Progovorio je s izrazom čovjeka koji je konačno došao do velikog zaključka. Kimnuo je i počeo se smiješiti.

" - DAN DOLAZI, DEČKI! O, DA, MOĆAN DAN, I NA TAJ DAN TI KOMUNISTIČKI HUMANISTIČKI PAKLENSKI ATEISTI ĆE OTKRITI DA IH STIJENA NEĆE ZAŠTITI, MRTVO DRVO NEĆE IM PRUŽITI ZAKLONA! ONI ĆE, O, RECITE ALELUJA, ONI ĆE -"

Vuk koji reži i dere.

Sunce Gardener, koji divlja o komunizmu i humanizmu, paklenskim prodavačima droge koji se žele pobrinuti da se molitva nikad ne vrati u javne škole.

Sirene izvana; tresak automobilskih vrata; netko tko nekom drugom govori da uspori, klinac je zvučao prestravljeno.

"Da, ti si taj, ti si stvorio sve ove nevolje.

Podigao je.45-icu. Njuška pištolja izgledala je ogromno kao ulaz u tunel Oatley.

Stakleni zid između studija i ured prasnuo je prema unutra uz glasno, kašljavo režanje. Sivocrn dlakavi obris eksplodirao je u sobu, njuške skoro razderane komadom stakla, krvavih nogu. Zaurlao je skoro ljudski zvuk, a misao je Jacku stigla tako moćno da je skoro zateturao:

NEĆEŠ NAUDITI STADU!

"Vuče!" zaurlao je. "Pazi! Pazi, ima p-"

Sonny je dvaput povukao okidač,45-ice. Udari su bili zaglušujući u zatvorenom prostoru. Meci nisu bili namijenjeni Vuku; bili su namijenjeni Jacku. Ali umjesto toga zabili su se u Vuka, jer je u tom času bio između njih dvojice, usred skoka. Jack je vidio kako se ogromne, nepravilne, krvave rupe otvaraju na Vukovom tijelu gdje su meci izašli. Putanje oba metka su skrenule dok su uništavale Vukova rebra, i ni jedan nije dotakao Jacka, premda je osjetio kako mu je jedan projurio kraj lijevog obraza.

"Vuče!"

Vukov spretan, okretan skok postao je nespretan. Desno mu se rame zakrenulo naprijed i udario je u zid, prskajući krv i obarajući uokvirenu fotografiju Sunca Gardenera u fesu Hramaša{57}.

Smijući se, Sonny Singer okrenuo se prema Vuku i opet opalio. Držao je pištolj obim rukama i ramena su mu se trzala od udara. Barutni dim visio je kao gusta, odvratna, nepokretna zastava. Vuk se podigao na sve četiri i onda nekako ustao. Razarajući, ranjeni urlik bola i bijesa nadglasao je snimljeni glas Sunca Gardenera.

Sonny je i četvrti put opalio u Vuka. Metak je ostavio razjapljenu rupu na njegovoj lijevoj ruci. Letjela je krv i tetive.

JACKY! JACKY! O, JACKY, BOLI, TO ME BOLI -

Jacky je oteturao naprijed i dograbio Gardenerov digitalni sat; bila je to naprosto prva stvar koja mu je pala pod ruku.

"Sonny, pazi!" povikao je Warwick. "Paz -" Onda je Vuk, kojem su cijela prsa sad bila krvava mješavina dlake, skočio na njega. Warwick se hrvao s Vukom i načas se činilo skoro kao da plešu.

" - U JEZERU VATRE, ZAUVIJEK! JER BIBLIJA KAŽE -"

Jack je digitalni radio spustio na Sonnyjevu glavu svom snagom koju je mogao skupiti dok se Sonny okretao. Plastika se slomila. Brojke na prednjoj strani sata počele su nasumce treptati.

Sonny se okrenuo, pokušavajući podići pištolj. Jack je zavitlao radio u niskom uzdignutom luku koji je završio Sonnyju na ustima.

Sonnyju su se usnice povukle unatrag u krupnom smiješku kao iz lunaparka. Čulo se krckanje kad su mu zubi popucali. Prst mu je opet potegnuo obarač. Metak mu je prošao između stopala.

Udario je u zid, odbio se, i iskezio se Jacku krvavim ustima. Ljuljajući se na nogama, podigao je pištolj.

"Prokleti -"

Vuk je bacio Warwicka. Warwick je proletio kroz zrak silno lako i udario Sonnyja u leđa u trenutku kad je opalio. Metak je odletio nasumce, udarajući jedan od magnetofona u zvučnom studiju i pretvarajući ga u prašinu. Uzrujan vrištavi glas Sunca Gardenera je zašutio. Iz zvučnika se počelo uzdizati duboko zujanje.

Režeći, teturajući, Vuk je krenuo prema Sonnyju Singeru. Sonny je uperio.45-icu na njega i povukao okidač. Čulo se suho, nemoćno klik. Sonnyjev vlažni osmijeh je posustao.

"Ne", rekao je blago, i povukao okidač ponovno… i ponovno… i ponovno. Dok je Vuk posizao za njim, odbacio je pištolj i pokušao otrčati oko Gardenerovog velikog stola. Pištolj se odbio od Vukove lubanje i uz konačan, oslabljen izboj snage, Vuk je skočio preko stola Sunca Gardenera za Sonnyjem, razbacujući sve odatle. Sonny je ustuknuo, ali Vuk mu je uspio dohvatiti ruku.

"Ne!" vrištao je Sonny. "Ne, bolje nemoj, opet ćeš u Kutiju, ja sam ovdje velika faca, ja…ja… JAAAAAAAAAAA-!"

Vuk je iskrenuo Sonnyjevu ruku. Čuo se zvuk deranja, zvuk purećeg batka koji kida pretjerano nestrpljivo dijete. Odjednom, Sonnyjeva ruka bila je u Vukovoj krupnoj prednjoj šapi. Sonny je oteturao u stranu, dok mu je krv sukljala iz ramena. Jack je vidio mokru bijelu izbočinu kosti. Okrenuo se i divlje povratio.

Načas, cijeli je svijet zaplivao u sivilo.

19

Kad se opet osvrnuo, Vuk se ljuljao usred pokolja u koji se pretvorio Gardenerov ured. Oči su mu sad treptale blijedožuto, kao umiruće svijeće. Nešto mu se događalo na licu, na rukama i nogama opet je postajao Vuk, vidio je Jack… a onda u potpunosti shvati što to znači. Stare legende su lagale o tome kako samo srebrni meci mogu uništiti vukodlaka, ali očito nisu lagale o nekim stvarima. Vuk se mijenjao jer umire.

"Vuče, ne!" zajecao je i uspio ustati. Došao je na pola puta do Vuka, poskliznuo se u barici krvi, pao na jedno koljeno, opet ustao.

"Ne!"

"Jacky -" Glas je bio tih, grlen, jedva više od režanja… ali razumljiv. I, nevjerojatno, Vuk se nastojao nasmiješiti.

Warwick je otvorio Gardenerova vrata. Polako je uzmicao uza stubište, očiju razrogačenih i šokiranih.

"Idi!" vrisne Jack. "Idi, gubi se odavde!" Andy Warwick je pobjegao kao prestrašen zec. Glas s interkoma - glas Frankyja Williamsa - presijekao je kroz zujanje zvučnika. Bio je užasnut, ali pun strašnog, bolesnog uzbuđenja. "Kriste, vidi ovo! Kao da je netko popizdio s mesarskom sjekirom! Neki od vas neka provjere kuhinju!"

"Jacky-"

Vuk se srušio kao drvo koje pada.

Jack je kleknuo i okrenuo ga. Dlaka se topila s Vukovih obraza s jezovitom brzinom fotografije tijekom vremena. Oči su mu opet bile boje lješnjaka.

I Jacku su izgledale užasno umorne.

"Jacky-" Vuk je podigao krvavu ruku i dodirnuo Jackov obraz.

"Upucao… te? Je li…"

"Ne", rekao je Jack grleći prijateljevu glavu. "Ne, Vuk, nije me pogodio. Nijednom."

"Ja…" Vukove oči su se zatvorile i onda opet polako otvorile. Nasmiješio se nevjerojatno slatko i progovorio brižljivo, izgovarajući svaku riječ, očito s potrebom da prenese tu jednu stvar. "Ja sam… očuvao… stado… sigurnim."

"Da, jesi", rekao je Jack i suze su mu potekle. Boljele su. Grlio je

Vukovu kudravu, umornu glavu i plakao. "Bogme jesi, dobar stari

Vuk-"

"Dobar… dobar stari Jacky."

"Vuče, otići ću gore… ima drotova… ambulantna kola…"

"Ne!" Vuk kao da se opet razbudio uz veliki napor. "Idi dalje… ti idi dalje…"

"Ne bez tebe, Vuče!" Sva su se svjetla zamutila, udvostručila, utrostručila. Držao je Vukovu glavu u svojim spaljenim rukama. "Ne bez tebe, a-a, nema šanse -"

"Vuk… ne želi živjeti u ovom svijetu." Udahnuo je teško, drhtavo svojim širokim, razorenim prsima i opet se pokušao nasmiješiti.

"Miriše… miriše previše grozno."

"Vuče… slušaj, Vuče -"

Vuk ga je blago uzeo za ruke; držeći ih, Jack je osjećao kako se dlaka s njih topi. Bio je to jezovit, strašan osjećaj.

"Volim te, Jacky."

"I ja tebe volim, Vuče", reče Jack. "Sad i odmah." Vuk se nasmiješi.

"Vraćam se, Jacky… osjećam to. Vraćam se…"

Odjednom, čak i Vukove ruke djelovale su nestvarno u Jackovom stisku.

"Vuče!" zavrištao je.

"Vraćam se kući…"

"Vuče, ne!" Osjetio je kako mu je srce posrnulo i stisnulo se u prsima. Slomit će se, o, da, srca pucaju, osjećao je to. "Vuče, vrati se, volim te!" Sad je u Vuku postojao osjećaj lakoće, osjećaj da se pretvara u nešto poput sjemena maslačka… ili drhtaj iluzije. Dnevni san.

"…zbogom…"

Vuk je blijedio kao staklo. Blijedio… blijedio…

"Vuče!"

"…volim te J…"

Vuk je nestao. Ostao je samo krvavi obris na podu gdje je ležao.

"O, Bože", zastenje Jack. "O, Bože, o, Bože."

Zagrlio je samoga sebe i počeo se ljuljati naprijed-natrag u uništenom uredu, stenjući.

Dvadeset i sedmo Poglavlje

Jack opet gasi svjetlo

1

Vrijeme je prolazilo. Jack nije imao pojma koliko puno ili koliko malo vremena. Sjedio je ruku ovijenih oko sebe kao da je opet u luđačkoj košulji, ljuljajući se naprijed-natrag, stenjući, pitajući se je li Vuk doista nestao.

Nestao je. O, da, nestao je. A znaš tko ga je ubio, Jack? Pogodi tko?

U nekom trenutku, zujanje je postalo škripavo. Čas kasnije, čulo se visoko krckanje statike i sve je prestalo - zujanje, razgovori u prizemlju, motori u praznom hodu pred zgradom. Jack je jedva i primijetio.

Kreni dalje. Vuk je rekao da kreneš dalje.

Ne mogu. Ne mogu. Umoran sam, i što god učinim je pogrešno.

Ljudi pogibaju -

Prestani, ti samosažaljivi mulcu! Pomisli na svoju majku, Jack.

Ne! Umoran sam. Pusti me.

I na kraljicu.

Molim te, samo me pusti na miru -

Konačno je čuo kako se vrata na vrhu stubišta otvaraju, i to ga je pokrenulo. Nije htio da ga nađu ovdje. Neka ga uhvate vani, u dvorištu, ali ne u ovoj smrdljivoj, krvlju isprskanoj, zadimljenoj sobi gdje su njega mučili i ubili mu prijatelja.

Jedva razmišljajući o onom što radi, Jack je uzeo omotnicu na kojoj je pisalo JACK PARKER. Pogledao je unutra i vidio trzalicu, srebrni dolar, svoj otrcani novčanik, i auto-atlas Rand McNally. Nagnuo je omotnicu i ugledao špekulu. Sve je zagurao u ruksak i uprtio ga, osjećajući se kao da je hipnotiziran.

Stope na stubama, spore i oprezne.

"- gdje su prokleta svjetla -"

"- čudan miris, kao u zoološkom -"

"- pazite, dečki -"

Jackov pogled pao je na čeličnu ladicu za isprave, uredno natrpanu omotnicama na kojima je pisalo BIT ĆU ZRAKA SUNCA ZA ISUSA. Uzeo je dvije.

Sad kad te dograbe na izlazu, mogu te skembati i za pljačku a ne samo za ubojstvo.

Nije važno. Sad se kretao samo da bi se kretao, ništa više.

Dvorište se činilo posve napuštenim. Jack je zastao na vrhu stubišta koje je izlazilo kroz podrumska vrata i ogledao se, jedva vjerujući što vidi. Sprijeda su dolazili glasovi, i bljeskovi svjetla, i povremeno šuškanje statike i glas dispečera s policijskih radija koji su opet bili pojačani do daske, ali stražnje dvorište je bilo prazno. Nije imalo smisla. Ali pretpostavljao je da su sasvim dovoljno zbunjeni, izbezumljeni onim što su unutra pronašli…

A onda je jedan glas, prigušen, ni šest metara lijevo od Jacka, rekao: "Kriste! Možeš li povjerovati?"

Jackova se glava naglo okrenula. Tamo, spuštena na ugaženu zemlju kao grub lijes iz Željeznog doba, ležala je Kutija. U njoj se kretao bljesak džepne svjetiljke. Jack je vidio stopala cipela kako vire van. Neki mutan obris čučao je kraj vrata Kutije, proučavajući ih.

"Izgleda da je ovo otrgnuto sa šarki", doviknuo je tip koji je proučavao vrata u Kutiju. "Ali ne znam kako je to itko uspio napraviti.

Šarke su čelične. Ali naprosto su… iskrivljene."

"Zaboravi proklete šarke", vratio se prigušen glas. "Ova prokleta stvar… tu su držali klince, Paulie! Stvarno mislim da jesu! Klince! Na zidovima ima inicijala…" Svjetlo se pomaklo.

"…i biblijskih citata…"

Svjetlo se opet pomaklo.

"…i crteža. Malih crteža. Ljudi i žene od crtica, kako klinci crtaju… Kriste, misliš da je Williams znao za to?"

"Morao je znati", reče Paulie, još uvijek proučavajući otrgnute i iskrivljene čelične šarke na vratima Kutije.

Paulie se sagibao prema unutra; njegov kolega se izvlačio van. Ne trudeći se posebno sakriti, Jack je prešao preko dvorišta iza njih. Prošao je kraj garaže i izbio na rub ceste. Odatle je imao pogled na nehajnu gužvu policijskih automobila u prednjem dvorištu Kuće Sunca. Dok je Jack stajao i promatrao, ambulantna kola projurila su cestom, bljeskajući svjetlima i zavijajući sirenom.

"Volio sam te, Vuče", promrmljao je Jack i obrisao si vlažne oči rukom. Krenuo je niz cestu u tamu, uvjeren da će ga pokupiti prije nego što prijeđe i kilometar prema zapadu od Kuće Sunca. Ali tri sata kasnije još je hodao; očito su drotovi tamo imali sasvim dovoljno posla.

2

Pred njim je bila autocesta, iza sljedećeg uspona ili onog iza njega. Jack je vidio narančasti bljesak snažnih svjetala na obzoru, čuo zavijanje velikih kamiona.

Stao je u procijepu punom smeća i oprao si ruke i lice u mlazu vode koji je izlazio iz jedne cijevi. Voda je bila skoro paralizirajuće hladna, ali je bar na neko vrijeme utišala pulsiranje u njegovim rukama. Stare oprezne navike vraćale su mu se skoro same od sebe.

Jack je načas stajao na mjestu, pod mračnim noćnim nebom Indiane, osluškujući zavijanje velikih kamiona.

Vjetar koji je mrmorio u drveću podizao mu je kosu. Srce ga je boljelo zbog gubitka Vuka, ali čak ni to nije moglo promijeniti činjenicu da je dobro, tako jako dobro biti slobodan.

Sat vremena kasnije jedan vozač kamiona usporio je umornom, blijedom dječaku koji je uzdignutog palca stajao na traci za usporavanje. Jack se popne unutra.

"Kamo ideš, mali?" upita vozač.

Jack je bio preumoran i previše jadan da bi se gnjavio Pričom - a ionako je se jedva sjećao. Pretpostavljao je da će je se već prisjetiti.

"Na zapad", rekao je.

"Dokle idete."

"To će ti biti sljedeća država."

"Može", reče Jack, i zaspe.

Veliki Diamond Reo kamion kotrljao se kroz prohladnu noć Indiane; sa Charliejem Danielsom na kasetofonu, kotrljao se prema zapadu, jureći svoja vlastita svjetla prema Illinoisu.

Dvadeset i osmo Poglavlje

Jackov san

1

Naravno da je Vuka nosio sa sobom. Vuk je otišao kući, ali velika odana sjena vozila se s Jackom u svim kamionima i Volkswagenovim kamionetima i prašnjavim automobilima koji su drndali po autocestama Illinoisa. Nasmiješeni duh ubadao je Jacka u srce. Ponekad bi vidio - skoro bi vidio - Vukov krupan dlakavi obris kako skakuće kraj njega, jureći kroz okljaštrena polja. Slobodan, Vuk je vedro gledao u njega očima boje bundeve. Kad bi skrenuo pogled, Jack bi osjetio nedostatak Vukove ruke koja se ovija oko njegove. Sad kad mu je prijatelj tako potpuno nedostajao, sjećanje na nestrpljivost s Vukom ga je ispunjavalo stidom, dizalo mu krv u lice. Razmišljao je o tome da napusti Vuka nebrojeno puta. Sramotno, sramotno. Vuk je bio… Jacku je dugo trebalo da to shvati, ali riječ je bila plemenit. I to plemenito biće, tako neprilagođeno ovom svijetu, umrlo je za njega.

Očuvao sam stado sigurnim. Jack Sawyer više nije bio stado. Očuvao sam stado sigurnim. Bilo je trenutaka kad bi vozači kamiona ili prodavači osiguranja koji bi pokupili toga čudnog, neodoljivog dečka s ruba ceste - pokupili premda je dječak bio prljav od putovanja i zarastao, premda možda inače nikad u životu nisu pokupili autostopera - pogledali bi ga i vidjeli kako suzdržava suze.

Jack je oplakivao Vuka dok je jurio preko Illinoisa. Nekako je znao da neće imati problema u pronalaženju vožnje kad stigne do te države, i bila je istina da je ponekad samo trebao podići palac i pogledati vozača koji dolazi u oči - vožnja istog časa. Većina vozača nije čak tražila ni Priču. Samo je trebao pružiti neko minimalno objašnjenje što putuje sam.

"Idem u posjet prijatelju u Springfieldu."

"Moram preuzeti auto i odvesti ga kući."

"Sjajno, sjajno", odgovarali su vozači - jesu li ga uopće čuli? Jack nije bio siguran. Um mu je prolazio kroz kilometar visoku hrpu slika Vuka koji pljuska po potoku da bi spasio svoje teritorijske stvorove, Vuka koji gura nos u mirisavu kutiju s hamburgerom, Vuka koji gura hranu u njegovu šupu, Vuka koji provaljuje u studio, hvata metke, topi se. Jack nije htio stalno ponovno gledati te stvari, ali morao je, i od njih bi ga oči zapekle suzama.

Nedaleko od Danvillea, neki nizak čovjek pedesetih godina, željezno sive kose i zabavljenog ali strogog izraza čovjeka koji je dva desetljeća podučavao pete razrede stalno mu je dobacivao prepredene poglede iza volana, i konačno rekao: "Zar ti nije hladno, stari? Trebao bi imati nešto deblje od te jaknice."

"Možda malo", reče Jack. Sunce Gardener smatrao je da su traperske jakne dovoljno tople za rad na polju cijele zime, ali sad je vrijeme lizalo i probadalo kroz sve njegove pore.

"Imam kaput na stražnjem sjedalu", reče čovjek. "Uzmi ga. Ne, nemoj me ni pokušavati odgovoriti. To je sad tvoj kaput. Vjeruj mi, neću se smrznuti."

"Ali -"

"Nemaš izbora. To je sad tvoj kaput. Probaj ga."

Jack je posegnuo na stražnje sjedalo i izvukao si na krilo tešku hrpu tkanine. Isprva je bila bezoblična, anonimna. Pojavio se veliki našiveni džep, zatim i gumb. Bio je to lodenski{58} kaput koji je mirisao na duhan za lulu.

"To mi je stari", reče čovjek. "Samo ga držim u autu jer ne znam što bih s njim - lani su mi djeca poklonila perjanu jaknu. Zato ga ti uzmi."

Jack se uvukao u krupan kaput, navlačeći ga preko traperske jakne. "Ajme, meni", rekao je. Bilo je kao da ga grli medvjed koji je slab na Borkum Riff{59}.

"Dobro", reče čovjek. "A sad, ako se ikad opet nađeš na hladnoj i vjetrovitoj cesti, možeš zahvaliti Mylesu P. Kigeru iz Ogdena, Illinois, što ti je spasio kožu. Tvoju -" Myles P. Kiger izgledao je kao da će reći još nešto; riječ je načas visjela u zraku, čovjek se još uvijek smiješio; onda se smiješak pretvorio u budalastu nelagodu, a Kiger je okrenuo glavu prema naprijed. U sivom jutarnjem svjetlu, Jack je vidio kako se čovjeku preko obraza širi točkasto rumenilo.

Tvoju (nešto) kožu?

O, ne.

Tvoju prelijepu kožu. Tvoju dodirljivu, predivnu, premeku… Jack je zagurao ruke duboko u džepove kaputa i čvrsto ga stisnuo oko sebe. Myles P. Kiger iz Ogdena, Illinois, zurio je ravno pred sebe.

"Khm", rekao je Kiger, točno kao da je u stripu.

"Hvala za kaput", reče Jack. "Stvarno. Bit ću vam zahvalan kad god ga budem nosio."

"Jasno, u redu", reče Kiger, "zanemari." Ali načas mu je lice bilo čudno nalik jadnom Donnyju Keeganu, tamo u Kući Sunca. "Ima jedno mjesto tamo naprijed", reče Kiger. Glas mu je bio odrezan, nagao, pun lažne mirnoće. "Možemo ručati, ako hoćeš."

"Nemam više novca", rekao je Jack, izjava koja je bila točno dva dolara i trideset osam centi udaljena od istine.

"Ne brini za to." Kiger je već uključio žmigavac.

Dovezli su se na vjetrom pometeno, skoro prazno parkiralište pred niskom sivom građevinom koja je izgledala kao vagon vlaka. Neonski znak pred središnjim vratima bljeskao je RESTORAN EMPIRE. Kiger je stao pred jednim od dugačkih prozora restorana i izašli su iz auta. Kaput će ga grijati, shvati Jack. Prsa i ruke kao da su mu bili zaštićeni vunenim oklopom. Jack je krenuo prema vratima pod blještavim znakom, ali se okrenuo kad je shvatio da Kiger još stoji kraj automobila. Sjedokosi čovjek, samo kakvih pet-deset centimetara viši od Jacka, promatrao ga je preko vrha automobila.

"Čuj", reče Kiger.

"Gledajte, rado ću vam vratiti kaput", reče Jack.

"Ne, to je sad tvoje. Samo sam mislio, zapravo ipak nisam gladan, a ako nastavim, mogao bih malo požuriti i ranije stići kući."

"Jasno", reče Jack.

"Ovdje ćeš naći drugi prijevoz. Lako. Obećavam. Ne bih te ovdje ostavio da mislim da ćeš zapeti."

"Dobro."

"Samo malo. Rekao sam da ću te častiti ručkom, i hoću." Stavio je ruku u džep, onda ispruži novčanicu preko vrha automobila Jacku.

Hladan vjetar mrsio mu je kosu i lijepio mu je za čelo. "Uzmi."

"Ne, zbilja", reče Jack. "U redu je. Imam par dolara."

"Kupi si dobar odrezak", reče Kiger, i nagne se preko krova automobila držeći novčanicu kao da mu nudi pojas za spašavanje, ili posiže za njim.

Jack je s oklijevanjem prišao i uzeo novčanicu iz Kigerovih ispruženih prstiju. Bila je to desetača. "Puno vam hvala. Ozbiljno."

"Evo, uzmi i novine, da imaš što čitati. Znaš, ako budeš trebao čekati ili nešto." Kiger je već otvorio svoja vrata i sagnuo se unutra da sa stražnjeg sjedala uzme presavinuti tabloid. "Ja sam ih već pročitao." Dobacio ih je Jacku.

Džepovi lodenskog kaputa bili su tako prostrani da je Jack lako mogao u jedan od njih staviti presavijene novine.

Myles P. Kiger načas je stajao kraj otvorenih vrata svog automobila, škiljeći prema Jacku. "Ne zamjeri, ali imat ćeš zanimljiv život", rekao je.

"Već je i sad prilično zanimljiv", reče Jack istinito.

Odrezak Salisbury{60} koštao je pet dolara i četrdeset centi, i uključivao je pomfrit. Jack je sjeo za kraj šanka i otvorio novine. Priča je bila na drugoj strani - jučer ju je vidio na prvoj strani jednih novina iz Indiane. UHIĆENJA U VEZI SA ŠOKANTNIM UMORSTVIMA. Lokalni sudac Ernest Fairchild i policijski službeniku Frank B. Williams iz Cayuge, Indiana, optuženi su za pronevjeru javnih fondova i primanje mita tijekom istrage o smrti šest dječaka u Kući svetog pisma za zabludjele dječake Sunca Gardenera. Popularni evanđelist Robert Gardener zvan Sunce očito je pobjegao s imanja Kuće kratko prije dolaska policije, i dok još nije izdan nalog za njegovo uhićenje, hitno ga se traži zbog ispitivanja. JE LI ON DRUGI JIM JONES{61}? pitao je potpis pod slikom Gardenera u najdivnijem izdanju, raširenih ruku, dok mu kosa pada u savršenim valovima. Psi su odveli državnu policiju do područja blizu električne ograde gdje su tijela dječaka bila pokopana bez milosti - pet tijela, činilo se, većinom tako raspadnuta da ih nije bilo moguće identificirati. Vjerojatno će moći identificirati Ferda Janklowa. Njegovi će ga roditelji moći dostojno pokopati, cijelo se vrijeme pitajući gdje su točno pogriješili; cijelo se vrijeme pitajući kako je točno njihova ljubav prema Isusu osudila njihovog briljantnog, pobunjenog sina.

Kad je stigao odrezak Salisbury, imao je slankast i vunast okus, ali Jack ga je pojeo do zadnje mrvice. I sav je gusti sok pečenja pokupio slabo pečenim krumpirićima. Bio je blizu kraja svoga obroka kad je bradati vozač s kapicom Detroit Tigersa nabijenom na predugu crnu kosu, s jaknom koja kao da je bila napravljena od vučjih koža i debelom cigarom u ustima zastao kraj njega i upitao: "Trebaš prijevoz na zapad, mali? Ja idem u Decatur." Pola puta do Springfielda, samo tako.

2

Te noći, u hotelu za tri dolara na noć za koji mu je rekao vozač, Jack je sanjao dva odvojena sna: ili se kasnije sjećao ta dva od mnoštva koje mu je zasulo krevet, ili su oba bila zapravo jedan dugačak, spojen san. Zaključao je vrata, virnuo u prljav i ispucao umivaonik u kutu, stavio si ruksak pod jastuk, i zaspao držeći veliku špekulu koja je na drugom svijetu bila zrcalo Teritorija. Čuo se nagovještaj glazbe, skoro filmski detalj - plameni, živahni bebop, tako tih da je Jack jedva razaznao da su vodeći instrumenti truba i altsaksofon. Richard, pomislio je Jack pospano, sutra bih trebao vidjeti Richarda Sloata, i pao je niz padinu ritma u preplavljujuću nesvijest.

Vuk je trčao prema njemo preko razrovanog, zadimljenog pejzaža. Razdvajala ih je bodljikava žica koja se tu i tamo svijala u fantastične i nehajne kipove. Uništenu zemlju razdvajali su i duboki rovovi, preko jednog od kojih je Vuk lako preskočio prije nego što se skoro zaletio u jedan od redova žice.

Pazi, povikao je Jack.

Vuk se zaustavio prije nego što je pao u trostruki namot žice. Mahnuo je jednom krupnom šapom da pokaže Jacku kako mu nije ništa, i onda oprezno prekoračio žice.

Jack je osjetio kako ga prolazi nevjerojatan val sreće i olakšanja. Vuk nije mrtav; Vuk će mu se opet pridružiti.

Vuk je prešao bodljikavu žicu i opet potrčao prema naprijed. Zemlja između Jacka i Vuka kao da se tajnovito udvostručila - sivi dim koji je visio preko mnoštva rovova skoro je sakrio krupan dlakavi obris koji je stizao.

Jasone! vikao je Vuk. Jasone! Jasone!

Još sam ovdje, odvikne Jack.

Ne stižem, Jasone! Vuk ne može stići!

Pokušavaj i dalje, cmizdrio je Jack. Prokletstvo, ne odustaj!

Vuk je zastao pred neprobojno zapletenom žicom, i kroz dim ga je Jack vidio kako se spušta na sve četiri i trčkara naprijed-natrag, njušeći neki otvor. Vuk je trčao s jedne strane na drugu, svaki put prelazeći veću udaljenost, postajući sve nemirniji svake sekunde. Konačno je Vuk opet ustao i stavio ruke na debeli smotak žice i napravio prolaz kroz koji je mogao viknuti: - Vuk ne može! Jasone, Vuk ne može!

Volim te, Vuče, doviknuo je Jack preko zadimljene ravnice.

JASONE! uzvratio je Vuk. BUDI OPREZAN! DOLAZE po tebe! Ima ih VIŠE!

Više čega, htio je Jack povikati, ali nije mogao. Znao je.

A onda, ili se cijela narav sna promijenila ili je započeo drugi. Opet je bio u uništenom studiju i uredu u Kući Sunca, a miris baruta i spaljenog mesa ispunjavao je zrak. Singerovo unakaženo tijelo ležalo je na podu, a Caseyjev mrtav obris visio je kroz probijeni stakleni zid. Jack je sjedio na podu držeći Vuka u rukama, i opet je znao da Vuk umire. Samo što Vuk nije bio Vuk.

Jack je držao drhtavo tijelo Richarda Sloata, i Richard je umirao. Iza leća razumnih crnih plastičnih naočala, Richardove oči su skakutale besciljno, bolno.

O, ne, o, ne, dahnuo je Jack s užasom. Richardu je ruka bila smrskana, a prsa su mu bila pulpa uništenog mesa i okrvavljene bijele košulje. Tu i tamo, slomljene kosti su blistale bijelo poput zuba.

Ne želim umrijeti, rekao je Richard, svaka riječ nadljudski napor.

Jasone, ne bi trebao… nisi trebao…

Ne možeš i ti umrijeti, molio je Jack, ne i ti.

Gornji dio Richardovog tijela trznulo se u Jackovim rukama, iz Richardova grla pobjegao je dugačak, tekući zvuk, a onda je Richard uhvatio Jackov pogled svojim vlastitim, odjednom jasnim i tihim. Jasone. Zvuk toga imena, koje je bilo skoro odgovarajuće, meko je visio u smrdljivom zraku. - Ubio si me, dahnuo je Richard, ili uios'e, jer mu se usnice nisu mogle spojiti da oblikuju slova. Richardove oči opet su izgubile oštrinu, a tijelo kao da mu je smjesta postalo teže u Jackovom naručju. U tom tijelu više nije bilo života. Jason DeLoessian podigao je pogled u šoku.

3

- a Jack Sawyer se uspravio u hladnom, nepoznatom krevetu motela u Decaturu, Illinois, a žućkasta bara koju je prostirala ulična svjetiljka vani vidjela je kako mu se dah magli obilato kao da je izdahnuo kroz dvoja usta odjednom. Spriječio je vrisak samo stisnuvši ruke, svoje vlastite ruke, i stežući ih tako čvrsto da bi slomio orah. Još jedno ogromno bijelo pero zraka izašlo mu je iz pluća.

Richard.

Vuk kako trči preko toga mrtvog svijeta, izvikujući… što? Jason.

Dječakovo srce hitro je, odlučno poskočilo, s trzajem konja koji preskače ogradu.

Dvadeset i deveto Poglavlje

Richard u Thayeru

1

Sutradan u jedanaest sati prije podne, iscrpljeni Jack Sawyer skinuo je svoj ruksak na kraju dugačkog igrališta prekrivenog krckavom, smeđom, mrtvom travom. Vrlo daleko, dva čovjeka u kariranim jaknama i sa šiltericama radili su s puhačem za lišće i grabljama na komadu tratine koji je okruživao najudaljeniju skupinu zgrada. Sa Jackove lijeve strane, odmah iza crvene cigle koja je sačinjavala stražnji zid knjižnice Thayer, bilo je parkiralište za predavače. Ispred škole Thayer, velike vratnice otvarale su se na drvećem okruženu cestu koja je kružila oko velikog pravokutnika ispresijecanog uskim puteljcima. Ako se išta na kampusu isticalo, bila je to knjižnica - Bauhaus parnjača od stakla i čelika i cigle.

Jack je već vidio da sporedne vratnice vode na drugi prilazni put prema knjižnici. On se pružao uz dvije trećine škole i završavao kod kontejnera za smeće smještenih u okruglom slijepom puteljku tik prije nego što se tlo uspinjalo da stvori visoravan nogometnog igrališta.

Jack je krenuo vrhom igrališta, prema stražnjoj strani školskih zgrada. Kad učenici Thayera krenu prema menzi, pronaći će Richardovu sobu - Ulaz 5, kuća Nelson.

Suha zimska trava krckala mu je pod nogama. Jack je čvrsto oko sebe stisnuo izvrstan kaput Mylesa R Kigera - bar je kaput djelovao šmekerski, premda sam Jack nije. Prošao je između Dvorane Thayer i spavaonice po imenu kuća Spence, u smjeru pravokutnika. Lijeni pred-ručkovski glasovi dopirali su kroz prozore kuće Spence.

2

Jack je bacio pogled prema pravokutniku i ugledao nekog postarijeg čovjeka, blago pogrbljenog i od zelenkaste bronce, kako stoji na postolju visine stolarske klupe i proučava omot neke teške knjige. Osnivač Thayer, pretpostavio je Jack. Bio je odjeven u ukočen ovratnik, lepršavu kravatu, i dugačak sako transcedentalista iz Nove Engleske. Mjedena glava osnivača Thayera, pognuta nad knjigom, pokazivala je u općem smjeru zgrada za predavanja.

Jack je na kraju puteljka skrenuo pod pravim kutem. Nagla buka probila se kroz neki prozor na katu ravno naprijed - dječaci koji izvikuju slogove imena koje je zvučalo kao "Etheridge! Etheridge!" Zatim navala neartikuliranih povika i vriskova, koje su pratili zvukovi teškog namještaja koji se vuče preko drvenog poda. "Etheridge!"

Jack je čuo kako se iza njegovih leđa zatvaraju vrata, i osvrnuo se da ugleda visokog dječaka prljavoplave kose kako juri niz stube kuće Spence. Imao je na sebi sportski sako od tvida i kravatu i par lovačkih cipela L.L.Bean{62} iz Mainea. Samo ga je dugačak žuto-plavi šal nekoliko puta omotan oko vrata štitio od hladnoće. Njegovo je dugačko lice djelovalo istovremeno iscrpljeno i arogantno, a ovog časa to je bilo lice apsolventa, bijesnog i uvjerenog u vlastitu ispravnost. Jack je povukao kapuljaču kaputa preko glave i krenuo puteljkom.

"Da se nitko nije ni pomakao!" povikao je visoki dječak prema zatvorenom prozoru. "Vi prvaši da ste ostali na mjestu!" Jack je nastavio prema sljedećoj zgradi.

"Pomičete stolce!" vrištao je visoki dječak iza njega. "Čujem vas! PRESTANITE!" Zatim je Jack čuo kako bijesni učenik dovikuje njemu.

Jack se okrenuo, srca koje je glasno lupalo.

"Idi u kuću Nelson, smjesta, tko god bio, i to brzo, hitro i smjesta.

Inače ću ti otići do kućepazitelja."

"Da, gospodine", rekao je Jack i hitro se okrenuo da pođe u smjeru u kojem je pokazao prefekt.

"Kasniš bar sedam minuta!" zavrištao je Etheridge prema njemu, i Jack je iznenađeno potrčao. "Rekao sam, hitro!" Jack je potrčao velikim koracima.

Kad je krenuo niz brijeg (nadao se da je to pravi smjer; u svakom slučaju, bio je u smjeru u kojem je Etheridge valjda pokazao), ugledao je dugačak crni automobil - limuzinu - kako započinje prolazak kroz glavna prednja vrata, pa šapatom kreće dugačkom cestom do pravokutne livade. Činilo mu se da možda, tko god sjedi iza zamračenih prozora limuzine, nije nešto tako obično kao roditelj nekog učenika druge godine škole Thayer.

Dugačak crni auto klizio je naprijed, drsko sporo.

Ne, pomisli Jack, strašim samog sebe.

Još uvijek se nije mogao pomaknuti. Promatrao je kako limuzina prilazi dnu četverokuta i zaustavlja se, ne gaseći motor. Crni vozač s ramenima nogometaša izašao je s prednjeg sjedala i otvorio stražnja putnička vrata. Neki stari sjedokosi čovjek, stranac, s naporom se ispetljao sa stražnjeg sjedala limuzine. Imao je na sebi crni kaput koji je otkrivao besprijekorno bijelu košulju i solidnu tamnu kravatu. Čovjek je kimnuo svome vozaču i krenuo preko pravokutnika u smjeru glavne zgrade. Nije ni pogledao prema Jacku. Vozač je teatralno iskrenuo vrat i pogledao prema gore, kao da razmišlja o tome hoće li pasti snijeg. Jack je koraknuo unatrag i promatrao dok je starac stizao do stubišta Dvorane Thayer. Vozač je i dalje upadljivo proučavao nebo. Jeck se stopio dalje s puteljkom, sve dok ga nije zakrilio bok zgrade, a onda se okrenuo i potrčao.

Kuća Nelson bila je ciglena dvokatnica s druge strane četverokuta. Dva prozora u prizemlju pokazivala su mu desetak apsolvenata kako uživaju u svojim privilegijima: čitaju izvaljeni na kaučevima, nehajno se kartaju za jednim malim stolićem; ostali su lijeno zurili u nešto što je zacijelo bio televizor smješten ispod prozora.

Neka neviđena vrata s treskom su se zalupila malo uz brijeg, i Jack je krajičkom oka vidio kako se visoki plavokosi apsolvent Etheridge velikim koracima vraća u svoju zgradu nakon što je riješio zločine brucoša.

Jack je presijekao preko prednjeg dijela zgrade, a zapuh hladnog vjetra udario ga je čim je stigao do bočne strane. A iza ugla su bila uska vrata i pločica (ovog puta drvena, bijela s crnim gotičkim slovima) na kojoj je pisalo ULAZ 5. Serija prozora pružala se sve do sljedećeg ugla.

I ovdje, na trećem prozoru - olakšanje. Jer tu je bio Richard Sloat, naočala čvrsto zakvačenih za uši, svezane kravate, ruku samo malo umrljanih tintom, kako uspravno sjedi za svojim stolom i čita iz neke debele knjige kao da mu život ovisi o tome. Bio je bočno okrenut Jacku, koji je imao vremena promotriti Richardov dragi, dobro poznati profil prije nego što je pokucao na staklo.

Richardu se glava trgla od knjige. Divlje se ogledavao, prestrašen i iznenađen neočekivanim zvukom.

"Richarde", rekao je Jack tiho, a nagradio ga je prizor zapanjenog lica njegova prijatelja kako se okreće prema njemu. Richard je djelovao skoro tupo od iznenađenja.

"Otvori prozor", rekao je Jack, izgovarajući riječi s pretjeranim naglašavanjem tako da mu prijatelj može čitati s usana.

Richard je ustao od stola, još uvijek se krećući polako od šoka. Jack je pokretima pokazao otvaranje prozora. Kad je Richard stigao do prozora, stavio je ruke na okvir i načas se oštro žagledao u Jacka - u tom kratkom, kritičnom pogledu bila je prosudba o Jackovom prljavom licu i neopranoj, masnoj kosi, neuobičajenom dolasku, koječemu. U što si se sad uvalio? Konačno je gurnuo prozor prema gore.

"Pa", reče Richard. "Većina ljudi se koristi vratima."

"Sjajno", reče Jack skoro se smijući. "Kad budem kao većina ljudi, vjerojatno ću i ja tako. Odmakni se, može?"

Djelujući izrazito kao da je uhvaćen na spavanju, Richard je ustuknuo za nekoliko koraka.

Jack se podigne na prozorsku dasku i klizne kroz prozor s glavom prema naprijed. "Uf."

"Dobro, zdravo", reče Richard. "Valjda je čak i nekako lijepo što te vidim. Ali prilično brzo moram na ručak. Valjda bi se mogao otuširati. Svi ostali će biti u blagovaonici." Prestao je govoriti, kao da se prestrašio što je toliko rekao.

S Richardom će, vidio je Jack, trebati polako. "Možeš li mi donijeti nešto hrane? Zbilja umirem od gladi."

"Sjajno", reče Richard. "Prvo izludiš sve uključujući i mog tatu time što pobjegneš, onda uđeš ovamo kao provalnik, a sad hoćeš da ti kradem hranu. Dobro, u redu. Jasno. Sjajno."

"Moramo razgovarati o puno toga", reče Jack.

"Ako", rekao je Richard, naginjući se malo naprijed s rukama u džepovima, "ako danas kreneš natrag u New Hampshire, ili ako mi dopustiš da nazovem tatu i natjeram ga da dođe po tebe i odvede te natrag, donijet ću ti nešto hrane."

"Spreman sam o svemu razgovarati s tobom, Richie, stari moj. O bilo čemu. Razgovarat ću i o povratku, može."

Richard kimne. "I gdje si za ime svijeta uopće bio?" Oči su mu plamtjele ispod debelih leća. Onda krupan, iznenađujući treptaj. "I čime za ime svijeta možeš opravdati to kako ste se tvoja majka i ti ponijeli prema mom ocu? Sranje, Jack. Stvarno mislim da bi se trebao vratiti u ono mjesto u New Hampshireu."

"Vratit ću se", reče Jack. "Obećavam. Ali prvo moram po nešto.

Ima li neko mjesto gdje bih mogao sjesti? Malo sam mrtav umoran."

Richard je glavom pokazao svoj krevet, zatim - tipično - pruži ruku prema svome radnom stolcu, koji je bio bliže Jacku.

U hodniku su treskala vrata. Bučni glasovi prolazili su kraj Richardovih vrata, šuškavi koraci mnoštva.

"Jesi čitao o Kući Sunca?" upita Jack. "Ja sam bio tamo. Dva prijatelja su mi umrla u Kući Sunca, i pazi ovo, Richarde, drugi je bio vukodlak."

Richardovo lice se napelo. "Pa, to je nevjerojatna koincidencija, jer -"

"Stvarno sam bio u Kući Sunca, Richarde."

"Shvatio sam", reče Richard. "U redu. Donijet ću ti hrane za oko pola sata. Onda ti moram reći tko živi vrata do. Ali ovo ima veze s onim s otoka Seabrook, zar ne? Reci mi istinu."

"Da, valjda ima." Jack je pustio da mu kaput Mylesa P. Kigera sklizne niz ramena i preklopi se preko naslona stolca.

"Vratit ću se", reče Richard. Nesigurno je mahnuo Jacku na putu prema vratima.

Jack skine cipele i zaklopi oči.

3

Razgovor koji je Richard nazvao "onim s otoka Seabrook", i kojeg se Jack sjećao isto tako dobro, odigrao se u posljednjem tjednu njihove posljednje posjete istoimenom odmaralištu.

Dvije obitelji išle su zajedno na praznike skoro svake godine dok je Phil Sawyer bio živ. Ljeto poslije njegove smrti, Morgan Sloat i Lily Sawyer pokušali su održati tradiciju na životu, i za sve četvero rezervirali sobe u prostranom starom hotelu na otoku Seabrook u Južnoj Karolini, koji je bio pozornica nekim od njihovih najsretnijih ljeta. Eksperiment nije upalio.

Dječaci su bili naviknuti družiti se. Bili su naviknuti i na mjesta kao što je Seabrook. Richard Sloat i Jack Sawyer jurcali su kroz odmarališta i niz prostrane osunčane plaže cijelo svoje djetinjstvo - ali sad se klima tajnovito promijenila. Neka neočekivana ozbiljnost ušla im je u živote, neka nezgrapnost.

Smrt Phila Sawyera promijenila je samu boju budućnosti. Jack je toga posljednjeg ljeta u Seabrooku počeo osjećati da možda ne želi sjediti za stolom svoga oca - da u životu želi nešto više. Više čega? Znao je - bila je to jedna od malobrojnih stvari koje je doista znao - da je ta snažna "višost" povezana s dnevnim snovima. Kad je počeo uočavati to u sebi, postao je svjestan još nečega: njegov prijatelj Richard ne samo da nije sposoban osjetiti tu osobinu "višosti", već zapravo posve jasno želi baš suprotno. Richard je želio manje. Richard nije želio ništa što ne može poštovati.

Jack i Richard odšetali su sami, u ono sporo vrijeme koje se u dobrim odmaralištima sastoji od sati između ručka i koktela. Zapravo, nisu otišli daleko - samo uz borovima obrastao brijeg koji se dizao iznad stražnje strane hotela. Ispod njih je blistala voda ogromnog pravokutnog hotelskog bazena, kroz koji je Lily Cavanaugh Sawyer glatko i djelotvorno plivala krug za krugom. Za jednim od stolova odmaknutih od bazena sjedio je Richardov otac, umotan u napetu, čupavu frotirsku halju, s natikačama na svojim bijelim nogama, istovremeno jedući sendvič i obavljajući poslove telefonom koji je držao u drugoj ruci.

"Je li ovo ono što želiš?" upitao je Richarda koji je uredno sjedio kraj njega neuredno izvaljenog i držao - nikakvo iznenađenje - knjigu. Život Thomasa Edisona.

"Što ja želim? Kad odrastem, misliš?" Richard se činio malo zbunjenim tim pitanjem. "Ugodno je, valjda. Ne znam želim li to ili ne."

"Znaš li što želiš, Richarde? Uvijek kažeš da želiš biti istraživački kemičar", reče Jack. "Zašto to govoriš? Što to znači?"

"Znači da želim biti istraživački kemičar", nasmiješi se Richard.

"Znaš što mislim, zar ne? Koja je poanta toga da budeš istraživački kemičar? Misliš li da bi to bilo zabavno? Misliš li da ćeš izliječiti rak i spasiti živote milijunima ljudi?"

Richard ga je pogledao vrlo otvoreno, očiju blago povećanih naočalama koje je počeo nositi četiri mjeseca prije toga. "Ne mislim da ću izliječiti rak, ne. Ali to i nije poanta. Poanta je otkriti kako stvari funkcioniraju. Poanta je što stvari doista zapravo funkcioniraju uredno, kako god izgledalo, i to možeš otkriti."

"Red."

"Da, zašto se smiješ?"

Jack se iskezi. "Mislit ćeš da sam lud. Volio bih pronaći nešto zbog čega bi sve ovo - svi ovi bogati tipovi koji jure za golf-lopticama i urlaju u telefone - zbog čega bi sve ovo djelovalo bolesno."

"Već djeluje bolesno", rekao je Richard bez namjere da bude smiješan.

"Zar ne misliš ponekad da u životu ima nešto više od reda?" Pogledao je Richardovo nevino, skeptično lice.

"Zar ne želiš bar malo magije, Richarde?"

"Znaš, ponekad mi se čini da ti samo želiš kaos", rekao je Richard malo se zarumenjevši. "Mislim da mi se rugaš. Ako želiš magiju, potpuno uništavaš sve u što ja vjerujem. Zapravo, uništavaš stvarnost."

"Možda postoji više od jedne stvarnosti."

"U Alici u zemlji čudesa, jasno!" Richard je gubio strpljenje.

Odmarširao je kroz borove, a Jack je prvi put shvatio da je razgovor potaknut njegovim osjećajima prema Dnevnim snovima razbjesnio prijatelja. Jackove duže noge za sekundu su ga donijele do Richarda. "Nisam ti se rugao", rekao je. "Samo sam, nekako sam znatiželjan zašto uvijek govoriš da želiš biti kemičar." Richard se zaustavio i trezveno zagledao u Jacka.

"Samo me prestani izluđivati s takvim stvarima", reče Richard. "To su samo razgovori za otok Seabrook. Dovoljno je teško biti jedan od šest ili sedam doista razumnih ljudi u Americi, bez da mi najbolji prijatelj totalno prolupa."

Od tada nadalje, Richard Sloat bi se naježio na svaki znak maštovitosti u Jacku, i smjesta bi to odbacio kao "ono s otoka Seabrook."

4

Dok se Richard vratio iz blagovaonice, Jack je, svježe istuširan i mokre kose zalijepljene za glavu, besposleno prevrtao po knjigama na Richardovom radnom stolu. Jack se, kad je Richard prošao kroz vrata noseći masnoćom umrljan papirni ubrus očito omotan oko lijepe količine hrane, pitao bi li razgovor koji slijedi bio lakši da su knjige na njegovom stolu bile Gospodar prstenova i Brežuljak Watership umjesto Organske kemije i Matematičkih zagonetki.

"Je li to ručak?" upita Jack.

"Imao si sreće. Južnjačko prženo pile - jedna od rijetkih stvari koje ovdje služe a zbog kojih ne zažališ što je neka životinja umrla i postala dio prehrambenog lanca." Pružio je Jacku masni ubrus. Četiri debela, debelo pohana komada piletine isijavala su aromu skoro nevjerojatnog okusa i snage. Jack je navalio.

"Kako dugo jedeš kao da si prase?" Richard je gurnuo naočale više na nos i sjeo na svoj uski krevet. Ispod sakoa od tvida nosio je šareni smeđi pulover V-izreza čiji je donji kraj bio zaguran u njegove hlače.

Jacku je načas bilo nelagodno, i zapitao se je li doista moguće razgovarati o Teritorijima s nekim tako zakopčanim da stavlja pulovere u hlače.

"Posljednji put sam jeo", rekao je blago, "jučer negdje oko podne. Malo sam gladan, Richarde. Hvala što si mi donio piletinu. Izvrsna je. Najbolja piletina koju sam ikad jeo. Ti si sjajan tip, kad tako riskiraš da te izbace."

"Tebi je to šala, jel'da?" Richard je namršteno povukao svoj pulover. "Ako te itko pronađe ovdje, vjerojatno će me stvarno izbaciti. Zato se nemoj šaliti. Moramo smisliti kako ćemo te vratiti natrag u New Hampshire."

Zatim, časak tišine: procjenjujući pogled od Jacka, oštar pogled od Richarda.

"Znam da želiš da objasnim što radim, Richarde", rekao je Jack oko usta punih piletine, "i vjeruj mi, neće biti lako."

"Ne izgledaš isto, znaš", reče Richard. "Izgledaš… starije. Ali to nije sve. Promijenio si se."

"Znam da sam se promijenio. I ti bi bio drugačiji da si od rujna na mom mjestu." Jack se namiješio, pogledao namrštenog Richarda u toj odjeći dobrog dečka, i znao je da nikad neće moći reći Richardu za njegovog oca. Jednostavno to nije u stanju. Ako mu to pokažu događaji, neka bude; ali on sam nema ubojito srce potrebno za to otkriće.

Njegov se prijatelj i dalje mrštio na Jacka, čekajući da priča počne.

Možda da odgodi trenutak kad će morati pokušati uvjeriti Razumnog Richarda u nevjerojatno, Jack upita: "Odlazi li klinac vrata do iz škole? Izvana sam vidio njegove kovčege na krevetu."

"Pa, da, to je baš zanimljivo", reče Richard. "Mislim, zanimljivo je s obzirom na ono što si rekao. On zbilja odlazi - zapravo, već je otišao. Netko bi valjda trebao doći po njegove stvari. Bog zna kakvu ćeš ti bajku ispresti od toga, ali klinac koji je živio vrata do bio je Reuel Gardener. Sin onog propovjednika koji je upravljao domom iz kojeg si ti kako tvrdiš pobjegao." Richard se nije obazirao na Jackov nagli napadaj kašlja. "U većini smislova, moram reći, Reuel nije bio nimalo sličan normalnom klincu iz susjedstva, i vjerojatno nikome ovdje nije žao što odlazi. Baš kad je izbila priča o tome kako su klinci poumirali u onom mjestu kojim je upravljao njegov otac, dobio je telegram s naredbom da ode iz Thayera."

Jack je uspio progutati komad piletine koji ga je bio pokušao ugušiti. "Sin Sunca Gardenera? Taj tip je imao sina? I on je bio ovdje?"

"Došao je početkom polugodišta", reče Richard jednostavno. "To je ono što sam ti prije pokušao reći."

Odjednom, škola Thayer činila se Jacku prijetećom na način koji

Richard nije mogao ni početi shvaćati. "Kakav je bio?"

"Sadist", reče Richard. "Ponekad bih čuo jako čudne zvukove iz Reuelove sobe. A jednom sam vani na smeću vidio mrtvu mačku koja nije imala očiju ni ušiju. Kad ga vidiš, pomislio bi da je baš tip osobe koja bi mučila mačku. I nekako je bazdio na ustajalu englesku kožu, činilo mi se." Richard je šutio jedan brižljivo procijenjen trenutak, onda upita: "Jesi li zaista bio u Kući Sunca?"

"Trideset dana. To je bio pakao, ili bar odmah vrata do." Udahnuo je, promatrajući Richardovo namršteno ali sad bar napola uvjereno lice. "Znam da ti je to teško progutati, Richarde, ali tip sa mnom je bio vukodlak. I da nije poginuo dok mi je spašavao život, sad ne bih bio tu."

"Vukodlak. Dlaka na dlanovima. Postaje krvožedna zvijer sa svakim punim mjesecom." Richard se zamišljeno ogledavao po maloj sobi.

Jack je pričekao dok se Richardov pogled nije vratio do njega. "Želiš li znati što radim? Hoćeš da ti kažem zašto stopiram preko cijele zemlje?"

"Počet ću vrištati ako mi ne kažeš", reče Richard.

"Pa", reče Jack, "pokušavam spasiti život svojoj majci." Kad je to izrekao, rečenica kao da ga je ispunila čudesnom jasnoćom.

"Akako ćeš to dovraga učiniti?" eksplodira Richard. "Majka ti vjerojatno ima rak. Kao što ti je moj otac već rekao, trebaju joj liječnici, znanost… a ti si krenuo na put? Što ćeš upotrijebiti da si spasiš majku, Jack? Magiju?"

Jacku su oči zaplamtjele. "Shvatio si, Richarde, stari moj." Podigao je ruke i sakrio već vlažne oči u tkaninu na pregibu lakta.

"Oh, hej, smiri se, hej, zbilja…" rekao je Richard, mahnito potežući svoj pulover. "Nemoj plakati, Jack, daj, molim te, znam da je to strašno, nisam htio… samo sam -" Richard je hitro i bez zvuka prešao preko sobe, i sad je nespretno tapšao Jacka po ramenu i ruci.

"Dobro sam", reče Jack. Spustio je ruku. "Nije to neka luda fantazija, Richarde, kako god to tebi izgledalo." Sjeo je uspravno. "Moj otac me zvao Jack Putnik, kao i jedan starac u Arcadia Beachu." Jack se nadao da je u pravu očekujući da Richardova suosjećajnost otvori unutarnja vrata; kad je pogledao Richardovo lice, vidio je da je to istina. Njegov je prijatelj djelovao zabrinuto, nježno, konvencionalno.

Jack započne svoju priču.

5

Oko dva dječaka, život kuće Nelson se nastavio, i miran i bučan kako to uvijek biva u internatima, označen povicima i usklicima i smijehom. Koraci su tapkali kraj vrata ali nisu zastajali. Iz sobe kat iznad dolazilo je pravilno tupkanje i povremen tračak glazbe koju je Jack konačno prepoznao kao Blue Oyster Cult. Počeo je pričajući Richardu o Dnevnim snovima. S Dnevnih je snova prešao na Speedyja Parkera. Opisao je glas koji mu se obratio iz uskovitlanog tunela u pijesku. A onda je ispričao Richardu kako je uzeo Speedyjev "čarobni sok" i prvi put preskočio na Teritorije.

"Ali mislim da je to bilo samo jeftino vino, vino za pijance", reče Jack. "Kasnije, kad sam ga potrošio, otkrio sam da mi ne treba da bih preskočio. Mogu to i sam."

"U redu", reče Richard neodređeno.

Pokušao je doista Richardu predstaviti Teritorije: kolni put, pogled na ljetnu palaču, njihova bezvremenost i specifičnost. Satnik Farren; kraljica na samrti, što ga je dovelo do blizanaca; Osmond. Prizor u Selu Svih Ruku; cesta prema Straži, to jest Zapadna cesta. Pokazao je Richardu svoju malu zbirku svetih predmeta, trzalicu i špekulu i novčić. Richard ih je samo premetao po prstima i vratio ih bez komentara. Onda je Jack ponovno proživio grozno vrijeme u Oatleyju. Richard je Jackove priče o Oatleyju slušao u tišini ali razrogačenih očiju.

Jack je brižljivo izostavio Morgana Sloata i Morgana od Orrisa iz priče o prizoru na odmorištu Lewisburg na cesti 1-70 u zapadnom Ohiju.

Onda je Jack morao opisati Vuka onako kako ga je prvi put vidio, nasmiješenog diva u kombinezonu Oshkosh B'Gosh, i osjetio je kako mu se suze opet nakupljaju iza očiju. Doista je prestrašio Richarda zaplakavši kad je pričao o tome kako je pokušavao uvući Vuka u aute, i priznao svoje nestrpljenje s prijateljem, boreći se da opet ne zaplače, i dugo mu je vremena bilo dobro - uspio je proći kroz priču o Vukovoj prvoj Promjeni bez suza ili stisnutog grla. Onda je opet upao u nevolje. Od bijesa je nastavio govoriti slobodno sve dok nije stigao do Ferda Janklowa, a onda su mu se oči opet zažarile.

Richard dugo vremena nije ništa rekao. Onda je ustao i donio čisti rupčić iz jedne ladice. Jack je bučno, mokro ispuhao nos.

"To se dogodilo", reče Jack. "Uglavnom."

"Što si čitao? Kakve si to filmove gledao?"

"Jebi se", reče Jack. Ustao je i prešao sobu da uzme svoj ruksak, ali Richard je posegnuo i spustio ruku na Jackovo zapešće. "Ne mislim da si sve to izmislio. Ne mislim da si išta od toga izmislio."

"Ne?"

"Ne. Ne znam što da mislim, zapravo, ali siguran sam da mi ne pričaš smišljene laži." Spustio je ruku. "Vjerujem da si bio u Kući Sunca, to doista vjerujem. I vjerujem da si imao prijatelja po imenu Vuk koji je tamo poginuo. Žao mi je, ali ne mogu te Teritorije shvatiti ozbiljno, i ne mogu prihvatiti da ti je prijatelj bio vukodlak."

"Znači, misliš da sam lud", reče Jack.

"Mislim da si u nevolji. Ali neću zvati svog oca, i neću te tjerati da sad odeš. Moraš ovdje noćas prespavati u krevetu. Ako čujemo gospodina Haywooda kako provjerava krevete, možeš se sakriti ispod kreveta."

Richard je dobio blago izvršni izraz lica, i stavio je ruke na bokove i kritički se ogledao po sobi. "Moraš se odmoriti. Siguran sam da je to dio problema. Na tom užasnom mjestu su te tjerali da radiš skoro do smrti, i um ti se sav izobličio, i sad ti treba odmora."

"Istina", prizna Jack.

Richard je prevrnuo očima. "Ubrzo moram na dvoransku košarku, ali ti se možeš ovdje sakriti, a kasnije ću ti iz blagovaonice donijeti još

hrane. Najvažnije je da se odmoriš, i moraš se vratiti doma."

Jack reče: "New Hampshire nije dom."

Trideseto Poglavlje

Thayer postaje čudan

1

Kroz prozor je Jack vidio dječake u kaputima, zgrčene pred hladnoćom, kako prolaze ovamo-onamo između knjižnice i ostatka škole. Etheridge, apsolvent koji se tog jutra bio obratio Jacku, žurno je prošao dok je šal lepršao za njim.

Richard je izvadio sportski sako od tvida iz uskog ormara kraj kreveta. "Ništa me neće natjerati da pomislim kako bi trebao učiniti išta osim vratiti se u New Hampshire. Sad moram na košarku, jer ako to ne učinim trener Frazer natjerat će me na deset kaznenih krugova čim se vrati. Danas nam je na treningu neki drugi trener, i Frazer je rekao da će nas otkriti ako budemo markirali. Hoćeš posuditi neku čistu odjeću? Bar imam košulju koja će ti pristajati - otac mi juje poslao iz New Yorka, a u Braći Brooks{63} su pogriješili veličinu."

"Daj da vidim", reče Jack. Odjeća mu je definitivno postala neprilična, tako ukočena od prljavštine da bi se, kad god bi to primijetio, Jack osjećao kao Pigpen{64}, lik iz Peanutsa koji je živio usred prljavštine i neodobravanja. Richard mu je dao bijelu košulju još u plastičnoj vrećici. "Sjajno, hvala", reče Jack. Izvadio ju je iz vrećice i počeo uklanjati pribadače. Skoro će mu pristajati.

"Imam i sako koji možeš probati", reče Richard. "Visi na kraju ormara. Isprobaj ga, dobro? A možeš uzeti i jednu od mojih kravata. Za slučaj da netko dođe. Reci da si s Dana okruga Saint Louis, i da si na novinarskoj razmjeni. To radimo dva-tri puta godišnje - klinci odande dođu ovamo, klinci odavde odlaze tamo i rade na školskim novinama druge škole." Prišao je vratima. "Vratit ću se prije večere da vidim kako si."

Dvije kemijske olovke bile su zakvačene za plastični štitnik na džepu sakoa, primijetio je Jack, a sva dugmad na sakou bila je zakopčana.

Kuća Nelson za nekoliko je minuta postala posve tiha. S Richardovog prozora, Jack je vidio dječake kako sjede za stolovima iza velikih prozora knjižnice. Nitko nije hodao puteljcima niti preko krckave smeđe trave. Zvonilo je neko uporno zvono, označavajući početak četvrtog sata. Jack je ispružio ruke i zjevnuo. Vratio mu se osjećaj sigurnosti - škola oko njega, sa svim tim poznatim ritualima zvona i satova i treninga za košarku. Možda uspije ostati još jedan dan; možda čak uspije nazvati majku s jednog od telefona iz kuće Nelson. Nedvojbeno će moći nadoknaditi malo sna.

Jack je prišao ormaru i vidio kako u njemu visi sako, kao što je Richard i rekao. Oznaka je još visjela na jednom rukavu: Sloat ga je poslao iz New Yorka, ali Richard ga nikad nije ni obukao. Kao i košulja, i sako mu je bio broj premali i prečvrsto mu prianjao uz ramena, ali kroj je bio prostran a rukavi su puštali bijele manžete košulje da izvire za centimetar.

Jack je uzeo kravatu s kuke odmah u ormaru - crvenu, s motivom plavih sidara. Jack je stavio kravatu oko vrata i s naporom je svezao. Onda se pogledao u zrcalo i glasno se nasmijao. Vidio je da je konačno uspio. Pogledao je prelijep novi sako, klupsku kravatu, snježnobijelu košulju, izgužvane traperice. Stigao je. Brucoš je.

2

Richard je, vidio je Jack, postao ljubiteljem Johna McPheeja{65} i Lewisa Thomasa{66} i Stephena Jaya Goulda{67}. Uzeo je Pandin palac{68} s reda knjiga na Richardovim policama jer mu se svidio naslov, i vratio se na krevet.

Richard se nije vratio s treninga za košarku nemoguće dugo vrijeme. Jack je koračao naprijed-natrag po maloj sobi. Nije mogao zamisliti što bi spriječilo Richarda da se vrati u sobu, ali mašta mu je nudila katastrofe jednu za drugom.

Nakon što je peti ili šesti put pogledao na sat, primijetio je da nigdje ne vidi učenike.

Što god se dogodilo Richardu, dogodilo se cijeloj školi.

Popodne je umrlo. I Richard je mrtav, pomislio je. Možda je cijela škola Thayer mrtva - a on nosi kugu, donosi smrt. Ništa nije jeo cijelog dana, još od one piletine koju mu je Richard donio iz blagovaonice, ali nije bio gladan. Jack je sjedio u tupom jadu. Donosi uništenje kamo god krene.

3

Onda su se u hodniku opet začuli koraci.

S gornjeg kata, Jack je sad mutno čuo bum bum bum basa, a zatim opet prepoznao ploču Blue Oyster Culta. Koraci su stali pred vratima.

Richard je stajao pred vratima. Dva dječaka kukuruzno svilenkaste kose i neurednih kravata dobacili su im pogled i nastavili niz hodnik. Glazba se na hodniku čula puno glasnije.

"Gdje si bio cijelo poslijepodne?" upita Jack.

"Pa, bilo je nekako uvrnuto", reče Richard. "Otkazali su sve popodnevne satove. Gospodin Dufrey čak nije htio pustiti klince natrag do ormarića. A onda smo svi morali na trening za košarku, i to je bilo još uvrnutije."

"Tko je gospodin Dufrey?"

Richard ga je pogledao kao da je pao s Marsa. "Tko je gospodin

Dufrey? On je ravnatelj. Zar ti ne znaš baš ništa o ovoj školi?"

"Ne, ali počinjem stjecati predodžbu", reče Jack. "Što je bilo tako uvrnuto na treningu?"

"Sjećaš se da sam ti rekao kako je trener Frazer pozvao nekog prijatelja da ga danas zamijeni? Pa, rekao je da ćemo svi dobiti kaznene krugove ako probamo markirati, pa sam mislio da će taj prijatelj biti neki tip kao Al Maguire{69}, znaš, neka velika faca. Škola Thayer baš nema neku jaku sportsku tradiciju. U svakom slučaju, mislio sam da će ta zamjena biti nešto zbilja posebno."

"Daj da pogodim. Taj novi tip nije djelovao kao da ima ikakve veze sa sportom."

Richard je iznenađeno podigao bradu. "Ne", rekao je. "Ne, nije." Zamišljeno je pogledao Jacka. "Stalno je pušio. A kosa mu je bila zbilja duga i masna - uopće nije izgledao kao trener. Izgledao je kao netko koga bi većina trenera najradije zgazila, da ti iskreno kažem. Čak su mu i oči izgledale čudno. Kladim se da puši travu." Richard si povuče pulover. "Mislim da nema pojma o košarci. Nije nas čak potjerao da vježbamo formacije - to obično radimo nakon zagrijavanja. Nekako smo samo trčali uokolo i bacali lopte a on je vikao na nas. Smijao se. Kao da su klinci koji igraju košarku najsmješnija stvar koju je vidio u cijelom svom životu. Jesi ikad vidio nekog trenera koji misli da je sport smiješan? Čak je i zagrijavanje bilo čudno. Samo je rekao, Dobro, radite sklekove, i pušio svoju cigaretu. Nema brojanja, nema ritma, svatko radi sam za sebe. Nakon toga je rekao, Dobro, sad malo trčite uokolo. Izgledao je… ziblja divlje. Mislim da ću se sutra požaliti treneru Frazeru."

"Ja se ne bih žalio njemu, a ni ravnatelju", reče Jack.

"Oh, jasno mi je", reče Richard. "Gospodin Dufrey je jedan od njih. Jedan od ljudi s Teritorija."

"Ili radi za njih", reče Jack.

"Zar ne vidiš da bi u to mogao ugurati bilo što? Bilo što što krene krivo? Prelako je - sve možeš tako objasniti. Tako ludilo funkcionira.

Stvaraš veze koje nisu stvarne."

"I vidiš stvari kojih nema."

Richard slegne ramenima, i usprkos nehajnom pokretu, lice mu je bilo ojađeno. "To si ti rekao."

"Čekaj malo", reče Jack. "Sjećaš se da sam ti ispričao o onoj zgradi koja se srušila u Angoli u državi New York?"

"Toranj Rainbird."

"Kakvo pamćenje. Mislim da je ta nesreća moja krivica."

"Jack, ti si -"

Jack je rekao: "Lud, znam. Čuj, jel' bi me netko prijavio kad bismo izašli i pogledali večernje vijesti?"

"Sumnjam. Većina klinaca sad ionako uči. Zašto?"

Jer želim doznati što se događalo ovdje, pomislio je Jack ali nije to rekao. Slatke vatrice, zgodni mali potresići - znakovi da oni prolaze. Po mene. Po nas.

"Treba mi promjena, Richard, stari moj", rekao je Jack, i krenuo za Richardom niz vodenasto zeleni hodnik.

Trideset i prvo Poglavlje

Thayer ide kvragu

1

Jack je prvi postao svjestan promjene, i shvatio je što se dogodilo; to se već prije dogodilo, dok Richarda nije bilo, i bio je osjetljiv na to.

Vrištavi heavy metal "Tatto Vampirea" Blue Oyster Culta je nestao. Televizor u dnevnoj sobi, koji je kreštao neku epizodu Hoganovih junaka{70} umjesto vijesti je zaspao.

Richard se okrenuo Jacku, otvarajući usta da progovori.

"Ne sviđa mi se to, Gridley{71}", reče Jack prvi. "Urođenički tamtamovi su prestali. Previše je tiho."

"Ha-ha", reče Richard tanko.

"Richarde, mogu li te nešto pitati?"

"Da, naravno."

"Jesi li prestrašen?"

Richardovo lice govorilo je da više od svega želi reći Ne, naravno da nisam - uvijek se sve stiša u kući Nelson u ovo doba večeri. Nažalost, Richard je bio posve nesposoban za laganje. Dragi stari Richard. Jack je osjetio navalu privrženosti.

"Da", reče Richard. "Malo sam prestrašen."

"Mogu li te pitati još nešto?"

"Valjda."

"Zašto obojica šapćemo?"

Richard ga je dugo gledao ne govoreći ništa. Onda opet krene zelenim hodnikom.

Vrata drugih soba na sljedećem hodniku bila su ili otvorena ili odškrinuta. Jack je nanjušio vrlo poznat miris kako dopire kroz poluotvorena vrata Apartmana 4, i ispruženim prstima odgurnuo je vrata do kraja.

"Koji od njih puši travu?" upita Jack.

"Molim?" odgovori Richard nesigurno.

Jack glasno ušmrkne. "Njušiš to?"

Richard se vratio i pogledao u sobu. Obje lampe za učenje bile su upaljene. Na jednom stolu bila je otvorena knjiga iz povijesti, na drugom broj Heavy Metala{72}. Posteri su krasili zidove: Costa del Sol, Frodo i Sam kako hodaju preko napuklih i zadimljenih ravnica Mordora prema Sauronovom dvorcu, Eddie Van Halen. Slušalice su ležale na otvorenom broju Heavy Metala, ispuštajući tiho metalno skvikanje muzike.

"Ako bi te mogli izbaciti jer si pustio prijatelja da ti prespava pod krevetom, sumnjam da bi te samo izgrdili što pušiš travu, jel'da?" reče Jack.

"Izbace te za to, naravno." Richard je promatrao joint kao da je hipnotiziran, i Jacku se činilo da djeluje šokiranije i zapanjenije nego bilo kad dosad, čak i kad mu je Jack pokazao opekotinu među svojim prstima koja je polako zarastala.

"Kuća Nelson je prazna", reče Jack.

"Ne budi smiješan!" Richardov glas bio je oštar.

"Ali tako je." Jack je pokazao niz hodnik. "Samo smo mi ostali. A ne možeš više od trideset dječaka bez zvuka izvući iz spavaonice. Nisu samo otišli; nestali su."

"Prijeko na Teritorije, pretpostavljam."

"Ne znam", reče Jack. "Možda su još tu, ali na malo drugačijoj razini. Možda su tamo. Možda su u Clevelandu. Ali nisu gdje smo mi."

"Zatvori ta vrata", rekao je Richard naglo, a kad se Jack nije pomakao dovoljno hitro za njegov ukus, Richard ih zatvori sam.

"Želiš li da ugasimo -"

"Ne želim ga ni dotaknuti", reče Richard. "Trebao bih ih prijaviti, znaš. Trebao bih ih obojicu prijaviti gospodinu Haywoodu."

"To bi učinio?" upitao je Jack fascinirano.

Richard je djelovao ojađeno. "Ne… vjerojatno ne", reče. "Ali ne sviđa mi se to."

"Nije uredno", reče Jack.

"Aha." Richardov pogled bljesnuo je prema njemu iza naočala, govoreći mu da je potpuno u pravu, da je pogodio kao prstom u pekmez, i ako se Jacku to ne sviđa, njegov problem. Opet je krenuo niz hodnik. "Želim doznati što se ovdje događa", rekao je, "i vjeruj mi, doznat ću to."

To bi moglo biti puno opasnije za tvoje zdravlje nego marihuana, Richie, stari moj, pomislio je Jack i slijedio svoga prijatelja.

2

Stajali su u predvorju, gledajući van. Richard je pokazao prstom prema travnjaku. U posljednjem dnevnom svjetlu, Jack je vidio skupinu mladića nehajno okupljenu oko zelenkasto-brončanog kipa Osnivača Thayera.

"Oni puše!" poviče Richard ljutito. "Tamo na travnjaku, puše!" Jack se smjesta sjetio mirisa trave u Richardovom hodniku.

"Puše", rekao je Richardu, "i to ne cigarete kakve dobivaš iz automata."

Richard je blago kucnuo prstima po staklu. Njemu je, vidio je Jack, čudno pusta spavaonica već bila zaboravljena; zamjenski trener u kožnoj jakni koji puši jednu za drugom bio je zaboravljen; Jackova vjerojatna mentalna poremećenost bila je zaboravljen. Izraz bijesne ispravnosti na Richardovom licu govorio je: Kad hrpa dječaka tako stoji i puši jointove na pljuvomet od kipa osnivača ove škole, to je kao da mi netko pokušava reći da je Zemlja ravna, i da su prim-brojevi ponekad možda djeljivi s dva, ili nešto isto tako smiješno.

Jackovo srce bilo je puno sažaljenja za njegovog prijatelja, ali je isto tako bilo puno divljenja za stav koji mora djelovati tako reakcionarno pa čak i ekscentrično njegovim kolegama. Opet se zapitao može li Richard izdržati šokove koji mu se možda spremaju.

"Richarde", rekao je, "ti dečki nisu iz Thayera, zar ne?"

"Bože, ti si zbilja poludio, Jack. Oni su sa završne godine. Sve ih poznajem. Onaj tip s glupom kožnom letačkom kapom je Norrington. Onaj u zelenim hlačama trenirke je Buckley. Vidim Garsona…

Littlefielda… onaj sa šalom je Etheridge", dovršio je.

"Jesi li siguran da je to Etheridge?"

"Nariavno da je to on!" poviče Richard. Odjednom je okrenuo kvaku prozora, gurnuo ga prema gore, i nagnuo se na hladan zrak.

Jack povuče Richarda unatrag. "Richarde, molim te, samo me saslušaj -"

Richard to nije htio. Okrenuo se i nagnuo u hladan sumrak.

"Hej!"

Ne, ne privlači im pozoronost, Richarde, za ime božje -

"Hej, vi dečki! Etheridge! Norrington! Littlefield! Što se dovraga tamo događa?"

Razgovor i smijeh su se prekinuli. Tip koji je nosio Etheridgeov šal okrenuo se prema zvuku Richardovog glasa. Blago je nagnuo glavu da ih pogleda. Svjetla iz knjižnice i natmureni bljesak zimskog sumraka pali su mu na lice. Richardove ruke podigle su mu se do usta.

Desna polovica otkrivenog lica bila je zapravo pomalo nalik Etheridgeovoj - nekog starijeg Etheridgea, Etheridgea koji je bio na puno mjesta na koja ne idu dobri dečki iz škole i koji je učinio puno stvari koje dobri dečki iz škole ne rade. Druga polovica bila je izobličena masa ožiljaka. Blistavi polumjesec koji je možda bio oko virio je iz kratera gvaljaste mase mesa ispod čela. Izgledao je kao da je netko zagurao špekulu duboko u baru napola istopljenog loja. Jedan jedini dugačak očnjak izvijao se iz lijevog ugla usana.

To je njegov blizanac, pomislio je Jack s potpunom, mirnom sigurnošću. Ono dolje je Etheridgeov blizanac. Jesu li to sve blizanci? Littlefieldov blizanac i Norringtonov blizanac i Buckleyjev blizanac i tako dalje i tako dalje? To je nemoguće, zar ne?

"Sloat!" povikao je stvor-Etheridge. Napravio je dva šepesava koraka prema kući Nelson. Bljesak uličnih svjetiljki na cesti sad je padao ravno na njegovo uništeno lice.

"Zatvori prozor", šapne Richard. "Zatvori prozor. Bio sam u krivu. To nekako izgleda kao Etheridge ali nije, možda mu je to stariji brat, možda je netko bacio kiselinu ili nešto u lice Etheridgeovom bratu i sad je lud, ali to nije Etheridge i zato zatvori prozor, Jack, zatvori ga smj—

Ispod njih, stvor-Etheridge odšepesao je još korak prema njima. Kezio se. Njegov odvratno dugačak jezik visio mu je iz usta kao korijandol koji se odmata.

"Sloat!" povikao je. "Daj nam svog putnika!"

Jack i Richard su se obojica trznuli, gledajući jedan drugog napetih lica.

Neko zavijanje zadrhtalo je u noći… jer sad je već bila noć; sumrak je završio.

Richard je pogledao Jacka, i načas je Jack vidio nešto doista nalik pravoj mržnji u očima drugog dječaka - bljesak njegova oca. Zašto si morao doći ovamo, Jack? Ha? Zašto si mi morao donijeti ovu gužvu? Zašto si mi morao donijeti sve te proklete stvari s otoka Seabrook?

"Hoćeš da idem?" upita Jack tiho.

Načas, taj izraz izmučenog bijesa ostao je u Richardovim očima, a onda ga je zamijenila Richardova stara ljubaznost.

"Ne", rekao je, odsutno si rukom prolazeći kroz kosu. "Ne, ne ideš ti nikamo. Ima… tamo vani ima divljih pasa. Divljih pasa, Jack, na kampusu Thayera! Mislim… jesi li ih vidio?"

"Aha, vidio sam ih, Richie, stari moj", rekao je Jack tiho, dok je Richard opet prolazio rukama kroz svoju nekad urednu kosu, mrseći je u sve divljije koloplete. Jackov uredan i skockan prijatelj počeo je izgledati pomalo kao simpatično lud izumitelj, rođak Paška Patka, Izumitelj Mudrić{73}.

"Nazvati Boyntona, on je Osiguranje, to bih trebao učiniti", reče

Richard. "Nazvati Boyntona, ili gradsku policiju, ili -"

Zavijanje se podiglo iz drveća sa suprotne strane četvrtastog travnjaka, iz sjena koje su se tamo nakupile - sve glasnije, nesigurno zavijanje koje je doista bilo skoro ljudsko. Richard je pogledao prema tamo dok su mu usne drhtale kao nekom starom bolesniku, a onda molećivo pogleda Jacka.

"Zatvori prozor, Jack, može? Malo sam grozničav. Mislim da sam se možda prehladio."

"Jasno, Richarde", rekao je Jack i zatvorio prozor, što je bolje mogao zatvarajući i zavijanje.

Trideset i drugo Poglavlje

"Pošalji van svoga putnika!"

1

"Pomozi mi s ovime, Richarde", zastenjao je Jack.

"Ne želim pomicati ormar, Jack", rekao je Richard djetinjastim, predavačkim glasom. Tamni podočnjaci pod njegovim očima bili su sad još izraženiji nego dok su bili u predvorju. "Ne stoji tamo." Vani na tratini, ono zavijanje se opet podiglo.

Krevet je bio pred vratima. Richardova soba bila je sad potpuno neuredna. Richard je stajao i ogledavao se po tome trepćući. Onda je prišao svome krevetu i skinuo pokrivače. Jedan je bez riječi pružio Jacku, onda uzme svoj i raširi ga na podu. Izvadio je sitniš i novčanik iz džepova i uredno ih stavio na ormar. Onda legne usred svoje deke, presavine rubove preko sebe i ostane tako ležeći na podu, s naočalama još na nosu, lica kao otjelovljenje nečujnog jada.

Tišina je vani bila gusta i sanjiva, prekidana samo udaljenim režanjem velikih kamiona na cesti. Sama kuća Nelson bila je jezovito tiha.

"Ne želim razgovarati o onome što je vani", reče Richard. "Samo bih to htio odmah raščistiti."

"U redu, Richarde", reče Jack umirujuće. "Nećemo razgovarati o tome."

"Laku noć, Jack."

"Laku noć, Richarde."

Richard mu je pružio smiješak koji je bio blijed i užasno umoran; ali u njemu je ipak bilo dovoljno slatkog prijateljstva da Jacka zagrije i stegne mu srce. "Drago mi je što si došao", rekao je Richard, "i o svemu ćemo tome razgovarati ujutro. Siguran sam da će tada imati više smisla. Ova groznica koja me uhvatila će se dotad raspršiti."

Richard se okrenuo na desni bok i sklopio oči. Pet minuta kasnije, usprkos tvrdom podu, duboko je spavao.

Jack je dugo sjedio budan, gledajući van u tamu. Ponekad bi vidio svjetla automobila koji su prolazili Avenijom Springfield; u drugim trenucima, činilo bi se da su i farovi i ulična rasvjeta nestali, kao da cijela škola Thayer klizi iz stvarnosti i neko vrijeme ostaje u limbu prije no što klizne opet natrag.

Dizao se vjetar. Jack ga je čuo kako trese posljednje smrznuto lišće iz drveta na travnjaku; čuo ga je kako lupa granama kao kostima, čuo ga kako hladno vrišti u prostorima između zgrada.

2

"Dolazi onaj tip", reče Jack napeto. Bilo je to oko sat vremena kasnije. "Etheridgeov blizanac."

"Molim?"

"Nije važno", reče Jack. "Spavaj dalje. Ne želiš to vidjeti."

Ali Richard se uspravio. Prije nego što mu se pogled mogao usredotočiti na pognut, nekako iskrivljen obris koji je hodao prema kući Nelson, privukao ga je sam kampus. Bio je duboko šokiran, iskreno prestrašen.

Puzavica na kući Monkson Field, koja je tog jutra bila desetkovana ali još uvijek blago zelena, sad je postala neke gadne, propalo žute boje. "Sloat! Daj nam svog putnika!"

Odjednom, Richard je samo želio opet zaspati - spavati dok mu gripa ne prođe (probudio se i zaključio da to mora biti gripa; ne samo prehlada ili groznica, nego pravi slučaj gripe); gripa i groznica koja mu donosi takva užasna, iskrivljena priviđenja. Nije trebao stajati kraj onog otvorenog prozora… ili, još prije, dopustiti Jacku da prođe kroz prozor njegove sobe. Richard je to pomislio, a zatim se duboko i smjesta posramio.

3

Jack je postrance bacio pogled na Richarda - ali blijedo lice i izbuljene oči govorile su Jacku da Richard upada sve dublje i dublje u Čarobnu Zemlju Preopterećenja.

Stvor tamo vani bio je nizak. Stajao je na mrazom zabijeljenoj travi kao trol koji je ispuzao ispod nekog mosta, dok su mu ruke dugih pandža visjele skoro do koljena. Imao je na sebi vojničku jaknu na kojoj je iznad lijevog džepa pisalo ETHERIDGE. Jakna je bila otkopčana i otvorena. Ispod nje, Jack je vidio poderanu i izgužvanu Pendleton{74} košulju. Tamna mrlja koja je mogla biti krv ili bljuvotina raspljeskala se po jednoj strani. Imao je i izgužvanu plavu kravatu sa sićušnim zlatnim slovima E utkanim u materijal; nekoliko čičaka zakačilo se za nju kao groteskne kopče za kravatu.

Samo pola lica toga novog Etheridga je radilo kako treba. Imao je prljavštine u kosi i lišća na odjeći.

"Sloat! Daj nam svog putnika!"

Jack je opet spustio pogled do Etheridgeovog čudnog blizanca. Privukle su ga i zadržale njegove oči, koje su nekako vibrirale u dupljama, kao štim-vilice koje se hitro kreću u svojim stalcima. Morao se namučiti da skrene pogled.

"Richarde!" zastenjao je. "Ne gledaj ga u oči."

Richard nije odgovorio; zurio je dolje u iskeženu trolovsku verziju Etheridgea s ošamućenim i blijedim zanimanjem.

Prestrašen, Jack je potapšao prijatelja po ramenu.

"Oh", reče Richard. Naglo, uhvatio je Jackovu ruku i pritisnuo je sebi na čelo. "Kako ti se činim?" upitao je.

Jack je povukao ruku s Richardova čela, koje je bilo malo toplo, ali ništa više.

"Prilično vruće", slagao je.

"Znao sam", reče Richard sa stvarim olakšanjem. "Ubrzo ću otići do ambulante, Jack. Mislim da mi treba antibiotik."

"Daj nam ga, Sloat!"

"Odvucimo ormar pred prozor", reče Jack.

"Ti nisi u opasnosti, Sloat!" dovikne Etheridge. Cerio se umirujuće - odnosno, desna polovica njegovog lica umirujuće se cerila; lijeva polovica samo je nastavila blejati kao leš.

"Kako može toliko ličiti na Etheridgea?" upitao je Richard s uznemirujućom, jezovitom mirnoćom. "Kako mu glas može tako jasno prolaziti kroz staklo? Što mu je s licem?" Glas mu je postao malo oštriji i povratio nešto prijašnjeg očaja kad je postavio posljednje pitanje, ono koje se ovog časa činilo kao najvažnije od svih, bar za Richarda Sloata: "Odakle mu Etheridgeova kravata, Jack?"

"Ne znam", reče Jack. Definitivno smo opet na otoku Seabrook, Richie, stari moj, i mislim da ćemo plesati dok se ne zbljuješ.

"Daj nam ga, Sloat, ili ćemo doći po njega!"

Stvor-Etheridge pokazao je svoj usamljeni očnjak u divljačkom kanibalskom smiješku.

"Pošalji svog putnika van, Sloat, on je mrtav! Mrtav je i ako ga ubrzo ne pošalješ van, nanjušit ćeš ga kad ti zasmrdi!"

"Pomozi mi da pomaknem jebeni ormar!" sikne Jack.

"Da", reče Richard. "Da, u redu. Pomaknut ćemo ormar a onda ću prileći, i možda kasnije odem do ambulante. Što ti misliš, Jack? Što kažeš? Je li to dobar plan?" Lice mu je molilo Jacka da kaže kako je to dobar plan.

"Vidjet ćemo", reče Jack. "Sve po redu. Ormar. Možda počnu bacati kamenje."

4

Ubrzo nakon toga, Richard je počeo mrmljati i stenjati u snu koji ga je opet shrvao. To je već bilo dovoljno gadno; onda su mu iz uglova očiju potekle suze, i to je bilo još gore.

"Ne mogu ga predati", stenjao je Richard plačljivim, zbunjenim glasom petogodišnjaka. Jack je zurio u njega, hladne kože. "Ne mogu ga predati, hoću svoga tatu, molim vas, neka mi netko kaže gdje mi je tata, ušao je u svoj ormar ali sad ga više nema u ormaru, hoću svoga tatu, on će mi reći što da radim, molim vas -"

Jedan kamen prasnuo je kroz prozor. Jack vrisne.

Udario je u stražnji dio ormara ispred prozora. Nekoliko komadića stakla proletjelo je kroz pukotine s lijeve i desne strane ormara i smrskalo se u manje komade na podu.

"Daj nam svog putnika, Sloat!"

"Ne mogu", stenjao je Richard, meškoljeći se u deki.

"Daj nam ga!" zavrištao je još jedan nasmijan, zavijajući glas izvana. "Mi ćemo ga odvesti natrag na otok Seabrook, Richarde! Natrag na otok Seabrook, gdje i pripada!"

Još jedan kamen. Jack se instinktivno sagnuo, premda se i taj kamen odbio od leđa ormara. Psi su zavijali i kevtali i režali.

"Bez otoka Seabrook", mrmljao je Richard u snu. "Gdje mi je tata? Hoću da izađe iz onog ormara! Molim vas, molim vas, bez onog s otoka Seabrook, MOLIM VAS -"

A onda je Jack bio na koljenima, tresući Richarda što se jače usudio, govoreći mu da se probudi, to je samo san, probudi se, za ime Kristovo, probudi se!

"Molim-molim-molim". Vani se podigao promukao, neljudski zbor glasova. Glasovi su zvučali kao zbor ljudi-životinja s Wellsovog Otoka dr. Moreaua.

"Probud'se, probud'se, probud'se!" odgovorio je drugi zbor.

Psi su zavijali.

Poletjela je gužva kamenja, izbijajući još stakla s prozora, udarajući u leđa ormara, ljuljajući ga.

"TATA JE U ORMARU!" vrištao je Richard. "TATA, IZAĐI,

MOLIM TE, IZAĐI, BOJIM SE!"

"Molim-molim-molim!"

"Probud'se, probud'se, probud'se!"

Richardove ruke mahale su po zraku.

Kamenje je letjelo, udarajući u ormar; ubrzo, znao je Jack, kroz prozor će stići kamen ili dovoljno krupan da probije taj jeftini komad namještaja, ili ga naprosto obori na njih.

Vani su se smijali i vikali i izvikivali svojim odvratnim trolovskim glasovima. Psi - sad se činilo cijeli čopori - zavijali su i režali.

"TATAAAAAAAAA-!!" vrisnuo je Richard izbezumljeno, sve glasnije.

Jack ga pljusne.

Richardove oči naglo su se otvorile. Načas je zurio u Jacka s užasnim neprepoznavanjem, kao da mu je ono što je sanjao spalilo razum. Onda je duboko, drhtavo udahnuo i izdahnuo.

"Košmar", rekao je. "Dio groznice, valjda. Užasno. Ali ne sjećam se točno što je bilo!" doda oštro, kao da bi ga Jack svakog časa mogao to upitati.

"Richarde, hoću da izađemo iz ove sobe", reče Jack.

"Iz ove -?" Richard je pogledao Jacka kao da je lud. "Ne mogu ja to, Jack. Imam groznicu od… bar trideset i devet, možda i četrdeset.

Ne mogu -

"Temperatura ti je povišena najviše za pola stupnja, Richarde", reče Jack mimo. "Možda ni toliko -"

"Gorim!" pobuni se Richard.

"Bacaju kamenje, Richarde."

"Halucinacije ne mogu bacati kamenje, Jack", rekao je Richard, kao da mentalno zaostalome objašnjava neku jednostavnu ali bitnu činjenicu. "To je ono s otoka Seabrook. To je -"

Još jedna navala kamenja proletjela je kroz prozor.

"Pošalji nam svoga putnika, Sloat!"

"Dođi, Richarde", rekao je Jack tjerajući drugog dječaka da ustane. Poveo ga je do vrata i van. Sad mu je bilo silno žao Richarda - možda ne toliko žao kao što mu je bilo žao Vuka… ali blizu.

"Ne… bolestan… groznica… ne mogu…"

Još kamenja udaralo je o ormar iza njih. Richard je vrisnuo i zgrabio Jacka kao da se utapa.

Divlje, hihotavo smijanje izvana. Psi su zavijali i borili se jedan s drugim.

Jack je vidio kako je Richardovo lice još jače problijedilo, vidio ga kako se zaljuljao, i užurbano ustao. Ali nije stigao na vrijeme da uhvati Richarda prije nego što se srušio kroz vrata Reuela Gardenera.

5

Bila je to samo obična nesvjestica, i Richard se sasvim hitro osvijestio kad mu je Jack uštipnuo osjetljivu kožu između palca i kažiprsta. Nije htio razgovarati o onome vani - zapravo, pretvarao se da ne zna o čemu Jack govori.

Oprezno su krenuli niz hodnik prema stubama. Kod dnevne sobe,

Jack je virnuo unutra i zazviždao. "Richarde, pogledaj ovo!"

Richard je s oklijevanjem pogledao unutra. Dnevna soba bila je sva u neredu. Stolci su bili prevrnuti. Jastuci na kauču bili su rasječeni. Uljani portret Osnivača Thayera na suprotnom zidu bio je nagrđen - netko je bojicama docrtao par vražjih rogova kako vire iz njegove uredne bijele kose, netko drugi dodao mu je brk ispod nosa, a netko treći je rašpicom za nokte ili nečim sličnim ugrebao primitivan falus na njegovo međunožje. Staklo vitrine s trofejima bilo je razbijeno.

Jacku se nije baš sviđao izraz omamljenog užasa i nevjerice na Richardovom licu. Na određeni način, vilenjaci koji marširaju goredolje po hodnicima u blistavim nezemaljskim odredima ili zmajevi nad travnjakom bili bi za Richarda prihvatljiviji od te stalne erozije škole Thayer koju je upoznao i zavolio… škole Thayer koju je Richard zacijelo smatrao plemenitom i dobrom, usrdnim bedemom protiv svijeta u kojem se ni na što ne može dugo računati… pa čak ni, pomisli Jack, da će očevi izaći iz ormara u koje su ušli.

"Tko je to učinio?" upita Richard ljutito. "Ona čudovišta su to učinila", odgovorio je samome sebi: "Eto tko." Pogledao je Jacka, a silna, oblačna sumnja pojavila mu se na licu. "Možda su Kolumbijci", reče odjednom. "Možda su Kolumbijci, i ovo je možda neka vrsta rata oko droge, Jack. Je li ti to palo na pamet?"

Jack je morao prigušiti potrebu da se glasno i ludo nasmije. To je bilo objašnjenje koje je mogao smisliti samo Richard Sloat. To su Kolumbijci. Kokainski ratovi oko teritorija stigli su u školu Thayer, u Springfieldu, Illinois. To je bar jasno, dragi moj Watsone; ovaj problem ima rješenje od sedam i pol posto{75}.

"Valjda je sve moguće", reče Jack. "Idemo pogledati gore."

"Zašto, za ime Boga?"

"Pa… možda pronađemo nekog drugog", reče Jack. Nije doista u to vjerovao, ali morao je nešto reći. "Možda se gore skriva još netko.

Netko normalan, kao mi."

Richard je pogledao Jacka, pa na nered u dnevnoj sobi. Na lice mu se opet vratio onaj izraz progonjenog bola, izraz koji je govorio Zapravo ne želim sve ovo gledati, ali iz nekog razloga čini se da je to jedino što ŽELIM gledati ovog časa; gorko prisilno, kao grickanje limuna, ili grebanje noktima po ploči, ili povlačenje zubaca vilice po porculanu umivaonika.

"Droga je u cijeloj zemlji u porastu", rekao je Richard jezovitim predavačkim tonom. "Prošli tjedan sam pročitao članak o širenju droge u časopisu The New Republic. Jack, svi oni ljudi tamo vani bi mogli biti nadrogirani! Možda čak koriste i zagrijano bijelo! Mogli bi biti -"

"Dođi, Richarde", reče Jack tiho.

"Nisam siguran da se mogu penjati stubama", rekao je Richard slabašno svadljiv. "Možda mi je groznica prejaka da bih se penjao stubama."

"Pa, potrudi se kao pravi Thayerovac", rekao je Jack i nastavio ga voditi u tom smjeru.

6

Kad su stigli do odmorišta na prvom katu, zvuk se opet uvukao u onu glatku, skoro zadihanu tišinu koja se održavala unutar kuće Nelson.

Vani su psi režali i lajali - zvučalo je kao da ih sad nema samo desetke, već stotine. Zvona kapele provalila su u divlju kakofoniju zvuka.

Zvona su potpuno izluđivala pse mješance koji su jurcali amotamo po tratini. Napadali su jedan drugog, kotrljali se preko trave - koja je počela djelovati otrcano, korovasto i neodržavano - i grizli sve što im je došlo pod zub. Dok je Jack promatrao, jedan od njih napao je neko drvo. Drugi se bacio na kip Osnivača Thayera. Kad se poludjela njuška susrela s čvrstom broncom, krv je zaprskala.

Jack se okrene, osjećajući mučninu. "Dođi, Richarde", reče Jack. Richard je pošao bez prigovora.

7

Prvi kat bio je neuredna zbrka prevrnutog namještaja, razbijenih prozora, komada punila, ploča koje je netko bacao kao frizbije, odjeće razbacane posvuda.

Drugi kat bio je zamagljen parom i vruće vlažan kao tropska prašuma. Kad su se približili vratima označenim s TUŠEVI, vrućina se podigla do razine saune. Izmaglica koju su prvi put susreli kako se u tankim tračcima šulja niza stube sad je postala nalik magli i neprozirna.

"Ostani ovdje", reče Jack. "Čekaj me."

"Jasno, Jack", rekao je Richard blaženo, podižući glas dovoljno da ga se čuje preko bubnjanja tuševa. Naočale su mu se zamaglile, ali nije ih se potrudio obrisati.

Jack je gurnuo vrata i ušao. Vrućina je bila mokra i gusta. Odjeća mu se odmah natopila znojem i vrućom, magličastom vlagom. Pločicama prekrivena prostorija urlala je i bubnjala vodom. Svih dvadeset tuševa bilo je uključeno, a oštri igličasti mlazovi svih dvadeset bili su usredotočeni na gomilu sportske opreme usred prostorije. Voda se uspijevala probiti kroz tu naherenu gomilu, ali vrlo polako, i prostorija je bila poplavljena. Jack je skinuo cipele i krenuo uzduž prostorije, kližući ispod tuševa da ostane što suši, i da se ne ofuri - tko god je uključio tuševe, nije se izgleda gnjavio s pipama za hladnu vodu. Sve ih je isključio jedan po jedan. Nije bilo razloga da to učini, ama baš nikakvog, i grdio se što tako gubi vrijeme kad bi trebao smisliti način da ih izvuče odavde - iz kuće Nelson i s imanja škole Thayer - prije nego što sjekira padne.

Ama baš nikakvog razloga, osim što možda Richard nije bio jedini s potrebom da stvara red iz kaosa… da stvori red, i održi ga. Vratio se u hodnik a Richard je nestao. "Richarde?" Osjećao je kako mu srce ubrzava u prsima. Nije bilo odgovora. "Richarde!"

Prolivena kolonjska voda osjećala se u zraku, mučno teška.

"Richarde, dovraga, gdje si!"

Richardova ruka spustila se Jacku na rame, a Jack je vrisnuo.

8

"Ne znam zašto si morao tako vrištati", rekao je Richard poslije. "To sam samo ja."

"Samo sam nervozan", reče Jack otužno.

Sjedili su u sobi na drugom katu, sobi dječaka čudno skladnog imena Albert Humbert. Richard mu je rekao da je Albert Humbert, kojem je nadimak bio Albert Gvalja, najdeblji dečko u školi, a Jack je to lako povjerovao; njegova je soba sadržavala nevjerojatan izbor loše hrane - bila je to zaliha klinca čiji najveći strah nije da ga izbace iz košarkaške ekipe ili da padne na testu, već da se probudi usred noći i ne može pronaći ni jedan Ring-Ding{76} ni Reese's Peanut Butter Cup{77}. Puno toga bilo je razbacano uokolo. Staklenka sa sljezovim kolačićima se slomila, ali Jack ionako nikad baš nije bio posebno lud za sljezovim kolačićima. Preskočio je i štapiće sladića{78} - Albert Gvalja imao je cijelu kutiju spremljenu na gornjoj polici svog ormara. Preko jedne strane kutije pisalo je Sretan rođendan, dragi moj, od mame koja te voli.

Neke mame koje vole sinove šalju im pakete sladića, a neki tate koji vole sinove šalju im sakoe Braće Brooks, pomisli Jack iscrpljeno, i ako postoji neka razlika, sam Jason zna u čemu je.

U sobi Alberta Gvalje pronašli su dovoljno hrane za neki lud obrok - Slim Jims{79}, šnite salame, čips s octom i solju. Sad su ga dovršili paketom keksa. Jack je vratio Albertov stolac iz hodnika i sjedio je kraj prozora. Richard je sjedio na Albertovom krevetu.

"Pa, ti si zbilja nervozan", složio se Richard, tresući glavom kad mu je Jack ponudio posljednji keks. "Zapravo, paranoičan si. To ti je zato što si proveo par mjeseci na cesti. Bit će ti bolje kad se vratiš kući majci, Jack."

"Richarde", rekao je Jack odbacujući praznu vrećicu keksa, "prestanimo srati. Vidiš li ti što se događa vani na tvome kampusu?"

Richard si oblizne usnice. "To sam objasnio", reče. "Imam groznicu. Vjerojatno se ništa od ovoga uopće ne događa, a ako se i događa, onda su to posve obične stvari a moj um ih izobličuje i pretjeruje. To je jedna mogućnost. Druga je… pa… dileri droge." Richard se nagnuo naprijed na krevetu Alberta Gvalje.

"Ti nisi eksperimentirao s drogama, zar ne, Jack? Dok si bio na cesti?"

Staro inteligentno, prodorno svjetlo odjednom se opet pojavilo u Richardovim očima. Evo mogućeg objašnjenja, mogućeg izlaza iz ovog ludila, govorile su njegove oči. Jack se uvalio u neku ludu operaciju s drogom, i svi ti ljudi slijedili su ga ovamo.

"Ne", reče Jack iscrpljeno. "Uvijek sam te smatrao gospodarom stvarnosti, Richarde", reče Jack. "Nisam ni slutio da ću doživjeti da vidim kako ti - ti! - koristiš svoj mozak da iskriviš činjenice."

"Jack, to je samo… glupost, i ti to znaš!"

"Ratovi oko droge u Springfieldu, Illinois?" upita Jack. "Tko sad priča stvari s otoka Seabrook?"

A tada je jedan kamen naglo prošao kroz prozor Alberta Humberta, prskajući staklo po podu.

Trideset i treće Poglavlje

Richard u mraku

1

Richard je vrisnuo i podigao raku da se zaštiti. Staklo je letjelo.

"Pošalji ga van, Sloat!"

Jack ustane. Ispunio ga je tupi bijes.

Richard mu dohvati ruku. "Jack, ne! Ne prilazi prozoru!"

"Jebeš to", Jack je skoro zarežao. "Dosta mi je toga da o meni govore kao da sam pizza." Stvor-Etheridge stajao je preko puta. Bio je na pločniku na rubu travnjaka, gledajući gore prema njima.

"Odlazi odavde!" poviče Jack na njega. Naglo nadahnuće bljesnulo mu je u glavi kao Sunčeva protuberanca. Zastao je, pa zaurla: "Naređujem vam da odete odavde! Svi vi! Naređujem vam da odete u ime moje majke, kraljice!"

Stvor-Etheridge trznuo se kao da ga je netko bičem ošinuo po licu.

Onda je izraz bolnog iznenađenja prošao, a stvor-Etheridge se iscerio. "Ona je mrtva, Sawyeru!" povikao je - ali Jackove oči postale su nekako prodornije tijekom putovanja, i vidio je izraz trzave nelagode ispod lažnog trijumfa. "Kraljica Laura je mrtva i tvoja majka je isto mrtva… mrtva u New Hampshireu… mrtva i smrdljiva."

"Odlazi!" zaurlao je Jack, i učinilo mu se da je stvor-Etheridge opet ustuknuo u zbunjenom bijesu.

Richard mu se pridružio na prozoru, blijed i odustan. "Oko čega vas dvojica vičete?" upitao je. Zagledao se u iscerenu travestiju ispod njih preko ceste. "Odakle Etheridge zna da ti je majka u New

Hampshireu?"

"Sloat!" poviče stvor-Etheridge. "Gdje ti je kravata?"

Trzaj krivnje stegnuo je Richardovo lice; ruke su mu se podigle do raskopčanog ovratnika košulje.

"Zažmirit ćemo ovaj put ako pošalješ svog putnika van, Sloat!" dovikne stvor-Etheridge. "Ako ga pošalješ van, sve se može vratiti kako je bilo! To bi želio, zar ne?"

Richard je zurio dolje u stvora-Etheridgea, kimajući glavom - Jack je u to bio uvjeren - posve nesvjesno. Lice mu je bilo učvorena krpa jada, oči sjajne od suzdržanih suza. Htio je da se sve vrati kako je bilo, o, da.

"Zar ne voliš ovu školu, Sloat?" urlao je stvor-Etheridge prema Albertovom prozoru.

"Da", promrmljao je Richard i progutao jecaj. "Da, naravno da je volim."

"Znaš što radimo s malim gadovima koji ne vole ovu školu? Daj nam ga! Bit će kao da nikad nije ni došao!"

Richard se polako okrenuo i pogledao Jacka užasno bezizražajnim očima.

"Ti odluči, Richie, stari moj", reče Jack tiho.

"On ima droge, Richarde!" doviknuo je stvor-Etheridge. "Četiri ili pet raznih vrsta! Koku, haš, bombone! Prodavao je sve te stvari da si financira put na zapad! Što misliš, odakle mu onaj lijepi kaput koji je nosio kad ti se pojavio na vratima?"

"Droge", rekao je Richard s velikim, drhtavim olakšanjem. "Znao sam."

"Ali ti to ne vjeruješ", reče Jack. "Droge ti nisu promijenile školu,

Richarde. I psi -"

"Pošalji ga van, Slo…" Glas stvora-Etheridgea postajao je sve bljeđi i bljeđi.

Kad su dva dječaka opet pogledala dolje, stvor je nestao.

"Kamo ti je otac otišao, što misliš?" upita Jack tiho. "Što misliš, kamo je otišao kad nije izašao iz ormara, Richarde?"

Richard se polako okrenuo da ga pogleda, i Richardovo lice, obično tako mirno i inteligentno i smireno, sad je počelo podrhtavati i raspadati se. Prsa su mu se nepravilno trzala. Richard je naglo pao u Jackovo naručje, grabeći ga slijepom, uspaničenom hitnjom. "D-ddodirnulo m-meeeee!" vrištao je Jacku. Tijelo mu je drhtalo pod Jackovim rukama kao žica napeta tik do pucanja. "Dodirnulo me, ddodirnulo m-me, nešto me tamo unutra d-d-ddodirnulo A JA NE ZN-ZN-ZNAM ŠTO JE TO BILO!"

2

Gorućeg čela pritisnutog o Jackovo rame, Richard je iskašljao priču koju je sve te godine držao u sebi. Stizala je u tvrdim komadićima, poput izobličenih metaka. Dok je slušao, Jack se prisjetio onog puta kad je njegov otac ušao u garažu… i vratio se dva sata kasnije, s druge strane ulice. To je bilo gadno, ali ono što se dogodilo Richardu bilo je puno gore. Objašnjavalo je Richardov željezni, beskompromisni zahtjev za stvarnošću, cijelom stvarnošću i ničim osim stvarnosti. Objašnjavalo je njegovo odbacivanje svake vrste fantazije, pa čak i znanstvene fantastike… a Jack je po svome vlastitom školskom iskustvu znao da tehničari poput Richarda obično gutaju zf… pod uvjetom da se radi o tvrdim stvarima, osnovnom Heinleinu, Asimovu, Arthuru C. Clarkeu, Larryju Nivenu{80} - poštedite nas metafizičkih sranja Roberta Silverberga i Barryja Malzberga{81}, molimo, ali čitat ćemo stvari gdje poredaju sve zvjezdane kvadrante i logaritme dok nam ne izađu na uši. Ali ne i Richard. Richardovo neprijateljstvo prema fantaziji išlo je tako duboko da nije htio čitati nikakve romane ako nije morao - kao klinac, puštao je Jacka da odabere knjige koje će čitati za izbornu lektiru, ne mareći što je u pitanju, žvačući ih kao da su žitne pahuljice. Jacku je bio izazov pronaći priču - bilo kakvu priču - koja bi se Richardu svidjela, zabavila ga, zanijela ga onako kako su dobri romani i priče ponekad zanosili Jacka… oni dobri, smatrao je, skoro su tako dobri kao Dnevni snovi, i svaki od njih stvara zemljovid svoje vlastite verzije Teritorija. Ali nikad nije uspio proizvesti nikakav drhtaj, nikakvu iskru, nikakvu reakciju. Radilo se o Crvenom poniju*{82}, Demonu s piste{83}, Lovcu u žitu{84} ili Ja sam legenda{85}, reakcija je uvijek bila ista - namrštena, tupa koncentracija za kojom bi uslijedio namršten, tupi sastavak lektire koji bi dobio ili kvačicu ili, ako bi njegov učitelj engleskog tog dana bio osobito velikodušan, -4. Richardove trojke iz engleskog bile su jedino što ga je skidalo s popisa najboljih učenika onih par puta kad nije dospio na njega.

Jack je dovršio Gospodara muha Williama Goldinga, vreo i hladan i sav uzdrhtao - zanesen i prestrašen, i najviše od svega ispunjen željom koja ga je uvijek hvatala kad bi priča bila osobito dobra - da priča ne mora stati, da se može samo nastaviti dalje i dalje, kao život (samo što je život uvijek toliko dosadniji i besmisleniji od priča). Znao je da Richard mora napisati neku lektiru, i zato mu je dao otrcano džepno izdanje, uvjeren da to sigurno mora upaliti, da će ovaj put uspjeti, Richard mora reagirati na priču o tim izgubljenim dječacima i njihovom padu u divljaštvo. Ali Richard je prošao kroz Gospodara muha kao što je prošao kroz sve druge romane prije toga, i napisao je još jedan sastavak koji je u sebi imao oduševljenje i vatrenost autopsijskog izvješća o žrtvi prometne nesreće koje je napisao mamuran patolog.

Što je tebi? prasnuo je Jack iživcirano. Što ti za ime Božje imaš protiv dobre priče, Richarde? A Richard ga je zapanjeno gledao, naizgled doista ne shvaćajući Jackov bijes. Pa, zapravo ne postoji dobra izmišljena priča, zar ne? odgovorio je Richard.

Jack je toga dana otišao silno zbunjen Richardovim posvemašnjim odbacivanjem pretvaranja, ali sad je mislio da bolje razumije - možda i bolje nego što je želio. Možda je Richardu svako otvaranje omota knjige s pričama izgledalo pomalo kao otvaranje vrata ormara, možda je svaki sjajan omot džepne knjige koji prikazuje ljude koji nikad nisu postojali kao da su savršeno stvarni podsjećao Richarda na jutro kad mu je Prisjelo Zauvijek.

3

Richard vidi svoga oca kako ulazi u ormar u velikoj prednjoj spavaćoj sobi, zatvarajući za sobom vrata. Njemu je pet godina, možda… ili šest… zacijelo još nije sedam. Čeka pet minuta, onda deset, i kad mu otac još ne izlazi iz ormara, postaje pomalo prestrašen.

Doziva. Traži

(svoju lulu traži svoju zdjelu traži svoga)

oca i kad mu se otac ne javlja, doziva ga sve glasnijim i glasnijim

glasom i prilazi sve bliže i bliže ormaru dok doziva i konačno, kad prođe petnaest minuta a njegov otac još nije izašao, Richard povlači vrata na sklapanje i ulazi. Ulazi u tamu poput pećine.

I nešto se događa.

Nakon što se progurao kroz grubi tvid i glatki pamuk i povremenu sklisku svilu sakoa i odijela svoga oca, miris tkanine i naftalina i zatvorenog zraka u ormaru zamjenjuje neki drugi miris - vruć, plameni miris. Richard počinje teturati naprijed, vrišteći ime svoga oca, misli da tamo otraga sigurno gori neka vatra i njegov otac možda gori u njoj, jer miriše na vatru… a onda odjednom shvaća da su mu daske pod nogama nestale i stoji na crnoj zemlji. Čudni crni kukci s gomilama očiju na dugim stapcima skakuću svuda oko njegovih čupavih papuča.

Tata! viče on. Sakoi i odijela su nestali, pod je nestao, ali ispod nogu mu nije krckavi bijeli snijeg; nego smrdljiva crna zemlja iz koje se izgleda rađaju ti neugodni crni skakutavi kukci; ovo mjesto ne može se ni na koji način zamisliti kao Narnia{86}. Drugi vriskovi odgovaraju Richardovom vrisku - vriskovi i lud, poremećen smijeh. Dim pluta oko njega na mračnom idiotskom vjetru i Richard se okreće, teturajući natrag putem kojim je i došao, ruku ispruženih kao u slijepca, mahnito pipajući za sakoima, njušeći za blagim, kiselkastim zadahom naftalina—

I odjednom mu oko zapešća sklizne neka ruka.

Tata? pita on, ali kad spusti pogled ne vidi ljudsku ruku, već ljuspastu zelenu stvar pokrivenu uzbibanim sisaljkama, zelenu stvar koja se drži dugačke, gumaste ruke što se pruža u tamu prema paru žutih, iskošenih očiju koje zure u njega s bezizražajnom gladi.

Vrišteći, oslobađa se i slijepo se baca u crninu… i taman kad njegovi prsti opet napipaju sportske sakoe i odijela njegova oca, i začuje blagoslovljen, razumni zvuk njihanja vješalica, ona zelena ruka pokrivena sisaljkama suho mu opet prelazi preko vrata… i nestaje.

Čeka, drhteći, blijed kao dan stari pepeo u hladnoj peći, tri sata pred tim prokletim ormarom, previše se bojeći da se vrati unutra, bojeći se zelene ruke i žutih očiju, sve uvjereniji i uvjereniji da mu je otac zacijelo mrtav. I kad se njegov otac vrati u sobu, blizu kraja četvrtog sata, ne iz ormara već kroz vrata koja spajaju spavaću sobu i hodnik za kat - vrata IZA Richarda - kad se to dogodi, Richard odbacuje fantaziju jednom zauvijek; Richard niječe fantaziju; Richard odbija imati posla s fantazijom, ili se nagađati s njom, ili postizati kompromis. Njemu je, naprosto, Prisjelo Zauvijek. Skače na noge, juri svome ocu, voljenom Morganu Sloatu, i grli ga tako snažno da će ga ruke boljeti cijeli tjedan. Morgan ga podiže, smije se, pita ga zašto je tako blijed. Richard se smiješi, i govori mu da je to vjerojatno zbog nečeg što je pojeo za doručak, ali sad mu je bolje, i ljubi svoga oca u obraz, i njuši voljeni miris pomiješanog znoja i kolonjske vode Raj. A kasnije toga dana, uzima sve svoje knjige s pričama - Male zlatne knjige, knjige s likovima koji iskaču, knjige Učim čitati, knjige dr. Seussa, Knjigu zelenih vila za mlade, i stavlja ih u kartonsku kutiju, i stavlja kartonsku kutiju dolje u podrum, i misli: "Ne bi me smetalo kad bi sad došao potres i otvorio pukotinu u podu i progutao sve te knjige. Zapravo, to bi bilo olakšanje. Zapravo, bilo bi toliko olakšanje da bih se vjerojatno smijao cijeli dan i veći dio vikenda." To se ne događa, ali Richard osjeća veliko olakšanje kad su knjige zatvorene u dvostruku tamu - tamu kartonske kutije i tamu podruma. Nikad ih više neće ni pogledati, kao što više nikad neće ući u ormar svoga oca, i premda ponekad sanja da mu je nešto ispod kreveta ili u ormaru, nešto žutih bezizražajnih očiju, nikad više ne razmišlja o zelenoj ruci prekrivenoj sisaljkama, sve dok ne dođe do čudnih događaja u školi Thayer i on brizne u neoubičajen plač u naručju svoga prijatelja Jacka Sawyera. Prisjelo mu je, Zauvijek.

4

Jack se nadao da će se ispričavši priču i isplakavši se Richard - više-manje - vratiti svojoj normalnoj, oštro razumnoj naravi. Jacku zbilja nije bilo važno prihvaća li Richard cijelu stvar ili ne; ako se Richard samo uspije pomiriti i prihvatiti prednji rub toga ludila, mogao bi svoj sjajan um okrenuti tome da pomogne Jacku pronaći izlaz… izlaz bar s kampusa škole Thayer, i iz Richardova života prije nego što Richard totalno prolupa.

Ali nije tako ispalo. Kad je Jack pokušao razgovarati s njim ispričati Richardu o tome kako je njegov vlastiti otac Phil ušao u garažu i nije izašao iz nje - Richard je odbio slušati. Stara tajna o tome što se onog dana dogodilo u ormaru izašla je na vidjelo (donekle; Richard se još tvrdoglavo držao zamisli da je to bila halucinacija), ali Richardu je svejedno Prisjelo Zauvijek.

Sljedećeg jutra, Jack je sišao dolje. Pokupio je sve svoje stvari i ono što je mislio da bi moglo trebati Richardu - četkicu za zube, udžbenike, bilježnice, čistu odjeću. Taj će dan provesti u sobi Alberta Gvalje, odlučio je. Odatle mogu držati na oku tratinu i vratnice. Kad opet padne noć, možda mogu pobjeći.

5

Jack je prekopao Albertov radni stol i pronašao bocu aspirina za djecu. Načas se zagledao u nju, razmišljajući kako te male narančaste tabletice govore skoro isto toliko o mami koja voli nestaloga Alberta kao i kutija sladića na polici ormara. Jack je istresao desetak tableta. Dao ih je Richardu, a Richard ih je odsutno uzeo. "Dođi ovamo i lezi", reče Jack.

"Ne", odvrati Richard - ton mu je bio ljutit i nemiran i užasno nesretan. Okrenuo se prozoru. "Trebao bih držati stražu. Tako da mogu podnijeti potpuno izvješće… povjerenicima. Poslije."

Jack blago dodirne Richardovo čelo. I premda je bilo mlako - skoro hladno - rekao je: "Groznica ti se pogoršala, Richarde. Bolje da legneš dok aspirin ne proradi."

"Pogoršala?" Richard ga je pogledao s patetičnom zahvalnošću.

"Doista?"

"Da", reče Jack ozbiljno. "Dođi ovamo i lezi."

Richard je zaspao pet minuta nakon što je legao. Jack je sjeo u naslonjač Alberta Gvalje, sjedala skoro isto toliko udubljenog kao i sredina Albertovog madraca. Richardovo blijedo lice blještalo je kao vosak u dnevnom svjetlu.

6

Nekako je dan prošao, i oko četiri sata Jack je zaspao. Probudio se u tami, ne znajući kako je dugo spavao. Znao je samo da nije bilo snova, i za to je bio zahvalan. Richard se nemirno trzao i Jack je pretpostavio da će se uskoro probuditi. Ustao je i protegnuo se, mršteći se na ukočenost svojih leđa. Prišao je prozoru, pogledao van, i nepomično stajao, razrogačenih očiju. Prva mu je pomisao bila: Ne želim da Richard ovo vidi. Ne ako to mogu spriječiti.

O, Bože, moramo se maknuti odavde čim budemo mogli, pomislio je Jack prestrašeno. Čak i ako se iz nekog razloga boje krenuti ravno na nas.

Ali hoće li doista izvesti Richarda odavde? Oni nisu vjerovali da će to učiniti, znao je to - računali su na to da neće svoga prijatelja htjeti izložiti još većem ludilu.

Preskoči, Jacko. Moraš preskočiti, i ti to znaš. I moraš Richarda povesti sa sobom jer ovo mjesto ide dovraga.

Ne mogu. Preskok na Teritorije bi totalno razvalio Richarda.

Nije važno. Moraš to učiniti. To je ionako najbolje rješenje - možda i jedino rješenje - jer to ne očekuju.

"Jack?" Richard je sjeo u krevetu. Lice mu je bez naočala izgledalo čudno golo. "Jack, je li prošlo? Je li to bio san?"

Jack je sjeo na krevet i ogrlio Richarda oko ramena. "Ne", rekao je, glasa tihog i umirujućeg. "Još nije gotovo, Richarde."

"Mislim da mi se groznica pogoršala", objavio je Richard povlačeći se od Jacka. Odlutao je do prozora, delikatno stisnuvši jednu ručku naočala palcem i kažiprstom desne ruke. Stavio je naočale i pogledao van. Obrisi blistavih očiju lutali su amo-tamo. Dugo je tamo stajao, a onda je učinio nešto tako netipično za Richarda da je Jack jedva mogao povjerovati. Opet je skinuo naočale i namjerno ih ispustio. Začulo se hladno krckanje kad je jedna leća napukla. Onda je namjerno stao na njih, mrveći oba stakla.

Podigao ih je, pogledao ih, i zatim ih nehajno bacio prema košu za smeće Alberta Gvalje. Debelo je promašio. Sad je i na Richardovom licu bilo nečeg blago tvrdoglavog - nečeg što je govorilo ne želim više ništa vidjeti, pa i neću više ništa vidjeti, i pobrinuo sam se za to. Prisjelo mi je, Zauvijek.

"Vidi ti to", rekao je bezizražajnim, neiznenađenim glasom. "Slomio sam si naočale. Imao sam još jedan par, ali njih sam slomio prije dva tjedna na tjelesnom. Skoro sam slijep bez njih."

Jack je znao da to nije istina, ali bio je previše zapanjen da bi išta rekao. Nije mogao smisliti ama baš nikakav odgovor na radikalan potez koji je Richard upravo napravio - bio je previše nalik proračunatom posljednjem otporu ludilu.

"Mislim da mi se i groznica pogoršala", reče Richard. "Imaš li još onih aspirina, Jack?"

Jack je otvorio ladicu stola i bez riječi dodao bočicu Richardu. Richard ih je progutao šest ili osam, pa opet legao.

7

Dok je noć padala, Richard, koji je stalno obećavao da će raspraviti situaciju, stalno je povlačio obećanje. Ne može raspravljati o odlasku, rekao je, ne može raspravljati ni o čemu od ovoga, ne sada, groznica mu se vratila i osjeća se mnogo, mnogo gore, ima temperaturu trideset devet, možda i četrdeset. Mora opet zaspati.

"Richarde, u ime Isusovo!" zareži Jack. "Ostavljaš me na cjedilu! Od svih stvari koje nikad ne bih očekivao od tebe -"

"Ne budi blesav", rekao je Richard, opet zaspivajući na Albertovom krevetu. "Samo sam bolestan, Jack. Ne možeš očekivati od mene da razgovaram o svim tim ludim stvarima kad sam bolestan."

"Richarde, hoćeš da odem i ostavim te?"

Richard se načas preko ramena zagledao u Jacka, polako trepćući. "Nećeš", rekao je, i opet zaspao.

8

Oko devet sati, kampus je ušao u još jedno od onih tajnovitih tihih razdoblja i Richard se probudio, možda osjetivši da će sad biti manje napora za njegovo nesigurno mentalno zdravlje, i prebacio noge preko ruba kreveta. Smeđe mrlje pojavile su se na zidovima, i zurio je u njih dok nije vidio kako Jack dolazi prema njemu.

"Sad mi je puno bolje, Jack", rekao je užurbano, "ali zbilja nam neće koristiti razgovor o odlasku, mrak je i -"

"Moramo noćas otići", reče Jack smrknuto. "Samo trebaju čekati. Na zidovima rastu gljivice, i nemoj mi reći da to ne vidiš."

Richard se nasmiješio sa slijepom trpeljivošću od koje je Jack skoro izludio. Volio je Richarda, ali tog bi ga časa s veseljem tresnuo kroz najbliži gljivicama zaražen zid.

Baš toga časa, neke dugačke, debele bijele bube počele su se uvlačiti u sobu Alberta Gvalje. Izlazile su iz smeđih gljivičastih mrlja na zidovima, kao da ih gljivice na neki neznani način porađaju. Vijugale su i vrpoljile se napola u i napola izvan smeđih mrlja, pa padale na pod i počele slijepo gmizati prema krevetu.

Jack se pitao je li Richardov vid doista puno bolji nego što se sjeća, ili se pogoršao otkako je posljednji put vidio Richarda. Sad je vidio da je imao pravo s onim prvim zaključkom. Richard je vidio sasvim dobro. U svakom slučaju, nedvojbeno nije imao nikakvih problema razaznati želatinaste stvorove koji su izlazili iz zidova.

Vrisnuo je i stisnuo se uz Jacka, lica izbezumljenog od gađenja.

"Bube, Jack! O, Isuse! Bube! Bube!"

"Bit će nam dobro - jel' tako, Richard?" reče Jack. Držao je Richarda na mjestu sa snagom koju nije ni znao da ima. "Samo ćemo pričekati jutro, jel' tako? Nema problema, jel' tako?"

Gmizale su na desetke, na stotine, bucmaste, voštano bijele bube nalik preraslim crvima. Neke bi se rasprsle kad bi udarile u pod. Druge su lijeno gmizale podom prema njima.

"Bube, Isuse, moramo otići odavde, moramo -"

"Hvala Bogu, ovaj klinac je konačno shvatio", reče Jack.

Prebacio si je ruksak preko lijeve ruke i desnom uhvatio Richardov lakat. Povukao je Richarda prema vratima. Bijele bube su se gnječile i drobile pod njihovim nogama. Sad su sukljale iz smeđih mrlja kao poplava; opsceno, trajno mnogostruko rađanje koje se događalo po cijeloj Albertovoj sobi. Rijeka bijelih buba pala je s mrlje na stropu i uzbibano sletjela Jacku na kosu i ramena; odgurnuo ih je što je bolje mogao i izvukao Richarda koji je vrištao i mlatio rukama kroz vrata.

Mislim da smo krenuli, pomisli Jack. Bog nam pomogao, doista to mislim.

9

Opet su bili u dnevnoj sobi. Richard je, pokazalo se, imao još manje pojma kako bi se išuljali s kampusa Thayer nego Jack. Jack je jedno znao i te kako dobro: neće povjerovati tom varljivom miru vani i izaći kroz neka vrata kuće Nelson.

Zagledavši se jako ulijevo kroz široki prozor dnevne sobe, Jack je vidio zdepasto osmerokutno zdanje od cigle.

"Što je ono, Richarde?"

"Ha?" Richard je zurio u ljepljive, lijene potoke blata koji su tekli preko zamračene tratine.

"Mala zdepasta zgrada od cigle. Jedva se vidi odavde."

"Oh. Terminal."

"Što je Terminal?"

"Samo ime više ne znači ništa", rekao je Richard, još uvijek s nelagodom gledajući blatom natopljeni pravokutnik. "Kao naša ambulanta. Zove se mljekara jer je tamo nekad bila prava štala s kravama i pogon za flaširanje mlijeka. Sve do negdje 1910. Tradicija, Jack. To je jako važno. To je jedan od razloga zašto mi se sviđa

Thayer."

Richard je izgubljeno pogledao blatnjavi kampus.

"Jedan od razloga zašto mi se oduvijek sviđao, barem."

"U redu, Mljekara. Odakle Terminal?"

Richard se polako zagrijavao za paralelne pojmove Thayera i Tradicije.

"Cijeli ovaj dio Springfielda je nekad bio željeznički terminal", rekao je. "Zapravo, u stara vremena -"

"O kojim starim vremenima govorimo, Richarde?"

"Oh. Osamsto osamdesete. Osamsto devedesete. Vidiš…"

Richardov glas je zamro. Njegove kratkovide oči kretale su se po dnevnoj sobi - Jack je pretpostavio da traži nove bube. Nije ih bilo… bar ne još. Ali već je vidio kako se na zidovima počinju stvarati smeđe mrlje. Bube još nisu ovdje, ali već će se pojaviti.

"Daj, Richarde", potakne ga Jack. "Nekad te nije trebalo poticati da blebećeš."

Richard se blago nasmiješi. Pogled mu se vratio na Jacka. "Springfield je bio jedno od tri-četiri najveća američka željeznička čvorišta u posljednja dva desetljeća devetnaestog stoljeća. Bio je geografski dobro smješten za sve strane svijeta." Podigao si je ruku do lica s ispruženim kažiprstom da si učiteljskim potezom popravi naočale, shvatio da ih više nema i opet spustio ruku, djelujući kao da mu je neugodno. "Glavne željezničke rute iz Springfielda vodile su na sve strane. Ova škola postoji jer je Andrew Thayer shvatio te mogućnosti. Obogatio se željezničkim prijevozom. Uglavnom na zapadnu obalu. Bio je prvi koji je uočio potencijal prijevoza prema zapadu isto kao i prema istoku."

U Jackovoj glavi odjednom se upalilo sjajno svjetlo, kupajući mu sve misli svojim oštrim bljeskom.

"Zapadna obala?" Želudac mu se okrenuo. Još nije mogao identificirati novi obris koji mu je to sjajno svjetlo pokazalo, ali riječ koja mu je skočila u um bila je vatrena i savršeno jasna!

Talisman!

"Rekao si zapadna obala?"

"Naravno da jesam." Richard čudno pogleda Jacka. "Jack, zar si oglušio?"

"Ne", reče Jack. Springfield je bio jedno od tri ili četiri najveća željeznička čvorišta Amerike… "Ne, dobro sam." On je prvi uočio potencijal prijevoza na zapad…

"Pa, načas si izgledao prokleto čudno."

Bio je, moglo bi se reći, prvi koji je uočio potencijal prevoženja stvari željeznicom do Vanjskih straža.

Jack je znao, do kraja znao da je Springfield još uvijek neka ključna točka, možda još uvijek prijevoznička točka. To je možda razlog zašto Morganova magija ovdje radi tako dobro.

"Tu su bile hrpe ugljena i mrežišta i terminali i šupe za vagone i milijardu kilometara tračnica", govorio je Richard. "Pokrivale su cijelo područje gdje se sad nalazi škola Thayer. Kad bi bilo gdje prokopao samo metar pod travom, našao bi pepeo i komade tračnica i razne stvari. Ali sve što je preostalo je ta mala zgrada. Terminal. Naravno, to nikad nije bio pravi terminal; premala je za to, to svatko vidi. Nekad je to bio glavni željeznički ured, gdje su zapovjednik postaje i glavni kondukter obavljali svoj posao."

"Ti znaš prokleto puno o tome", rekao je Jack govoreći skoro automatski - glava mu je još bila puna tog divljačkog novog svjetla.

"To je dio tradicije Thayera", reče Richard jednostavno.

"Za što se sad koristi?"

"Tamo je malo kazalište. To je za produkcije Dramskog kluba, ali posljednjih nekoliko godina Dramski klub baš nije bio jako aktivan."

"Misliš da je zaključana?"

"Zašto bi itko zaključao Terminal?" upita Richard. "Osim ako ne misliš da bi netko htio ukrasti kartonsku scenografiju za predstavu Fantastika{87} iz 1979."

"Znači da bismo mogli ući unutra?"

"Mislim da bismo, da. Ali zašto -"

Jack je pokazao na vrata tik iza stolova za ping-pong. "Što je tamo?"

"Automati za slatkiše. I zajednička mikrovalka za zagrijavanje smrznutih večera i sendviča. Jack -"

"Dođi."

"Jack, mislim da mi se groznica opet vraća." Richard se slabašno nasmiješi. "Možda bismo samo neko vrijeme trebali ostati ovdje.

Mogli bismo noćas prespavati na kaučima —"

"Vidiš one smeđe mrlje na zidovima?" rekao je Jack namršteno pokazujući.

"Bez naočala, naravno da ih ne vidim!"

"E, pa, tu su. I za kakvih sat vremena, one bijele bube će se izleći iz -"

"U redu", reče Richard užurbano.

10

Automati su bazdili.

Jacku je izgledalo kao da se sve u njima pokvarilo. Plava plijesan prekrivala je krekere sa sirom i Doritose i Jax sendviče i prženu slaninu. Lijeni potočići istopljenog sladoleda curkali su iz ploča na prednjoj strani automata za sladoled.

Jack je privukao Richarda do prozora. Pogledao je van. Odavde je Jack mogao sasvim dobro razaznati Terminal. Iza njega je vidio žičanu ogradu i uslužnu cestu koji su vodili s kampusa.

"Izaći ćemo za par sekundi", šapnuo je Jack iza sebe. Otvorio je prozor i podigao ga.

Ova škola postoji jer je Andrew Thayer vidio mogućnosti… vidiš li ti mogućnosti, Jacko?

Činilo mu se da možda vidi.

"Je li netko od onih ljudi tamo?" upitao je Richard nervozno.

"Ne", rekao je Jack, bacivši samo vrlo površan pogled. Više ionako nije bilo važno ima li ih ili nema.

Jedno od tri ili četiri najveća željeznička čvorišta Amerike… bogatstvo željezničkim prijevozom… uglavnom na zapadnu obalu… bio je prvi koji je shvatio potencijal prijevoza na zapad… zapad… zapad…

Gusta, blatnjava mješavina mirisa oseke i smrada smeća dopirala je kroz prozor. Jack je prebacio jednu nogu preko prozorske daske i dograbio Richarda za ruku. "Dođi", rekao je.

Richard je ustuknuo, lica smrknutog i jadnog od straha.

"Jack… ne znam…"

"Ovo mjesto se raspada", rekao je Jack, "i ubrzo će biti prepuno buba. Sad dođi. Netko će me vidjeti kako sjedim na prozoru i izgubit ćemo priliku da šmugnemo odavde kao dva miša."

"Ja to ne razumijem!" zavapi Richard. "Ne razumijem koji se prokleti vrag ovdje događa!"

"Začepi i dođi", reče Jack. "Inače ću te ostaviti, Richard. Kunem ti se Bogom, hoću. Volim te, ali majka mi umire. Ostavit ću te da se sam snađeš."

Richard je pogledao Jackovo lice i vidio - čak i bez naočala - da Jack govori istinu. Uhvatio je Jacka za ruku. "Bože, bojim se", šapnuo je.

"Nisi jedini", rekao je Jack i gurnuo ga. Noge su mu sekundu kasnije stigle do blatnjave tratine. Richard je skočio dolje kraj njega.

"Prijeći ćemo do Terminala", šapne Jack. "Mislim da je to pedesetak metara. Ući ćemo unutra ako je otključan, pokušat ćemo se sakriti što bolje možemo na strani koja gleda prema kući Nelson ako nije. Kad budemo sigurni da nas nitko nije vidio i da je sve još uvijek tiho -"

"Krenut ćemo prema ogradi."

"Tako je." Ili će možda morati preskočiti, ali to ćemo sad zanemariti. "Servisna cesta. Mislim da će sve opet biti u redu ako se uspijemo maknuti s posjeda Thayer. Kad prijeđemo kakvih petsto metara po cesti, možda se osvrneš preko ramena i vidiš svjetla u spavaonicama i knjižnici kao i obično, Richarde."

"To bi bilo divno", rekao je Richard s tugom od koje je srce pucalo.

"Dobro, jesi spreman?"

"Valjda", reče Richard.

"Trči prema Terminalu. Pripij se uza zid na ovoj strani. Nisko, da te grmlje zakrije. Vidiš ga?"

"Da."

"Dobro… idemo!"

Odvojili su se od kuće Nelson i pojurili prema Terminalu jedan kraj drugog.

11

Nisu još bili ni na pola puta do tamo, dok im je dah izlazio iz usta u jasnoj bijeloj pari a noge im udarale u blatnjavo tlo kad su zvona u kapeli provalila u užasnu, neskladnu kakofoniju. Zavijanje zbora pasa odgovorilo je zvonima.

Vratili su se svi oni promijenjeni prefekti. Jack je posegnuo za Richardom i otkrio kako Richard posiže za njim. Stegnuli su si ruke.

Richard je vrisnuo i pokušao ga povući ulijevo. Ruka mu se stegnula na Jackovoj dok mu kosti prstiju nisu zagreble jedna po drugoj. Vitak bijeli vuk, pravi predsjednik vučjeg odbora, zaobišao je Terminal i sad je jurio prema njima. To je starac iz limuzine, pomisli Jack. Slijedili su drugi vukovi i psi… a onda je Jack s mučnom sigurnošću shvatio da neki od njih nisu psi; neki od njih su napola promijenjeni dječaci, neki odrasli ljudi - učitelji, pretpostavio je -

"Gospodin Dufrey!" vrisnuo je Richard pokazujući lijevom rukom. (Tibokca, vidiš dosta dobro za nekog tko je ostao bez naočala, Richie, stari moj, pomisli Jack suludo). "Gospodin Dufrey! O, Bože, to je gospodin Dufrey! Gospodin Dufrey! Gospodin Dufrey!"

I tako je Jack prvi i posljednji put vidio ravnatelja škole Thayer - sićušnog starca sijede kose, velikog svinutog nosa i skutrenog, dlakavog tijela orguljaševog majmuna. Hitro je trčao na sve četiri s psima i dječacima, a na glavi mu je naherno gore-dolje skakutala akademska kapa, nekako odbijajući pasti. Kezio se Jacku i Richardu, a njegov jezik, dugačak i isplažen i sa žutim mrljama nikotina, ispao je usred keza.

"Gospodin Dufrey! O, Bože! O, dragi Bože! Gospodin Dufrey!

Gospodin Du-"

Vukao je Jacka sve jače i jače ulijevo. Jack je bio veći, ali Richard je bio u panici. Eksplozije su potresale zrak. Onaj prljavi, smećasti zadah postajao je sve gušći i gušći. Jack je čuo tiho pljackanje i bljuckanje blata koje se otrgne od zemlje. Bijeli vuk koji je predvodio čopor sve se više približavao i Richard ih je pokušavao odvući od njega, pokušavao ih odvući prema ogradi, i to je bilo ispravno, ali je bilo i pogrešno, bilo je pogrešno jer su morali stići do Terminala, ne do ograde. To je bila točka, to je bila točka jer je ovo bilo jedno od tri ili četiri najveća željeznička čvorišta u Americi, jer je Andrew Thayer bio prvi koji je uvidio potencijal prijevoza prema zapadu, jer je Andrew Thayer uvidio potencijal a sad je i on, Jack Sawyer vidio taj potencijal. Sve je to naravno bila samo intuicija, ali Jack je počeo vjerovati da je u tim pitanjima univerzuma intuicija jedino čemu može vjerovati.

"Pusti svoga putnika, Sloat!" lajao je Dufrey. "Pusti svoga putnika, prezgodan je on za tebe!"

Ali što je putnik? pomislio je Jack u tih posljednjih nekoliko sekundi dok ih je Richard slijepo pokušavao skrenuti s puta a Jack ga je povukao natrag prema miješanoj gomili mješanaca i dječaka i učitelja koja je jurila iza velikog bijelog vuka, prema Terminalu. Reći ću ti što je putnik; putnik je onaj koji se vozi. A gdje putnik počinje vožnju? Pa, na terminalu…

"Jack, ugrist će!" vrisne Richard.

Vuk je prestigao Dufreyja i skočio na njih, ralja razjapljenih kao otvorena klopka. Iza njih se čulo guste, krckave zvukove dok se kuća Nelson otvarala kao trula lubenica.

Sad je Jack stezao Richardove kosti prstiju, stežući čvrsto i čvršće i najčvršće dok je noć odjekivala od ludih zvona i bljeskala benzinskim bombama i drndala petardama.

"Drži se!" vrisnuo je. "Drži se, Richard, idemo!"

Imao je vremena pomisliti: Sad su se uloge zamijenile; sad je Richard stado, moj putnik. Bog nam obojici pomogao.

"Jack, što se događa?" vrištao je Richard. "Što to radiš? Prestani!

PRESTANI! PRES-"

Richard je još vrištao, ali Jack ga više nije čuo - odjednom, trijumfalno, onaj osjećaj sudbe koja se prikrada raprsnuo se kao crno jaje i mozak mu se napunio svjetlošću - svjetlošću i slatkom čistoćom zraka; zraka tako čistog da možeš nanjušiti repu ako je čovjek izvuče u svome vrtu petsto metara daleko. Odjednom, Jack se osjećao kao da bi se mogao samo odgurnuti i preskočiti skroz preko tratine… ili poletjeti, kao oni ljudi s krilima pričvršćenim za leđa.

Oh, svjetlo i čisti zrak zamjenjivali su onaj gadan, smećasti zadah i osjećaj prelaska ponora mraka, i načas je sve u njemu djelovalo čisto i puno sjaja; načas je sve bilo duga, duga, duga.

I tako je Jack Sawyer opet preskočio na Teritorije, ovog puta u punom trku preko uništenog kampusa Thayer, dok je zvuk napuklih zvona i režanj a pasa ispunjavao zrak.

I ovog puta, sa sobom je dovukao i sina Morgana Sloata, Richarda.

Interludij

Sloat na ovom svijetu/

Orris na Teritorijima (III)

Malo nakon sedam ujutro na dan nakon što su Jack i Richard preskočili iz Thayera, Morgan Sloat zaustavio je auto kraj pločnika tik ispred glavnih vratnica škola Thayer. Parkirao je. Mjesto je bilo označeno znakom SAMO ZA INVALIDE. Sloat je nehajno pogledao znak, onda posegne u džep, izvadi bočicu kokaina, i uzme malo. Za nekoliko časaka svijet kao da je dobio više boje i vitalnosti. Divna stvar. Pitao se bi li rasla na Teritorijima, i bi li tamo bila moćnija.

Gardener je osobno probudio Sloata u njegovom domu na Beverly Hillsu u dva ujutro da mu kaže što se dogodilo - u Springfieldu je bila ponoć. Gardenerov glas je drhtao. Bio je očito prestravljen da će se Morgan razbjesniti, i bijesan što je za manje od sat vremena promašio Jacka Sawyera.

"Taj dječak… taj zločesti, zločesti dječak.."

Sloat se nije razbjesnio. Zapravo, osjećao se neobično mirno. Imao je osjećaj predodređenosti koji je vjerojatno dolazio iz onog drugog njegovog dijela - ono o čemu je mislio kao o svojem "Orričanstvu", u napola shvaćenoj igri riječi prema visočanstvu.

"Smiri se", umirivao je Sloat. "Stići ću čim prije mogu. Drži se, dušice."

Prekinuo je vezu prije nego što je Gardener mogao reći išta drugo, i legao na krevet. Prekrižio je ruke na trbuhu i sklopio oči. Nastao je trenutak bestežinskog stanja… samo trenutak… a onda je osjetio dojam kretanja ispod sebe. Čuo je škripanje kožnih vrpci, stenjanje i udarce grubih željeznih opruga, kletve svog vozača.

Otvorio je oči kao Morgan od Orrisa.

Kao i uvijek, prva mu je reakcija bila čisto oduševljenje: prema ovome, kokain je djelovao kao dječji aspirin. Prsa su mu bila uža, bio je lakši. Srce Morgana Sloata imalo je ritam od osamdeset i pet udaraca u minuti, do sto i dvadeset kad bi se razljutio; Orrisu je rijetko kada prelazio šezdeset i pet. Vid Morgana Sloata bio je sto postotan po testovima, ali Morgan od Orrisa je svejedno vidio bolje. Vidio je i mogao pratiti tijek svake sićušne pukotine u zidu kočije, mogao se diviti finoći čipkanih zavjesa koje su lepršale kroz prozore. Kokain je začepio Sloatov nos, otupljujući mu osjet mirisa; Orrisov nos bio je potpuno čist i savršeno je vjerno njušio prašinu i zemlju i zrak - kao da može osjetiti i cijeniti svaku molekulu.

Iza sebe ostavio je prazan bračni krevet još označen obrisom njegova krupnog tijela. Ovdje je sjedio na klupi udobnijoj nego sjedalo bilo kojeg ikad napravljenog Rolls-Roycea, vozeći se prema zapadnom kraju Vanjskih straža, prema mjestu koje se zove Terminal Vanjskih straža. Prema čovjeku po imenu Anders. Znao je te stvari, znao je točno gdje je, jer je Orris još bio ovdje, u njegovoj glavi - razgovarajući s njim onako kao što desna strana mozga može razgovarati s racionalnom lijevom stranom u sanjarenju, tihim ali savršeno jasnim glasom. Sloat je u nekoliko prilika istim tim tihim glasom govorio Orrisu u onih nekoliko prilika kad je Orris migrirao na ono što je Jack počeo smatrati američkim Teritorijima. Kad se migrira i ulazi u tijelo svoga blizanca, rezultat je neka vrst dobroćudne opsjednutosti. Sloat je čitao o više divljih slučajeva opsjednutosti, i premda ga ta tema nije posebno zanimala, pretpostavljao je da su jadni, nesretni gadovi koje je to mučilo bili žrtve ludih stopera iz drugih svjetova - ili ih je možda sam američki svijet izludio. To se činilo i te kako mogućim; nedvojbeno je djelovalo na glavu jadnog starog Orrisa prvih dva-tri puta kad je navratio, premda je bio i divlje uzbuđen kao i prestravljen.

Kočija je opako poskočila - u Vanjskim stražama, ceste su bile takve kakve jesu, i možeš samo zahvaliti Bogu što ih uopće ima. Orris se premjestio na svome sjedalu, a njegova ćopava noga zamrmljala je tupim bolom.

"Mirni budite, Bog vas zabio", promrmljao je vozač odozgo. Bič mu je fijukao i pucketao. "Krećite se, sinovi mrtvih kurvi! Krećite se!"

Sloat se iskezio od zadovoljstva što je tu, premda će to biti samo na nekoliko časaka. Već je znao sve što treba znati; Orrisov glas mu je to promrmljao. Kočija će stići do Terminala Vanjske straže - škole Thayer u drugom svijetu - puno prije jutra. Možda ih bude moguće odvesti tamo ako su se zadržali; ako ne, čekaju ih Proklete zemlje. Boljela ga je i ljutila pomisao da je Richard sad sa Sawyerovim derištem, ali ako je potrebna žrtva… pa, Orris je izgubio svoga sina pa je preživio.

Jedina stvar koja je Jacka dosad održala na životu bila je izluđujuća činjenica njegove jedinstvene prirode - kad bi štene preskočilo, uvijek bi se našlo na mjestu koje odgovara onom s kojeg je otišao. Sloat je pak uvijek završio tamo gdje je Orris, što zna biti i kilometrima daleko od mjesta gdje bi trebao biti… kao što je sad slučaj. Imao je sreće na odmorištu, ali Sawyer je imao još više sreće.

"Sreća će te prije ili kasnije napustiti, mali moj prijatelju", reče

Orris. Kočija je još jednom silno poskočila. Namrštio se, pa iskezio. Ako ništa drugo, situacija se pojednostavljuje premda konačni sukob poprima šire i dublje implikacije.

Dovoljno.

Sklopio je oči i prekrižio ruke. Samo načas, osjetio je još jedan tup udar bola u izobličenoj nozi… a kad je otvorio oči, Sloat je gledao u strop svoga stana. Kao i uvijek, na trenutak su one dodatne kile pale na njega s mučnom težinom, kad mu je srce reagiralo iznenađenim dvostrukim otkucajem, pa onda ubrzalo.

Ustao je i nazvao poslovne letove West Coast. Sedamdeset minuta kasnije, odlazio je s LAX-a. Learov strm i nagli uspon dao mu je isti osjećaj kao i uvijek - kao da mu je netko pričvrstio lemilicu za guzicu. Sletjeli su u Springfieldu u pet i pedeset po centralnom vremenu, baš kad bi se Orris trebao približavati Terminalu Vanjskih straža na Teritorijima. Sloat je unajmio auto u Hertzu i stigao. Američko putovanje ipak ima svojih prednosti.

Izašao je iz auta i, taman kad su jutarnja zvona zazvonila, ušao je na kampus Thayer koji je njegov sin tako nedavno napustio.

Sve je bilo suština ranog jutra usred radnog tjedna u Thayeru. Zvona u kapeli svirala su običnu jutarnju melodiju, nešto klasično ali ne baš do kraja prepoznatljivo što je zvučalo pomalo kao "Te Deum" ali nije bilo. Učenici su prolazili kraj Sloata na putu za blagovaonicu ili jutarnje vježbe. Bili su možda malo tiši nego obično, i svi su imali isti izraz - blijed i malo ošamućen, kao da su svi dijelili isti nelagodan san.

Što je, naravno, bila istina, pomisli Sloat. Načas je stao pred kućom Nelson, zamišljeno je promatrajući. Oni naprosto nisu znali kako su svi oni suštinski nestvarni, kao što moraju biti svi stvorovi koji žive blizu tankih mjesta između svjetova. Obišao je kuću i promatrao kako čovjek iz održavanja podiže razbijeno staklo koje je ležalo na tlu kao dijamanti. Iza njegovih svinutih leđa, Sloat je vidio u dnevnu sobu kuće Nelson, gdje je neobično tih Albert Gvalja sjedio i tupo gledao crtić sa Zekoslavom Mrkvom.

Sloat je krenuo prema Terminalu, skrećući mislima na prvi put kad je Orris preskočio u ovaj svijet. Uhvatio se kako o tom trenutku razmišlja s nostalgijom koja je, kad se zrelo porazmisli, bila skoro groteskna - konačno, skoro je umro. Obojica su skoro umrli. Ali to je bilo sredinom pedesetih, a sad je on bio u sredini pedesetih - i to je činilo ogromnu razliku.

Bio se vraćao iz ureda i sunce je zalazilo u losanđeleskoj izmaglici razmazanih ljubičastih i zadimljeno žutih - to je bilo u danima prije nego što se smog u L. A.-ju počeo doista zgušnjavati. Bio je na Bulevaru Sunset i promatrao oglas s reklamom za novu ploču Peggy Lee{88} kad je osjetio neku hladnoću u svom umu. Kao da se neki izvor odjednom otvorio negdje u njegovoj podsvijesti, bljujući neku stranu čudnost koja je bila nalik… nalik

…(nalik spermi)

…pa, nije točno znao čemu je bila nalik. Samo što je hitro postala toplo, stečeno prepoznavanje, i samo je stigao shvatiti da je to on, Orris, a onda se sve okrenulo naglavce kao tajna vrata na okret - s jedne strane polica za knjige, s druge strane Chippendale komoda, ijedno i drugo savršeno odgovara ambijentu sobe - i Orris je sjedio za volanom oštronosog Forda iz 1952., Orris odjeven u smeđe odijelo s dvorednim kopčanjem i kravatu sa znakom John Penske, Orris koji je posezao dolje prema svome međunožju, ne s bolom već s blago gadljivom znatiželjom - Orris koji, naravno, nikad u životu nije nosio gaće.

Bio je jedan trenutak, sjećao se, kad se Ford skoro popeo na pločnik a onda je Morgan Sloat - sad izrazito podložan um - preuzeo taj dio operacije a Orris je bio slobodan voziti se s njim, zureći u sve, skoro napola lud od oduševljenja. A ono što je preostalo od Morgana Sloata također se oduševilo; bio je oduševljen onako kako se čovjek oduševi kad svome prijatelju prvi put pokazuje novi dom, a prijatelju se sviđa isto toliko koliko i njemu.

Orris se dovezao do Fat Boy auto-prodavaonice, i nakon nešto petljanja s Morganovim nepoznatim papirnatim novcem, naručio je hamburger i pomfrit i čokoladni milk-shake, riječima koje su mu glatko klizile s usta - navirući iz tog podložnog uma kao što voda navire iz izvora. Orrisov prvi griz hamburgera bio je oprezan… a onda je proždro ostatak brzinom kojom je Vuk proždro svoj prvi Whopper. Gurao si je krumpiriće u usta jednom rukom dok je drugom vrtio po radiju, hvatajući zamamnu mješavinu bopa i Perryja Coma{89} i nekog velikog orkestra i nekakvog ranog rhythm and bluesa. Posisao je shake i zatim naručio još svega.

Na pola puta kroz drugi burger, on je - Sloat isto koliko i Orris - osjetio mučninu. Odjednom se prženi luk činio prejakim, preslatkastim; odjednom je posvuda bio smrad automobilskih auspuha. Ruke su ga odjednom počele ludo svrbjeti. Skinuo je sako dvorednog odijela (drugi shake, ovaj s kavom, pao je neprimijećeno na bok, bljujući sladoled preko Fordova sjedala) i pogledao si ruke. Ružne crvene mrlje crvenih središta tamo su rasle i širile se. Želudac mu se okrenuo, nagnuo se kroz prozor, i dok je još bljuvao na pladanj koji je tamo bio pričvršćen, osjetio je kako Orris bježi od njega, vraća se u svoj svijet…

"Mogu li vam pomoći, gospodine?"

"Hmmmm?" Iznenađen usred sanjarenja, Sloat se ogledao oko sebe. Neki visok plavokosi mladić, očito sa zadnje godine, stajao je tamo. Bio je odjeven kao pod konac - besprijekoran plavi flanelski sako preko košulje raskopčanog ovratnika i par izblijedjelih Levisica.

Maknuo si je kosu iz očiju s istim onim zbunjenim, sanjivim izrazom. "Ja sam Etheridge, gospodine. Pitao sam se mogu li vam pomoći. Izgledali ste… izgubljeno."

Sloat se nasmiješi. Palo mu je na pamet da bi mogao reći - ali nije - Ne, ti tako izgledaš, prijatelju moj. Sve je u redu. Sawyerovo derište je još na slobodi, ali Sloat zna kamo ide, a to znači da je Jacky na lancu. Nevidljivom, ali svejedno na lancu.

"Izgubljen u prošlosti, to je sve", rekao je. "Stara vremena. Nisam ovdje stranac, gospodine Etheridge, ako vas to brine. Moj sin je vaš učenik. Richard Sloat."

Etheridgeove oči načas su postale još sanjivije - zbunjene, izgubljene. Onda se raščiste. "Jasno. Richard!" viknuo je.

"Uskoro ću otići do ravnatelja. Samo sam htio prvo malo prošetati."

"Pa, to je valjda u redu." Etheridge pogleda na sat. "Jutros sam na dužnosti u blagovaonici, pa ako ste sigurni da je sve u redu…"

"Siguran sam."

Etheridge kimne, prilično se neodređeno nasmiješi, i ode.

Sloat ga je promatrao kako odlazi, a onda pogleda tlo između kuće Nelson i ovog mjesta. Opet je primijetio razbijen prozor. Ravna crta. Bilo je pošteno - i više nego pošteno - pretpostaviti da su negdje između kuće Nelson i ove osmerokutne ciglene zgrade dvojica dječaka migrirali na Teritorije. Ako želi, može ih slijediti. Samo uđe unutra - na vratima nije bilo brave - i nestane. Pojavi se gdje god se toga časa nalazi Orrisovo tijelo. Bit će negdje blizu; možda čak, zapravo, pred samim čuvarom terminala. Nema gluposti s migriranjem na točku koja je možda sto kilometara daleko od točke koja ga zanima u geografiji Teritorija, bez ikakvog načina da prijeđe tu udaljenost osim kolima ili, što je još gore, onim što je njegov otac nazivao cipelcug.

Dječaci su vjerojatno već nastavili dalje. U Proklete zemlje. Ako je tako. Proklete će ih zemlje dokrajčiti. A blizanac Sunca Gardenera, Osmond, bit će više nego sposoban iscijediti sve informacije koje Anders zna. Osmond i njegov užasni sin. Uopće nema potrebe za migriranjem.

Osim možda da baci pogled. Za užitak i osvježenje kad ponovno postane Orris, makar na nekoliko sekundi.

I da se Osigura, naravno. Cijeli njegov život, od djetinjstva dalje, bio je vježba Osiguravanja.

Ogledao se jednom da se osigura kako se Etheridge nije zadržao; onda otvori vrata Terminala i uđe unutra.

Miris je bio ustajao, mračan i nevjerojatno nostalgičan - miris stare šminke i platnenih kulisa. Načas je imao ludu zamisao da je učinio nešto još nevjerojatnije od migriranja; osjetio je da je možda otputovao natrag kroz vrijeme, u one studentske dane kad su on i Phil Sawyer bili kazalištem zaluđeni đaci.

Onda su mu se oči privikle na tamu i vidio je nepoznate, skoro bljutave rekvizite - gipsanu bistu Atene Palade za produkciju Gavrana, ekstravagantno pozlaćeni ptičji kavez, policu za knjige punu lažnih hrptova - i sjetio se da je u onome što u školi Thayer prolazi pod "malo kazalište."

Načas je zastao, duboko udišući prašinu; okrenuo je pogled prema gore, prema usamljenoj zraci sunca koja je upadala kroz mali prozorčić. Svjetlo je zatreptalo i odjednom je bilo dublje zlatno, boje svjetla svjetiljke. Bio je na Teritorijima. Samo tako, bio je na Teritorijima. Nastao je trenutak skoro zapanjujućeg oduševljenja brzinom promjene. Obično je postojala stanka, osjećaj proklizavanja s jednog mjesta na drugo. Ta se cezura činila upravo proporcionalnom udaljenosti između fizičkih tijela njegova dva jastva, Sloata i Orrisa. Jednom, kad je migrirao iz Japana, gdje je pregovarao posao s braćom Shaw za neki užasan roman o holivudskim zvijezdama kojima prijeti poludjeli nindža, pauza je potrajala tako dugo da se prestrašio kako se možda zauvijek izgubio negdje u praznom, besmislenom čistilištu koje postoji između svjetova. Ali ovog puta su bili blizu… tako blizu! Bilo je to kao u onim rijetkim prilikama, pomislio je

(Orris je pomislio)

kad muškarac i žena istovremeno dožive orgazam i zajedno umru

od seksa.

Miris suhe boje i platna zamijenio je lagan, ugodan miris gorivog ulja Teritorija. Svjetiljka na stolu je zamirala, isijavajući tamne membrane dima. S njegove lijeve strane bio je postavljen stol, ostaci obroka koji su se skorili na grubim tanjurima. Tri tanjura.

Orris korakne naprijed, kao i uvijek pomalo vukući svoju ćopavu nogu. Podigao je jedan od tanjura, pustio da drhtavo svjetlo svjetiljke mučno prokliže preko masti. Tko je jeo iz ovog? Anders, ili Jason, ili Richard… dječak koji bi bio i Rushton da je moj sin poživio?

Rushton se utopio plivajući u jezeru nedaleko od Velike kuće. Održavao se piknik. Orris i njegova žena popili su dosta vina. Sunce je bio vrelo. Dječak, jedva nešto više od bebe, je spavao. Orris i njegova žena su vodili ljubav i zatim također zaspali na slatkom popodnevnom suncu. Probudili su ga djetetovi krici. Rushton se probudio i otišao do vode. Mogao je malo plivati kao pas, taman dovoljno da ode u duboko prije no što se uspaniči. Orris je došepao do vode, uskočio unutra i otplivao što je brže mogao do mjesta gdje se dječak bacakao. Njegova noga, ta prokleta noga ga je usporila i možda koštala života njegovog sina. Kad je stigao do dječaka, tonuo je. Orris ga je uspio uhvatiti za kosu i odvući ga na obalu… ali dotad je Rushton već bio plav i mrtav.

Margaret je umrla od vlastite ruke ni šest tjedana kasnije.

Sedam mjeseci nakon toga, sin Morgana Sloata zamalo se utopio u bazenu Westwood, tijekom lekcije iz plivanja. Izvukli su ga iz bazena isto tako plavog i mrtvog kao i Rushtona… ali spasitelj je primijenio disanje usta-na-usta, i Richard Sloat je reagirao.

Bog zakucava svoje čavle, pomislio je Orris, a onda ga je duboko, nejasno hrkanje natjeralo da okrene glavu.

Anders, čuvar terminala, ležao je na slamarici u kutu, kilta nepristojno podignutog do guzice. Kraj njega je ležao prevrnut zemljani vrč vina. Dosta vina oteklo mu je u kosu.

Opet je zahrkao, pa zastenjao, kao da ružno sanja.

Ni jedan san koji sad sanjaš ne može biti tako gadan kao ono što ti sad sprema budućnost, pomisli Orris smrknuto. Koraknuo je bliže, dok mu je ogrtač lepršao. Pogledao je Andersa bez milosti.

Sloat je bio u stanju planirati ubojstvo, ali uvijek je Orris migrirao da izvrši sam čin. Orris je u Sloatovom tijelu pokušao ugušiti malog Jacka Sawyera jastukom dok je najavljivač za hrvanje u pozadini trkeljao. Orris je nadgledao ubojstvo Phila Sawyera u Utahu (kao što je nadgledao i ubojstvo parnjaka Philu Sawyeru, građanskog princa Philipa Sawtellea, na Teritorijima.)

Sloat je volio krv, ali je na kraju bio alergičan na nju kao što je

Orris bio alergičan na američku hranu i američki zrak. Morgan od Orrisa, nekad izrugivan kao Morgan Debelnoga, uvijek je izvršavao djela koja je Sloat planirao.

Moj sin je umro; njegov je još živ. Sawtelleov sin je umro. Sawyerov je još živ. Ali te se stvari može ispraviti. I bit će ispravljene. Nema za vas Talismana, slatki moji mali prijatelji. Krenuli ste u radioaktivnu verziju Oatleyja, a obojica ste dužni na vagi smrti. Bog zabija svoje čavle.

"A ako ih Bog ne zabije, budite sigurni da ja hoću", rekao je naglas.

Čovjek na podu opet je zastenjao, kao da ga je čuo. Orris je napravio još jedan korak prema njemu, možda namjeravajući ga probuditi udarcem, onda nagne glavu. U daljini je čuo topot kopita, blako škripanje i zveckanje uzda, promukle krikove vozača.

To će onda biti Osmond. Dobro. Neka se Osmond ovdje pobrine za sve - njega nije baš zanimalo ispitivanje mamurnog čovjeka kad dobro zna što će im reći.

Orris je zašepesao prema vratima, otvorio ih, i pogledao veličanstvenu teritorijsku zoru boje breskve. Iz tog smjera - iz smjera zore - stizali su zvuči jahača koji se približavaju. Dopustio si je da načas upije taj ljupki bljesak, a onda se opet okrene prema zapadu, gdje je nebo još bilo boje svježe masnice. Zemlja je bila mračna… osim tamo gdje su se prve zrake sunca odbijale od para sjajnih paralelnih crta.

Dečki, otišli ste u smrt, pomislio je Orris zadovoljno… a onda mu je na pamet pala pomisao koja mu je nosila još više zadovoljstva:

možda su već mrtvi.

"Dobro", reče Orris i sklopi oči.

Tren kasnije, Morgan Sloat uhvatio je kvaku na vratima malog kazališta škole Thayer, otvarajući vlastite oči i planirajući put natrag na zapadnu obalu.

Možda je vrijeme da krene na mali put kroz vrijeme, pomislio je. Do gradića u Kaliforniji po imenu Point Venuti. Prvo možda put natrag na istok - posjeta kraljici - a onda…

"Morski zrak", rekao je bisti Atene Palade, "će mi koristiti."

Izašao je, uzeo još jednu dozu iz staklene bočice u svom džepu (sad jedva primjećujući miris platna i šminke) i, tako osvježen, krenuo je opet niz brijeg prema svom autu.

Četvrti dio

Talisman

Trideset i četvrto Poglavlje

Anders

1

Jack je odjednom shvatio da, premda još trči, trči po čistom zraku, kao lik iz crtića koji ima vremena za jedan iznenađen uzmak prije no što padne sto metara ravno dolje. Ali nije se radilo o sto metara. Stigao je - jedva - shvatiti da tlo više nije tamo, a onda je pao metar, metar i pol, još uvijek trčeći. Zaljuljao se i možda bi ostao uspravan, ali onda se Richard zabio u njega i obojica su se stropoštali.

"Pazi, Jack!" vrištao je Richard - očito ne namjeravajući sam prihvatiti taj savjet, jer su mu oči bile čvrsto zatvorene. "Čuvaj se vuka! Čuvaj se gospodina Dufreyja! Čuvaj se -"

"Prestani, Richarde!" Ti zadihani krici prestrašili su ga više od bilo čega drugoga. Richard je zvučao ludo, posve ludo. "Prestani, dobro smo! Nestali su!"

"Pazi na Etheridgea! Pazi se buba! Pazi, Jack!"

"Richarde, nema ih! Pogledaj oko sebe, u ime Jasonovo!" Jack još to nije stigao učiniti, ali znao je da su uspjeli - zrak je bio miran i sladak, noć savršeno tiha osim blagog lahora koji je bio blaženo topao.

"Pazi, Jack! Čuvaj se, Jack! Pazi, pazi -"

Poput gadnog odjeka u glavi, čuo je sjećanje na dječake-pse pred

Kućom Nelson kako u zboru kevću "Probud'se, probud'se, probud'se! Molim, moliim, mooliiim!"

"Pazi, Jack!" zavijao je Richard. Lice mu je bilo zabijeno u zemlju i izgledao je kao pretjerano zaneseni musliman koji je odlučio dodvoriti se Alahu. "PAZI! VUK! PREFEKTI! RAVNATELJ! PAZ-"

Uspaničen pomisli da je Richard doista poludio, Jack je povukao prijateljevu glavu za ovratnik, i pljusnuo ga.

Richardove riječi jasno su se prekinule. Zurio je u Jacka, a Jack je vidio obris vlastite ruke kako se pojavljuje na Richardovom blijedom obrazu, nejasna crvena tetovaža. Stid mu je zamijenila užurbana želja da dozna gdje su točno. Bilo je svjetla; inače ne bi mogao vidjeti taj trag.

Djelomičan odgovor na pitanje stigao je iz njega - bio je siguran i nedvojben… koliko god malen.

Vanjske straže, Jacko. Sad ste na području Vanjske straže.

Ali prije nego što je stigao iole promisliti o tome, mora pokušati povratiti Richarda.

"Jesi li dobro, Richie?"

Gledao je Jacka s tupim, povrijeđenim iznenađenjem. "Udario si me, Jack."

"Pljusnuo sam te. To se tako radi s histeričnim ljudima."

"Nisam bio histeričan! Nikad u životu nisam bio h -" Richard se prekinuo i skočio na noge, divlje se ogledavajući. "Vuk! Moramo se čuvati vuka, Jack! Ako se preveremo preko ograde, neće moći do nas!"

Istog bi časa bio odjurio u tamu, žureći prema ogradi koja se sad nalazila u drugom svijetu, da ga Jack nije uhvatio i zadržao.

"Vuk je nestao, Richarde."

"Ha?"

"Uspjeli smo."

"O čemu ti to govoriš -"

"Teritoriji, Richard! Mi smo na Teritorijima! Preskočili smo!" A ti si mi skoro iščašio ruku, ti nevjerniče, pomislio je Jack trljajući svoje bolno rame. Sljedeći put kad pokušam nekog prebaciti prijeko, naći ću si nekog zbilja malog klinca, nekog tko još vjeruje u Djeda Mraza i Uskršnjeg zeku.

"To je smiješno", reče Richard polako. "Teritoriji ne postoje, Jack."

"Ako je tako", reče Jack smrknuto, "onda kako to da ti onaj veliki bijeli vuk ne grize dupe? Ili tvoj vlastiti prokleti ravnatelj?"

Richard je pogledao Jacka, otvorio usta da nešto kaže, pa ih opet zatvorio. Ogledao se oko sebe, ovog puta malo pozornije (bar se Jack tome nadao). I Jack je to učinio, uživajući pri tome u toplini i čistoći zraka. Morgan i njegova banda izobličenih luđaka mogla bi se svakog časa pojaviti, ali zasad je bilo nemoguće ne uživati u čistoj životinjskoj radosti što se opet vratio ovamo.

Bili su usred polja. Visoka, žućkasta trava bradatih vrhova - ne žito, ali nešto nalik žitu; u svakom slučaju neko jestivo zrnje - pružalo se u noć u svim smjerovima. Topli lahor ljuljao je stapke u tajnovitim ali vrlo ljupkim valovima. S desne strane na malom brežuljku stajala je neka drvena zgrada sa svjetiljkom na stupu ispred nje. Žućkasti plamen, skoro presjajan da ga se pogleda, jasno je plamtio unutar staklene kugle lampe. Jack je vidio da je zgrada osmerokutna. Njih dvojica stigli su na Teritorije na samom vanjskom rubu kruga svjetla što ga je bacala ta svjetiljka - a na suprotnoj strani kruga nalazilo se nešto, nešto metalno što je odsijavalo svjetlo u isprekidanim bljeskovima. Jack je zaškilijo prema blagom, srebrnastom sjaju… i shvatio. Nije toliko osjećao čudo koliko dojam ispunjenih očekivanja. Bilo je to kao da su dva vrlo velika dijela slagalice, jedan na američkim Teritorijima i drugi ovdje, upravo uredno sjela i spojila se.

To su bile željezničke tračnice. I premda je bilo nemoguće odrediti smjer u tami, Jack je bio uvjeren da zna u kom će smjeru te tračnice voditi:

Na zapad.

2

"Dođi", reče Jack.

"Ne želim ići tamo", reče Richard.

"Zašto ne?"

"Previše ludih stvari se događa." Richard si oblizne usnice. "Tamo u toj zgradi bi moglo biti bilo što. Psi. Luđaci." Opet si je obliznuo usnice. "Bube."

"Rekao sam ti da smo sad na Teritorijima. Ludilo je nestalo - ovdje je sve čisto. Dovraga, Richarde, zar ne možeš to nanjušiti?"

"Teritoriji ne postoje", reče Richard tanko.

"Pogledaj oko sebe."

"Ne", reče Richard. Glas mu je bio tanji nego ikad, glas iritantno tvrdoglavog djeteta.

Jack je zagrabio šaku bradatih vlati. "Pogledaj ovo!" Richard je okrenuo glavu.

Jack se morao potruditi kako bi obuzdao potrebu da ga protrese.

Umjesto toga, odbacio je zrnja, u sebi odbrojao do deset, a zatim krenuo uz brijeg. Spustio je pogled i vidio da sad na sebi ima nešto poput kožnih kaubojskih hlača. Richard je bio odjeven vrlo slično, i imao je oko vrata crvenu bandanu koja je izgledala kao da je ispala s neke slike Frederica Remingtona{90}. Jackje popipao svoj vrat i osjetio sličnu maramu. Spustio je ruke niz tijelo i otkrio da je predivni topli kaput Mylesa P. Kigera sad bio vrlo nalik nekom meksičkom ponču. Kladim se da izgledam kao reklama za Taco Bell{91}, pomislio je i iskezio se.

Na Richardovom licu pojavio se izraz potpune panike kad je Jack krenuo uzbrdo, ostavljajući ga samog u podnožju.

"Kamo ideš?"

Jack je pogledao Richarda i vratio se. Stavio je ruke na Richardova ramena i trezveno se zagledao u njegove oči.

"Ne možemo ostati ovdje", rekao je. "Neki od njih sigurno su nas vidjeli kad smo preskočili. Možda ne mogu odmah poći za nama, a možda mogu. Ne znam. O zakonima koji vladaju svime ovime znam koliko i petogodišnji klinac o magnetizmu - a sve što peterogodišnjaci znaju o tome jest da magneti ponekad privlače i ponekad odbijaju. Ali zasad je to sve što trebam znati. Moramo se maknuti odavde. Kraj priče."

"Ja ovo sanjam, znam da to sanjam."

Jack je glavom pokazao prema oronuloj drvenoj zgradi. "Možeš doći ili ostati ovdje. Ako želiš ostati ovdje, vratit ću se po tebe kad provjerim ono mjesto."

"Ovo se ne događa", reče Richard. Njegove gole oči bez naočala bile su razrogačene i plitke i nekako prašnjave. Načas je podigao pogled prema crnom nebu Teritorija, sa svojim čudnim i nepoznatim sazvježđima, zadrhtao, i skrenuo pogled. "Imam groznicu. To je gripa. Ima puno gripe. Ovo je delirij. Ti si gostujuća zvijezda u mojoj halucinaciji, Jack."

"Kad stignemo, poslat ćemo nekoga u Ceh halucinacijskih glumaca da im pokažemo moju člansku iskaznicu", reče Jack. "U međuvremenu, zašto ne ostaneš ovdje, Richarde? Ako se ovo ne događa, nemaš se zašto brinuti."

Opet je krenuo, misleći kako mu treba još samo nekoliko tih razgovora s Alisine čajanke pa će i on postati uvjeren da je poludio.

Stigao je na pola brijega kad mu se Richard pridružio.

"Vratio bih se po tebe", reče Jack..

"Znam", reče Richard. "Samo sam mislio da ti se baš mogu i pridružiti. Kad je sve ovo već samo san."

"Pa, ako je netko tamo, jezik za zube", reče Jack. "Mislim da jest - mislim da sam vidio nekoga kako me gleda kroz onaj prozor."

"Što ćeš učiniti?" upita Richard.

Jack se nasmiješi. "Improvizirat ću, Richie, stari moj", rekao je.

"To radim sve otkako sam otišao iz New Hampshirea. Improviziram."

3

Stigli su do trijema. Richard je stisnuo Jackovo rame s paničnom snagom. Jack se iscrpljeno okrenuo prema njemu; Richardov prepoznatljivi Stisak iz Kansas Cityja bio je još jedna stvar koja mu je već dojadila. "Što?" upita Jack.

"Ovo je stvarno san", reče Richard, "i mogu ti to dokazati."

"Kako?"

"Više ne govorimo engleski, Jack! Govorimo nekim jezikom, i govorimo ga savršeno, ali to nije engleski!"

"Aha", reče Jack. "Baš ludo, jel' da?"

Opet je krenuo prema gore, ostavivši Richarda iza sebe, razjapljenih usta.

4

Čas-dva kasnije, Richard se oporavio i požurio stubištem za Jackom. Daske su bile iskrivljene i labave i pune iverja. Vlati one bradate žitarice rasle su kroz neke od njih. U dubokoj tami, obojica su dječaka čula sanjivo zujanje kukaca - ne grubo grebuckanje crvčaka, već slađi zvuk - toliko toga je ovdje slađe, pomisli Jack.

Vanjska svjetiljka sad je bila iza njih; sjene su im jurile ispred njih, preko trijema, i zatim se pod pravim uglom penjale na vrata. Na tim je vratima stajao neki star, izblijedjeli znak. Načas, Jacku se činilo da je napisan nekom čudnom ćirilicom, nečitljivom kao ruski. A onda su se slova razjasnila, a riječ nije bila iznenađenje. TERMINAL.

Jack je podigao ruku da pokuca, onda malo strese glavom. Ne. Neće kucati. To nije privatna zgrada; na znaku piše TERMINAL, a to je riječ koja se povezuje s javnim zgradama - mjestima gdje se čekaju Greyhoundovi{92} autobusi i Amtrakovi{93} vlakovi, ukrcavališta za prijateljska neba{94}.

Otvorio je vrata. Prijateljsko svjetlo svjetiljke i nimalo prijateljski glas zajedno su nahrupili na trijem.

"Odlazi, vraže!" zaškripao je ispucali glas. "Gubi se, krećem ujutro! Kunem se! Vlak je u šupi! Odlazi! Zakleo sam se da ću otići i otići ću, a sad TI idi… idi i ostavi me na miru!"

Jack se namrštio. Richard je zinuo. Soba je bila čista ali vrlo stara. Zidovi su bili tako iskrivljeni da su ličili na valove. Slika kočije koja je izgledala velika skoro kao kitolovac visjela je na jednom zidu. Stara tezga, radne površine valovite skoro kao i zidovi, pružala se sredinom prostorije, dijeleći je na dvoje. Iza nje, na suprotnom zidu, bila je ploča na kojoj je iznad jednog stupca pisalo KOČIJA DOLAZI, a iznad drugog KOČIJA POLAZI. Gledajući staru ploču, Jack je pretpostavio da je prošlo dugo vremena otkako je tamo pisala ikakva obavijest; činilo mu se da bi, kad bi netko pokušao pisati po njoj, makar i mekom kredom, ploča popucala i pala na otrcani pod.

Na jednoj strani šaltera stajao je najveći pješčani sat koji je Jack ikad vidio - bio je velik kao boca šampanjca, i ispunjen zelenim pijeskom.

"Pusti me na miru, dobro? Obećao sam da ću ići, i otići ću! Molim te, Morgane! Imaj milosti! Obećao sam, a ako mi ne vjeruješ, pogledaj u šupu! Vlak je spreman, kunem se da je vlak spreman!"

I još je blebetao u istom smislu. Krupan postariji čovjek koji je govorio bio je skutren u desnom suprotnom kutu prostorije. Jack je procijenio da je starac visok bar dva metra - čak i u svome trenutnom poniznom položaju, strop Terminala bio je samo desetak centimetara iznad njegove glave. Moglo mu je biti sedamdeset godina; možda i očuvanih osamdeset.Snježno bijela brada počinjala mu je ispod očiju i spuštala se niz prsa u vodopadu finih dlačica. Ramena su mu bila široka, premda sad tako skupljena da su izgledala kao da ih je netko slomio tjerajući ga da niz dugih godina nosi preteške terete. Duboke bore pružale su mu se iz uglova očiju; isto tako duboki valoviti tragovi pružali su mu se po čelu. Ten mu je bio voštano žut. Imao je na sebi bijeli kilt prošaran žarko grimiznim nitima, i bilo je očito da je skoro nasmrt prestrašen. Mahao je čvrstim štapom, ali bez ikakva autoriteta.

Jack se oštro osvrnuo prema Richardu kad je starac spomenuo ime Richardova oca, ali Richard trenutno nije bio u stanju zamjećivati takve detalje.

"Nisam onaj tko misliš da jesam", rekao je Jack krećući se prema starcu.

"Odlazi!" poviče ovaj. "Dosta trikova! I vrag može navući lijepu masku! Odlazi! Učinit ću to! Spremna je za polazak odmah ujutro! Rekao sam da ću to učiniti i tako i namjeravam, a sad odlazi, dobro?" Ruksak je sad bio torba koja je visjela sa Jackove ruke. Kad je Jack stigao do šaltera, prokopao je po njoj, odgurujući zrcalo i nekoliko štapića novca. Prsti su mu se sklopili oko onog što je htio i izvadili to. Bio je to novčić koji mu je satnik Farren dao tako davno, novčić s kraljicom na jednoj strani i grifonom na drugoj. Pljesnuo ga je na šalter, a meko svjetlo u prostoriji uhvatilo je ljupki profil Laure DeLoessian - i opet ga je zapanjila sličnost tog profila s profilom njegove majke. Jesu li toliko sličile jedna na drugu i na početku? Ili sad više primjećujem sličnosti jer više razmišljam o njima? Ili ih nekako približavam, pretvaram u jedno?

Starac je ustuknuo još dalje kad se Jack približio šalteru; počelo je djelovati kao da bi se mogao izgurati kroz stražnji zid zgrade. Riječi su mu potekle u histeričnoj navali. Kad je Jack pljesnuo novčić na šalter kao zločinac u vesternu koji traži piće, odjednom je prestao govoriti. Zabuljio se u novčić, a oči su mu se razrogačile dok su mu se od sline sjajni uglovi usana počeli trzati. Razrogačene oči podigle su se do Jackova lica i po prvi ga put doista vidjele.

"Jasone", šapnuo je drhtavim glasom. Njegova prijašnja lažna odlučnost je nestala. Sad mu je glas drhtao, ne od straha, već od zadivljenosti. "Jasone!"

"Ne", rekao je. "Zovem se -"A onda je stao, shvativši da riječ koju bi izrekao na tome čudnom jeziku ne bi bila Jack već -

"Jason!" povikao je starac i pao na koljena. "Jasone, došao si! Došao si i sve će biti dobro, sve će biti dobro, i sve će stvari biti dobre!"

"Hej!" rekao je Jack. "Hej, stvarno -"

"Jason! Jason je došao i kraljica će ozdraviti, da, i sve će stvari biti dobre!"

Još nespremniji da izađe na kraj s tim plačljivim obožavanjem no što je bio s prestravljenim prkosom, Jack se okrenuo prema Richardu… ali tu nije bilo pomoći. Richard se ispružio na pod lijevo od vrata i ili zaspao ili se jako dobro pretvarao da spava.

"O, sranje!" zastenje Jack.

Starac je bio na koljenim, blebećući i plačući. Situacija je hitro prelazila iz područja samo smiješnog u područje kozmički komičnog. Jack je našao preklop na tezgi i krenuo iza šaltera.

"Ah, ustani, dobri i vjerni moj slugo", reče Jack. Smrknuto se pitao jesu li Krist ili Buda ikad imali takve probleme. "Na noge, stari."

"Jason! Jasone!" jecao je starac. Njegova sijeda kosa sakrila je Jackove noge u sandalama kad se sagnuo i počeo ih ljubiti - i to ne malim poljupcima, već dobrim, starinskim cmokovima iz sjenika. Jack se bespomoćno zahihotao. Uspio ih je izvući iz Illinoisa, i našli su se u otrcanom terminalu usred velikog polja nečeg što nije baš bilo žito, negdje u Vanjskim stražama, a Richard je spavao kraj vrata dok je njemu taj čudni starac ljubio noge i škakljao ga bradom.

"Ustani!" povikao je Jack hihoćući. Pokušao je ustuknuti, ali je naišao na šalter. "Ustani, o dobri slugo! Ustani na te jebene noge, ustani, dosta je bilo!"

"Jasone!" Cmok! "Sve će biti dobro!" Cmok-cmok!

I sve će stvari biti dobre, pomislio je Jack suludo, hihoćući se dok mu je starac kroz sandale ljubio nožne prste. Nisam znao da ovdje na

Teritorijima čitaju Roberta Burnsa, ali valjda moraju -

Cmok-cmok-cmok.

Oh, dosta toga, stvarno to ne podnosim.

"USTANI!" zaurlao je što je glasnije mogao, i starac je konačno stao pred njega, drhteći i plačući, nesposoban pogledati ga u oči. Ali njegova nevjerojatno široka ramena malo su se podigla, izgubivši onaj slomljeni izgled, i Jacka je to nekako veselilo.

5

Prošlo je sat vremena ili više prije nego što je Jack uspio doći do nekog suvislog razgovora sa starcem. Počeli bi razgovarati, a onda bi Anders, koji je bio iz ceha, krenuo na još jedno zavijanje O-Jasone-moj-Jasone-kako-si-ti-velik i Jack bi ga morao utišati što bi brže mogao… svakako prije nego što mu opet počne ljubiti noge. No Jacku se starac svejedno sviđao, i razumio ga je. Da bi ga razumio, morao je samo zamisliti kako bi se on osjećao da su se Isus ili Buda pojavili u lokalnoj autopraonici ili školskoj menzi. I morao je priznati još jednu jasnu i prisutnu činjenicu: jedan dio njega nije bio nimalo iznenađen Andersovim stavom. Premda se osjećao kao Jack, počinjao se sve više i više osjećati i kao… onaj drugi.

Ali on je umro.

To je bila istina; nedvojbena istina. Jason je umro, a Morgan od Orrisa vjerojatno je imao nekakve veze s njegovom smrću. Ali tipovi kao što je Jason znaju se vraćati, zar ne?

Jack je vrijeme utrošeno da navede Andersa na razgovor smatrao dobrom investicijom, ako ništa drugo onda zato što mu je omogućilo da se uvjeri kako se Richard ne pretvara; kako je doista opet zaspao. To je bilo dobro, jer je Anders imao puno toga reći o Morganu.

Jednom je, rekao je, ovo bio zadnji terminal za kočije poznatog svijeta - poznat kao Vanjski terminal. Iza toga, rekao je, svijet postaje čudovišno mjesto.

"Kako čudovišno?" upita Jack.

"Ne znam", rekao je Anders paleći lulu. Pogledao je van u tamu, a lice mu je bilo smrknuto. "Ima priča o Prokletim zemljama, ali svaka je obično drugačija od ostalih, i uvijek počinju s nečim poput: Znam čovjeka koji je upoznao čovjeka koji je tri dana bio izgubljen na rubu Prokletih zemalja, i on kaže… Ali nikad još nisam čuo priču koja počinje s: Ja sam bio tri dana izgubljen na rubu Prokletih zemalja, i ja kažem… Shvaćaš li razliku, gospodaru moj Jasone?"

"Shvaćam", reče Jack polako. Proklete zemlje. Već na sam zvuk toga naziva prošli su ga trnci. "Znači, nitko ne zna što je to?"

"Ne zasigurno", reče Anders. "Ali ako je samo četvrtina od onog što sam čuo istina -"

"Što si čuo?"

"Da tamo ima čudovišta kraj kojih stvari u Orrisovim rudnicima izgledaju skoro normalno. Da ima vatrenih kugli koje se kotrljaju preko bregova i praznih mjesta, ostavljajući za sobom dugačke crne tragove - tragove koji su bar po danu crni, ali čujem da noću svijetle. A ako se čovjek previše približi nekoj od tih vatrenih kugli, postane grozno bolestan. Izgubi svu kosu, i čirevi mu izađu svuda po tijelu, i počne povraćati; i možda se oporavi, ali najčešće samo povraća i povraća dok mu želudac ne pukne i grlo ne prsne i onda…" Anders ustane.

"Gospodaru! Zašto tako izgledaš? Jesi li vidio što kroz prozor? Jesi li vidio nekog duha na onim prokletim i preprokletim tračnicama?"

Anders je divlje pogledao kroz prozor.

Trovanje zračenjem, mislio je Jack. On to ne zna, ali skoro je savršeno opisao simptome trovanja zračenjem.

Prošle su godine na fizici proučavali i nuklearno oružje i posljedice izloženosti zračenju - a kako je njegova majka bila bar usputno povezana i s pokretom za zamrzavanje nuklearnog naoružanja i s pokretom za sprečavanje širenja nuklearnih elektrana, Jack je dobro pazio.

Kako dobro, pomislio je, kako dobro se pomisao na trovanje zračenjem uklapa u cijelu zamisao Prokletih zemalja! A onda je shvatio još nešto: zapad je mjesto gdje su provedeni prvi testovi - gdje je prototip bombe koja je bačena na Hirošimu obješen s tornja i zatim ispaljen, gdje je gomila predgrađa nastanjenih samo lutkama za izloge uništena kako bi vojska dobila više-manje točnu predodžbu o tome što nuklearna eksplozija i vatrena oluja koja je slijedi doista čine. A na kraju su se vratili u Utah i Nevadu, među posljednje od pravih američkih Teritorija{95}, i naprosto nastavili s testiranjem pod zemljom. Tamo u tim velikim pustošima, znao je, postoji puno vladine zemlje, kombinacija buttes{96} i mesas{97} i izrovanih pustinja, i nisu tamo testirali samo bombe.

Koliko će tog sranja Sloat donijeti ovamo ako kraljica umre? Koliko je tog sranja već donio? Je li ova kočijsko-željeznička postaja dio sustava isporuke za sve to?

"Ne izgledaš dobro, gospodaru, nimalo. Blijed si kao krpa; zakleo bih se da je tako!"

"Dobro sam", reče Jack polako. "Sjedi. Nastavi sa svojom pričom. I zapali lulu, ugasila se."

Anders je izvadio lulu iz usta, opet je zapalio, i opet skrenuo pogled sa Jacka na prozor… i lice mu sad više nije bilo samo smrknuto; bilo je prožeto strahom. "Ali valjda ću ubrzo doznati jesu li priče istinite."

"Zašto?"

"Jer sutra ujutro čim svane krećem kroz Proklete zemlje", reče

Anders. "Krećem kroz Proklete zemlje, vozeći paklenski stroj Morgana od Orrisa koji je tamo u šupi, i noseći Bog zna kakav užasan vražji posao."

Jack je zurio u njega, dok mu je srce snažno lupalo a krv bubnjala u glavi.

"Kamo? Kako daleko? Do oceana? Do velike vode?"

Anders polako kimne. "Da", reče. "Do vode. I -" Glas mu se spustio, postao slabašan šapat. Oči su mu skrenule prema tamnim prozorima, kao da se boji da bi neki bezimen stvor mogao zuriti unutra, promatrati, prisluškivati.

"I tamo će me Morgan dočekati, i trebali bismo prevesti njegove stvari dalje."

"Dalje kamo?" upita Jack.

"U crni hotel", dovršio je Anders tihim, drhtavim glasom.

6

Jack je opet osjetio potrebu da prasne u divlji smijeh. Crni hotel - zvučalo je kao naslov nekog jeftinog krimića. A opet… a opet… sve je ovo počelo u hotelu, zar ne? Alhambra u New Hampshireu, na obali Atlantika. Postoji li neki drugi hotel, možda čak još jedno razbacano staro viktorijansko čudovište od hotela, na obali Tihog oceana? Bi li njegova duga, čudna pustolovina tamo trebala završiti? U nekom analogu Alhambre, s otrcanim zabavnim parkom u blizini? Ta je zamisao bila silno uvjerljiva; na neki čudan ali precizan način, čak se činilo da odražava zamisao blizanaca…

"Zašto me tako gledaš, gospodaru?"

Anders je zvučao uznemireno i zabrinuto. Jack užurbano skrene pogled. "Žao mi je", reče. "Samo sam razmišljao."

Umirujuće se nasmiješio, i čovjek mu je s oklijevanjem uzvratio smiješak.

"I volio bih da me prestaneš tako zvati."

"Kako te zvati, gospodaru?"

"Gospodaru."

"Gospodaru?" Anders je djelovao zbunejno. Nije ponavljao što je Jack rekao već tražio razjašnjenje. Jack je imao dojam da će, ako pokuša ustrajati u ovome, završiti usred skeča punog nesporazuma.

"Nije važno", reče Jack. Nagnuo se naprijed. "Htio bih da mi sve kažeš. Možeš li to učiniti?"

"Pokušat ću, gospodaru", reče Anders.

7

Riječi su mu isprva dolazile sporo. Bio je neženja koji je cijeli život proveo na Vanjskim stražama, i ni u najbolja vremena nije navikao puno govoriti. Sad mu je zapovijedio da govori dječak kojeg je smatrao barem kraljevskom lozom, a možda čak i nečim nalik bogu.

Ali malo-pomalo riječi su mu postale brže, i dok je stigao do kraja svoje nedovršene ali silno provokativne priče, riječi su mu skoro sukljale. Jack je s lakoćom pratio priču usprkos čovjekovu naglasku, koji je u sebi stalno prevodio u neku vrst zamjene za škotski Roberta Brusa.

Anders je znao Morgana jer je Morgan, jednostavno rečeno, bio gospodar Vanjskih straža. Njegov pravi naslov, Morgan od Orrisa, nije bio tako veličanstven, ali s praktične strane, te su dvije stvari bile skoro podjednake. Orris je bio najistočnija pokrajina Vanjskih straža, i jedini doista organiziran dio tog prostranog travnatog područja. Budući da je Orrisom vladao potpuno i apsolutno, Morgan je automatski vladao i ostatkom područja. Također, zli Vuci počeli su posljednjih petnaestak godina gravitirati prema Morganu. Isprva to nije bilo važno, jer je bilo vrlo malo zlih (samo što je Andersova riječ u Jackovim ušima zvučala pomalo i kao bijesnih) Vukova. Ali posljednjih ih je godina bilo sve više i više, i Anders je rekao kako je čuo govorkanja da je, otkako se kraljica razboljela, više od polovice plemena pastira propala od te bolesti. A nisu to bili ni jedini stvorovi kojima je zapovijedao Morgan od Orrisa, rekao je Anders; bilo je i drugih, još gorih - neki bi, govorilo se, mogli izludjeti čovjeka samo pogledom.

Jack je pomislio na Elroya, stvora iz Točionice Oatley, i zadrhtao.

"Ima li ovaj dio Vanjskih straža uopće neko ime?" upita Jack.

"Gospodaru?"

"Ovaj dio u kojem smo sad."

"Nema pravog imena, gospodaru, ali čuo sam da ga ljudi zovu Ellis-Breaks."

"Ellis-Breaks", reče Jack. Predodžba o zemljopisu Teritorija, neodređena i vjerojatno u mnogo stvari netočna, konačno se počela stvarati u Jackovom umu. Postojali su Teritoriji, koji su odgovarali američkom istoku; Vanjska straža, koja odgovara američkom srednjem zapadu i velikim ravnicama (Ellis-Breaks? Illinois? Nebraska?) i Proklete zemlje, koje su odgovarale američkom zapadu.

Tako je dugo i fiksirano zurio u Andersa da se ovaj na kraju ipak opet počeo nemirno meškoljiti. "Žao mi je", reče Jack. "Nastavi." Njegov je otac, rekao je Anders, bio posljednji vozač kočije koji je "vozio na istok" iz Terminala Vanjske straže. Anders mu je bio šegrt. Ali čak i u to doba, rekao je, bilo je velikih uzbuna i prevrata na istoku; ubojstvo starog kralja i kratki rat koji je uslijedio vidjeli su se početak tih prevrata, i premda je rat završio uspostavom dobre kraljice Laure, prevrati su se otada nastavili, i kao da su uporno napredovali prema istoku, iz iskvarenih i izobličenih Prokletih zemalja. Ima nekih, rekao je Anders, koji vjeruju da je zlo započelo skroz na zapadu.

"Nisam siguran da razumijem", rekao je Jack, premda je u srcu mislio da ipak shvaća.

"Na kraju zemlje", reče Anders. "Na rubu velike vode, kamo ja trebam ići."

Drugim riječima, počelo je na istom mjestu odakle je došao moj otac… moj otac, i ja, i Richard… i Morgan. Stari Bloat.

Nevolje su, rekao je Anders, stigle do Vanjskih straža, i sad je pleme Vukova djelomično propalo - do koje točno mjere, nitko nije znao, ali kočijaš je rekao Jacku da se boji kako bi ih to moglo posve upropastiti ako brzo ne stane. Prevrati su stigli dovde, a sad su čak dosegli i istok, gdje, čuo je, kraljica leži bolesna na samrti.

"To nije istina, zar ne, gospodaru?" upitao je Anders… skoro molećivo.

Jack ga pogleda. "Bih li ja trebao znati odgovor na to?" upitao je.

"Naravno", reče Anders. "Zar nisi ti njen sin?"

Načas, kao da je cijeli svijet postao vrlo tih. Slatko zujanje kukaca vani je zamrlo. Richard kao da je zastao između teških, lijenih udaha.

Čak i njegovo vlastito srce kao da je zastalo… možda više od svega.

A onda, savršeno mirnog glasa, rekao je: "Da… ja sam joj sin. I istina je… jako je bolesna."

"Ali na samrti?" ustrajao je Anders, otvoreno preklinjući pogledom. "Je li na samrti, gospodaru?"

Jack se malo nasmiješi i reče: "To tek treba vidjeti."

8

Anders je rekao da je, dok nisu počele nevolje, Morgan od Orrisa bio slabo poznati pogranični velikaš i ništa više; svoj smiješan naslov naslijedio je od oca koji je bio mastan, smrdljivi lakrdijaš. Morganov otac bio je donekle ruglo dok je bio živ, nastavio je Anders, a čak je bio ruglo i po tome kako je umro.

"Uhvatila ga trčkalica nakon što je cijeli dan pio vino od bresaka, i umro je na čučavcu."

Ljudi su bili spremni smijati se i njegovom sinu, ali smijeh je stao kad su počela vješanja u Orrisu. A kad su počele nevolje u godinama nakon smrti starog kralja, Morganu je važnost porasla kao što se zlokobna zvijezda diže na nebu.

Sve to nije bilo jako važno ovako daleko - pred tim velikim praznim prostorima, rekao je Anders, politika se činila nevažnom. Samo im je smrtonosna promjena u plemenu Vukova bila od praktične važnosti, a budući da je većina zlih Vukova išla na ono Drugo Mjesto, čak im ni to nije bilo jako važno ("Ne dira nas puno, gospodaru", čule su Jackove uši).

A onda, nedugo nakon što su vijesti o kraljičinoj bolesti stigle ovako daleko na zapad, Morgan je poslao skupinu grotesknih, izobličenih robova iz rudnika na istoku; na te su robove pazili ukradeni Vuci i drugi, još čudniji stvorovi. Predradnik im je bio užasan čovjek koji je nosio bič; bio je tu skoro stalno otkako je posao počeo, ali onda je nestao. Anders, koji je većinu tih strašnih tjedana i mjeseci proveo skrivajući se u svojoj kući desetak kilometara južno, oduševio se što je otišao. Čuo je govorkanja da je Morgan pozvao čovjeka s bičem natrag na istok, gdje su stvari stizale do neke velike vrhunske točke; Anders nije znao je li to istina ili nije, i nije ga bilo briga. Bio je samo sretan što je čovjek, kojeg je ponekad pratio žgoljav, nekako odvratan dječak, otišao.

"Ime", upita Jack. "Kako mu je ime?"

"Gospodaru, ne znam. Vuci su ga zvali Onaj od Biča. Robovi su ga samo zvali vragom. Rekao bih da su i jedni i drugi u pravu."

"Je li se oblačio otmjeno? U pliš? S velikim kopčama na cipelama, možda?"

Anders je kimao.

"Je li nosio puno jakog parfema?"

"Da! Da, jest!"

"A bič mu je imao male kožne niti s metalnim vršcima."

"Da, gospodaru. Opak bič. A bio je i strašno dobar s njime, da, jest."

To je bio Osmond. To je bio Sunce Gardener. Bio je ovdje, nadgledajući neki projekt za Morgana… onda se kraljica razboljela i Osmond je pozvan natrag u ljetnu palaču, gdje sam ga ja prvi put imao zadovoljstvo sresti.

"Njegov sin", reče Jack. "Kako mu je izgledao sin?"

"Mršav", reče Anders polako. "Jedno oko mu je bježalo. To je sve čega se sjećam. On… gospodaru, njegovog sina je bilo teško vidjeti. Vuci kao da su se više bojali njega nego njegovog oca, premda sin nije nosio bič. Rekli su da je mutan."

"Mutan", pitao se Jack.

"Da. To je njihova riječ za one koje je teško vidjeti, koliko god ih tražio. Nevidljivost je nemoguća - tako kažu Vuci - ali možeš postati mutan ako znaš u čemu je trik. Većina Vukova ga zna, a i to malo kopile ga je znalo. Zato se samo sjećam kako je bio mršav, i tog bježavog oka, i da je bio ružan kao crn, sifilističan grijeh." Anders zastane.

"Volio je mučiti stvorove. Male stvorove. Znao ih je voditi pod trijem i čuo bih užasne krikove", Anders zadrhti. "To je bio jedan od razloga zašto sam ostao u kući, znaš. Ne volim vidjeti životinjice u bolu. Strašno mi je od toga."

Sve što je Anders rekao stvorilo je u Jackovom umu još sto novih pitanja. Osobito bi rado znao sve što Anders zna o Vucima - već i to što ih je spomenuo Jacku je istovremeno donijelo zadovoljstvo i duboku, tupo čežnjivu bol za njegovim Vukom u srcu.

Ali vrijeme je istjecalo; taj je čovjek trebao ujutro krenuti na zapad u Proklete zemlje, horda ludih akademika vođena osobno Morganom mogla bi svakog časa posukljati iz onog što je kočijaš zvao Drugim Mjestom, Richard bi se mogao probuditi i tražiti obavijesti o tome tko je taj Morgan o kojem govore, i tko je taj mutan tip - taj mutan tip koji je zvučao sumnjivo slično tipu koji je živio vrata do njega u kući Nelson.

"Došli su", potakao je, "došla je ta ekipa, i predradnik im je bio Osmond - bar dok ga nisu pozvali natrag, ili kad bi morao voditi noćnu kapelu u Indiani -"

"Gospodaru?" Andersovo lice opet je bilo puno zbunjenosti.

"Došli su i izgradili… što?" Bio je siguran da već zna odgovor na to, ali htio je čuti kako ga Anders izgovara.

"Pa, tračnice", reče Anders. "Tračnice koje idu na zapad u Paklene zemlje. Tračnice kojima sutra ja moram putovati." Zadrhtao je.

"Ne", reče Jack. Vrelo, strašno uzbuđenje eksplodiralo mu je u prsima poput sunca, i ustao je. Opet mu se u glavi dogodio onaj klik, onaj užasan, uvjerljivi osjećaj da se velike stvari slažu.

Anders je bučno pao na koljena kad je užasno, prelijepo svjetlo ispunilo Jackovo lice. Richard se na taj zvuk trgao i pospano uspravio.

"Ne ti", reče Jack. "Ja. I on." Pokazao je na Richarda.

"Jack?" Richard ga je gledao s pospanom, kratkovidom zbunjenošću. "O čemu ti to govoriš? I zašto taj čovjek njuška pod?"

"Gospodaru… tvoja volja, naravno… ali ne shvaćam."

"Ne ti", reče Jack. "Mi. Mi ćemo povesti vlak umjesto tebe."

"Ali, gospodaru, zašto?" uspio je Anders, još uvijek se ne usuđujući podići pogled.

Jack Sawyer pogledao je van u tamu.

"Jer", rekao je, "mislim da na kraju tih tračnica - na kraju ili blizu kraja - ima nešto što ja moram uzeti."

Interludij

Sloat u ovom svijetu (IV)

Desetog prosinca, zabundani Morgan Sloat sjedio je na neudobnom drvenom stolcu kraj kreveta Lily Sawyer - bilo mu je hladno, pa je oko sebe zamotao svoj teški kašmirni kaput i gurnuo ruke duboko u džepove, ali puno se bolje provodio no što bi se reklo na prvi pogled. Lily je umirala. Odlazila je, daleko, na ono mjesto s kojeg se nikad ne vraćaš, čak ni ako si kraljica u krevetu veličine nogometnog stadiona.

Lilin krevet nije bio tako veličanstven, i nimalo nije ličila na kraljicu. Bolest joj je oduzela ljepotu, omršavila joj lice i postarala je za hitrih dvadeset godina. Sloat je s užitkom prelazio pogledom preko istaknutih arkada iznad njenih očiju, čela nalik oklopu kornjače. Njeno izmučeno tijelo jedva da je nadimalo pokrivače i deke. Sloat je znao da je Alhambra dobro plaćena da puštaju Lily Cavanaugh Sawyer na miru, jer ih je on i plaćao. Više se nisu trudili grijati njenu sobu. Bila je jedini gost hotela. Osim recepcionara i kuhara, jedini zaposlenici koji su još bili u Alhambri bile su tri portugalske sobarice koje su cijelo vrijeme čistile predvorje - sigurno su one nagomilale deke na Lily. Sloat je pak preuzeo apartman preko puta, i naredio recepcionaru i sobaricama da drže Lily dobro na oku.

Da vidi hoće li otvoriti oči, rekao je: "Izgledaš bolje, Lily. Stvarno mislim da vidim znakove oporavka."

Ne pomičući ništa osim usta, Lily je rekla: "Ne znam zašto se pretvaraš da si ljudsko biće, Sloat."

"Ja sam najbolji prijatelj kojeg imaš", odvrati Sloat.

Sad je otvorila oči, i nisu bile onoliko tupe koliko bi njemu odgovaralo. "Gubi se odavde", šapnula je. "Odvratan si."

"Pokušavam ti pomoći, i volio bih da se toga sjetiš. Imam sve papire, Lily. Samo ih trebaš potpisati. Kad to učiniš, ti i tvoj sin zbrinuti ste za cijeli život." Sloat je promatrao Lily s izrazom zadovoljne zlokobnosti. "Usput, nisam baš imao sreće tražeći Jacka.

Jesi ga čula u zadnje vrijeme?"

"Znaš da nisam", rekla je. I nije zaplakala, kao što se nadao.

"Stvarno mislim da bi mali trebao biti tu, zar ne?"

"Idi seri negdje drugdje", reče Lily.

"Mislim da ću doista upotrijebiti tvoj zahod, ako ti ne smeta", rekao je i ustao. Lily je opet sklopila oči, ignorirajući ga. "U svakom slučaju, nadam se da se drži podalje od nevolja", rekao je Sloat, polako hodajući uz krevet. "Dečkima se na cesti znaju dogoditi strašne stvari." Lily još uvijek nije odgovorila. "Ne volim ni misliti na to." Stigao je do kraja kreveta i nastavio prema vratima kupaonice. Lily je ležala pod svojim pokrivačima i dekama kao izgužvan papirni rupčić. Sloat uđe u kupaonicu.

Protrljao je ruke, blago zatvorio vrata, i uključio obje pipe na umivaoniku. Iz džepa svog sakoa izvukao je malu smeđu bočicu od dva grama, iz unutarnjeg džepa malu kutijicu s ogledalom, žilet, i kratku slamčicu. Na ogledalo je istresao oko osminu grama najčistijeg peruanskog snježnobijelog kokaina koji je mogao naći. Zatim ga je ritualno isjeckao žiletom, stvarajući dvije bucmaste linije. Ušmrkao je linije kroz slamčicu, dahnuo, oštro udahnuo i sekundu-dvije zadržao dah. "Aah." Njegove su se nosnice raširile poput tunela. Skroz tamo unutra, počele su se događati prave stvari. Sloat je prošao rukama ispod vode, zatim za dobrobit svoga nosa uzeo malo vlage na palac i kažiprst i utrljao ih u nosnice. Osušio si je ruke i lice.

Taj ljupki vlak, dopustio si je pomisao, taj ljupki, ljupki vlak, kladim se da sam ponosniji na njega nego na svoga sina.

Morgan Sloat uživao je u vizijama svoga dragocjenog vlaka, koji je bio isti u oba svijeta i prva konkretna manifestacija njegova davnašnjeg plana da uveze modernu tehnologiju na Teritorije, stižući u Point Venuti natovaren svojim korisnim teretom. Point Venuti! Sloat se nasmiješio dok mu je kokain tutnjao kroz mozak, donoseći uobičajenu poruku da će sve biti dobro, sve biti dobro. Mali Jacky Sawyer bit će jako sretan dečko ako ikad ode iz čudnog gradića Point Venuti. Zapravo, bit će sretan ako tamo uopće stigne, budući da će morati putovati preko Prokletih zemalja. Ali droga je Sloata podsjetila kako bi na određeni način više volio da Jack stigne u opasan, izobličen mali Point Venuti, čak bi više volio da Jack preživi izloženost crnom hotelu, koji nije samo daske i čavli, cigle i kamen, već je istovremeno nekako živ… jer je moguće da bi Jack mogao išetati iz njega s Talismanom u svojim kradljivim ručicama. A kad bi se to dogodilo…

Da, kad bi se taj doista čudesan događaj zaista zbio, sve bi stvarno bilo dobro.

A i Jack Sawyer i Talisman bili bi prelomljeni.

A on, Morgan Sloat, konačno bi imao platno kakvo zaslužuje njegov talent. Načas se vidio kako širi ruke preko ozvijezdanog prostranstva, preko svjetova spojenih poput ljubavnika na krevetu, preko svega što Talisman štiti i svega što je toliko želio kad je prije mnogo godina kupio Agincourt. Jack bi mu sve to mogao pribaviti. Divota. Blaženstvo.

Da proslavi tu pomisao, Sloat je opet izvadio bočicu iz svoga džepa i nije se gnjavio obrednim žiletom i zrcalom, već je naprosto upotrijebio priloženu žličicu da podigne medicinski bijeli prah prvo u jednu, pa u drugu nosnicu. Divota, da.

Šmrčući, vratio se u spavaonicu. Lily je djelovala malo živahnije, ali raspoloženje mu je sad bilo tako dobro da ga čak ni taj dokaz njenog upornog života nije pokvario. Sjajne i čudno šuplje u krugovima kosti, njene su ga oči pratile. "Ujak Bloat ima novu odvratnu naviku", rekla je.

"A ti umireš", reče on. "Koje bi odabrala?"

"Pošmrči dovoljno pa ćeš i ti umrijeti."

Netaknut njenim neprijateljstvom, Sloat se vratio na nesiguran drveni stolac. "Za ime Božje, Lily, odrasti", rekao je. "Sad svi šmrču. Nisi u tijeku - već godinama nisi u tijeku. Hoćeš probati malo?" Podigao je bočicu iz džepa i zaljuljao je na lančiću pričvršćenom za žličicu.

"Odlazi odavde."

Sloat je zaljuljao bočicu bliže njenom licu.

Lily je sjela u krevetu hitro kao zmija i pljunula mu u lice.

"Kučko!" Ustuknuo je, grabeći rupčić dok mu je njena pljuvačka curila niz obraz.

"Ako je to sranje tako divno, zašto se zavlačiš u zahod da ga uzmeš? Nemoj odgovarati, samo me pusti na miru. Ne želim te više nikad vidjeti, Bloat. Nosi svoje debelo dupe odavde."

"Umrijet ćeš sama, Lily", rekao je, sad perverzno pun hladne, tvrde radosti. "Umrijet ćeš sama, a ovaj smiješni gradić će ti pružiti siromaški pogreb, a tvoj sin će poginuti jer ni slučajno ne može izaći na kraj s onim što ga čeka, i nitko nikad više neće čuti ni za jedno od vas dvoje." Iskezio joj se. Njegove bucmaste ruke stisnule su se u blijede dlakave šake.

"Sjećaš se Ashera Dondorfa, Lily? Našeg klijenta? Sporednog lika u seriji Flanagan i Flanagan? Čitao sam o njemu u The Hollywood Reporteru{98} - broj od prije par tjedana. Ustrijelio se u svojoj dnevnoj sobi, ali nije baš dobro gađao, jer si je umjesto da se ubije samo raznio nepce i strpao se u komu. Mogao bi se držati godinama, čujem, samo trunući." Nagnuo se prema njoj, nabirući čelo. "Meni se čini da ti i dobri stari Asher imate puno toga zajedničkoga."

Ledeno mu je uzvratila pogled. Oči kao da su joj se zavukle natrag u glavu, i u tom je času nalikovala na neku čvrstu staricu s granice, s puškom za vjeverice u jednoj ruci i Svetim pismom u drugoj. "Sin će mi spasiti život", rekla je. "Jack će mi spasiti život, a ti ga nećeš moći zaustaviti."

"Pa, to ćemo vidjeti, zar ne?" odvrati Sloat. "To ćemo tek vidjeti."

Trideset i peto Poglavlje

Proklete zemlje

1

"Ali hoćeš li biti siguran, gospodaru?" upitao je Anders klečeći pred Jackom dok se bijelo-crveni kilt širio oko njega kao suknja.

"Jack?" upitao je Richard, a glas mu je bio unjkavo, nevažno zavijanje zvuka.

"Bi li ti bio siguran?" upita Jack.

Anders je svoju krupnu sijedu glavu skrenuo u stranu i zapiljio se u Jacka kao da mu je upravo postavio zagonetku. Izgledao je kao ogroman, zbunjen pas.

"Mislim, bit ću siguran koliko bi i ti bio. Samo to sam mislio."

"Ali, gospodaru…"

"Jack?" opet se začuo Richardov svadljivi glas. "Zaspao sam, i sad bih trebao biti budan, ali još smo na ovom uvrnutom mjestu, znači da još sanjam… ali želim se probuditi, Jack, ne želim više sanjati ovaj san. Ne. Ne želim to."

I zato si si razbio proklete naočale, reče Jack sam sebi. Naglas je rekao: "Ovo nije san, Richie, stari moj. Spremamo se na put. Vozit ćemo se vlakom."

"Ha?" rekao je Richard, trljajući si lice i sjedajući. Ako je Anders ličio na velikog bijelog psa u suknji, Richard je najviše nalikovao tek probuđenoj bebi.

"Gospodaru Jasone", reče Anders. Sad se činilo da bi mogao zaplakati - od olakšanja, činilo se Jacku. "Je li to tvoja volja? Je li tvoja volja da provezeš onaj vražji stroj kroz Proklete zemlje?"

"Baš jest", reče Jack.

"Gdje smo mi to?" upita Richard. "Jesi li siguran da nas ne slijede?"

Jack se okrene prema njemu. Richard je sjedio na neravnom žutom podu, tupo trepćući, a užas je još treptao oko njega kao izmaglica. "Dobro", reče. "Odgovorit ću ti na pitanje. U dijelu smo Teritorija koji se zove Ellis-Breaks -"

"Glava me boli", rekao je Richard. Sklopio je oči.

"I", nastavi Jack, "uzet ćemo vlak ovog čovjeka i odvesti se kroz

Proklete zemlje sve do crnog hotela, ili što bliže možemo. To je to, Richard. Vjeruj ili ne. I što prije to učinimo, to ćemo se brže maknuti od svega što bi nas moglo tražiti."

"Etheridge", šapne Richard. "Gospodin Duffrey." Ogledao se po mekoj unutrašnjosti Terminala kao da očekuje da će njihovi progonitelji odjednom posukljati kroz zidove. "To je tumor na mozgu, znaš", rekao je Jacku savršeno razumnim tonom. "To je to - moja glavobolja."

"Gospodaru Jasone", govorio je stari Anders, klanjajući se tako nisko da mu se kosa spustila do neravnih podnih dasaka. "Kako si dobar, O, Visoki, kako si dobar prema svom najponiznijem sluzi, kako dobar onima koji ne zaslužuju tvoje blagoslovljeno prisustvo." Zapuzao je naprijed, i Jack je s užasom vidio da se opet sprema baciti na ljubljenje nogu.

"I to prilično uznapredovao, rekao bih", ponudi Richard.

"Ustani, Anders, molim te", reče Jack ustuknuvši. "Ustani, daj, dosta je." Starac je nastavio puzati prema naprijed, blebećući od olakšanja što neće morati iskustiti Proklete zemlje. "USTAJ!" zaurla Jack.

Anders je podigao pogled naboranog čela. "Da, gospodaru." Polako je ustao.

"Dođi ovamo s tim svojim tumorom, Richarde", reče Jack. "Idemo vidjeti možemo li shvatiti kako se vozi taj prokleti vlak."

2

Anders je prišao dugačkom, neravnom šalteru i kopao po ladici. "Ja mislim da radi na vragove, gospodaru", reče. "Čudne vragove, skutrene dolje jedan uz drugog. Čini se kao da ne žive, a živi su. Da." Iz ladice je izvukao najdužu, najdeblju svijeću koju je Jack ikad vidio. Iz kutije na vrhu tezge izvadio je tridesetak centimetara dugačak, uzak komad mekog drveta, pa spusti jedan od njegovih krajeva do zapaljene svjetiljke. Drvo se zapalilo, i Anders ga je upotrijebio da zapali svoju ogromnu svijeću. Zatim je mahnuo "šibicom'' naprijed-natrag dok se plamen nije ugasio uz kovitlac dima.

"Vragovi?" upita Jack.

"Čudne četvrtaste stvari - vjerujem da su u njima vragovi. Kako ponekad pljuju i iskre! Pokazat ću ti to, gospodaru Jasone."

Bez ijedne druge riječi krenuo je prema vratima, a topao sjaj svijeće načas je izbrisao sve bore s njegova lica. Jack ga je slijedio van, u slatkoću i amplitudu dubokih Teritorija. Sjetio se fotografije na zidu ureda Speedyja Parkera, fotografije čak i tada pune neke neobjašnjive moći, i shvatio da se nalazi blizu mjesta gdje je snimljena. U daljini se uzdizala planina poznatog izgleda. Niz malu uzvišicu, polja žitarica kotrljala su se u svim smjerovima, ljuljajući se u glatkim, širokim potezima. Richard Sloat s oklijevanjem je hodao kraj Jacka, trljajući si čelo. Srebrnaste metalne šipke, u neskladu s ostatkom krajolika, pružale su se neumoljivo prema zapadu.

"Šupa je otraga, gospodaru", rekao je Anders tiho, i skoro stidljivo skrenuo prema bočnoj strani Terminala. Jack opet dobaci pogled udaljenoj planini. Sad je manje nalikovala na planinu sa Speedyjeve fotografije - novija - zapadna a ne istočna planina.

"Kakve su to priče s gospodarom Jasonom?" šapnuo mu je Richard ravno u uho. "On misli da te poznaje."

"Teško je to objasniti", reče Jack.

Richard je potegnuo svoju bandanu, zatim spusti ruku na Jackovu mišicu. Stari stisak Kansas Cityja. "Što se dogodilo sa školom, Jack? Što se dogodilo s psima? Gdje smo mi to?"

"Samo dođi sa mnom", reče Jack. "Vjerojatno još uvijek sanjaš."

"Da", rekao je Richard tonom najčišćeg olakšanja. "Da, tako je, zar ne? Još spavam. Ispričao si mi sve one lude stvari o Teritorijima, i sad sanjam o tome."

"Aha", rekao je Jack i krenuo za Andersom. Starac je ogromnu svijeću držao kao baklju i kretao se uz stražnju stranu uzvisine, prema drugoj, malo većoj osmerokutnoj drvenoj zgradi. Dvojica dječaka slijedila su ga kroz visoku žutu travu. Svjetlo se prosipalo iz još jedne prozirne kugle, otkrivajući kako je ova druga zgrada otvorena na suprotnim krajevima, kao da su dvije suprotne strane osmerokuta uredno odrezane. Srebrnaste tračnice pružale su se kroz te otvorene krajeve. Anders je stigao do velike šupe i okrenuo se da pričeka dječake. S blještavom, nesigurnom podignutom svijećom, dugom bradom i čudnom odjećom, Anders je nalikovao nekom stvoru iz legende ili bajke, čarobnjaku ili vješcu.

"Sjedi ovdje otkako je stiglo, i neka je demoni odvedu odavde", namrštio se Anders prema dječacima, a sve su mu se bore produbile. "Paklenski izum. Gadna stvar, da znate." Pogledao je preko ramena kad su mu se dječaci pridružili. Jack je vidio da se Andersu ne sviđa čak ni biti u šupi s vlakom. "Pola tereta je utovareno, i to isto bazdi do pakla."

Jack je prošao kroz otvoreni kraj šupe, tjerajući Andersa da pođe za njim. Richard je teturao za njima, trljajući si oči. Mali vlak sjedio je na tračnicama uperen prema zapadu - čudna lokomotiva, vagon, teretni vagon pokriven napetim voštanim platnom. Iz tih je kola stizao zadah koji je toliko smetao Andersa. Bio je to pogrešan zadah, ne iz Teritorija, i metalan i mastan.

Richard je smjesta prišao jednom od unutrašnjih kuteva šupe, sjeo na pod naslonivši leđa na zid, i sklopio oči.

"Razumiješ li kako radi, gospodaru?" upitao je Anders tihim glasom.

Jack strese glavom i uz tračnice priđe lokomotivi. Da, to su bili Andersovi "demoni". Bili su to akumulatori, kako je Jack i pretpostavio. Njih šesnaest, u dva reda povezana u metalni kontejner oslonjen na prva četiri kotača. Cijeli prednji dio vlaka djelovao je više kao sofisticirana verzija biciklističke košare - gdje bi sam bicikl bio mala kabina koja je Jacka podsjećala na nešto drugo… nešto što nije mogao odmah odrediti.

"Demoni razgovaraju s uspravnim štapom", reče Anders iza njega.

Jack se podigao u kabinicu. "Štap" koji je Anders spomenuo bio je poluga za mijenjanje brzina, postavljena u utor s tri zareza. Onda se Jack sjetio na što ga lokomotiva podsjeća. Cijeli vlak radio je na istom principu kao kolica za golf. Pogonjen baterijama, imao je samo tri brzine: naprijed, neutralno i unatrag. Bila je to jedina vrst vlaka koji bi uopće mogao raditi na Teritorijima, i Morgan Sloat morao ga je posebno naručiti.

"Demoni u kutijama pljuju i iskre, i razgovaraju sa štapom, a štap pokreće vlak, gospodaru." Anders je tjeskobno stajao kraj lokomotive, lica izobličenog u zapanjujući prikaz bora.

"Mislio si krenuti ujutro?" upitao je Jack starca.

"Da."

"Ali vlak je već spreman?"

"Da, gospodaru."

Jack kimne i skoči dolje. "Kakav je teret?"

"Vražje stvari", reče Anders smrknuto. "Za zle Vukove. Treba ga odnijeti u crni hotel."

Bio bih korak ispred Morgana Sloata kad bih sad krenuo, pomisli Jack. I s nelagodom pogleda Richarda, koji se uspio opet uspavati. Da nije bilo tvrdoglavog, hipohondričnog Razumnog Richarda, ne bi nikad pronašao Sloatov ću-ću; i Sloat bi mogao upotrijebiti "vražje stvari" - sigurno neku vrst oružja - protiv njega čim se približi crnom hotelu. Jer hotel je bio kraj njegove potrage, u to je sad bio uvjeren. I činilo se da sve to govori kako će Richard, koliko god sad bio bespomoćan i dosadan, biti važniji za njegovu potragu no što je Jack ikad pomišljao. Sin Sawyerov i sin Sloatov: sin princa Philipa Sawtellea i sin Morgana od Orrisa. Načas, svijet se zakovitlao iznad Jacka i u sekundi je shvatio da bi Richard mogao biti ključanja ono što će morati učiniti u crnom hotelu. Onda je Richard zahrkao i usta su mu se otvorila, i osjećaj trenutnog shvaćanja pobjegao je Jacku.

"Pogledajmo te vražje stvari", rekao je. Okrenuo se i odmarširao niz vlak, usput po prvi put primjećujući da je pod osmerokutne šupe napravljen iz dva dijela - veći dio bila je jedna okrugla kružna masa, kao ogroman tanjur za večeru. Zatim se pojavljivao prekid u drvetu, a ono što je bilo iza kruga pružalo se do zidova. Jack nikad nije čuo za kružnice, ali shvaćao je koncept: okrugli dio poda mogao se okrenuti za sto osamdeset stupnjeva. Obično su vlakovi i kočije stizali s istoka i vraćali se u istom smjeru.

Voštano platno bilo je svezano preko tereta debelim smeđim užetom, tako dlakavim da je izgledalo kao čelična vuna. Jack je pokušao podići jedan kraj, virnuo unutra, vidio samo mrak. "Pomozi mi", rekao je, okrećući se Andersu.

Starac je namršteno prišao i jednim snažnim, spretnim pokretom otpustio čvor. Platno se opustilo i objesilo. Sad, kad je Jack podigao njegov rub, vidio je da polovica teretnog vagona ima u sebi red drvenih kutija s oznakom STROJNI DIJELOVI. Oružje, pomislio je:

Morgan naoružava svoje pobunjene Vukove. Drugu polovicu prostora pod platnom zauzimali su bucmasti pravokutni paketi neke mekane supstance omotane slojevima prozirne plastike. Jack nije imao pojma što bi to moglo biti, ali bio je prilično siguran da nije tijesto za pizzu. Spustio je platno i odmakao se, a Anders je povukao debeli konop i opet ga svezao.

"Krenut ćemo noćas", rekao je Jack, odlučivši se istog časa.

"Ali gospodaru Jasone… Proklete zemlje… noću… znaš li -"

"Znam, znam", reče Jack. "Znam da mi treba sve iznenađenje koje mogu prikupiti. Morgan i onaj čovjek kojeg Vuci zovu Onaj od Biča će me tražiti, a ako se pojavim dvanaest sati prije nego što itko očekuje ovaj vlak, Richard i ja možda se izvučemo živi."

Anders je smrknuto kimnuo, i opet je djelovao kao prekrupan pas koji se prilagođava nesretnoj spoznaji.

Jack je opet pogledao Richarda - usnulog, sjedećki, otvorenih usta. Kao da zna što je Jacku na umu, i Anders je pogledao zaspalog Richarda. "Je li Morgan od Orrisa imao sina?" upita Jack.

"Jest, gospodaru. Morganov kratak brak imao je potomstvo - dječaka po imenu Rushton."

"A što se dogodilo s Rušhtonom? Kao da ne mogu pogoditi."

"Umro je", reče Anders jednostavno. "Morganu od Orrisa nije bilo suđeno da bude otac."

Jack je zadrhtao, sjećajući se kako se njegov neprijatelj probio kroz zrak i zamalo ubio cijelo Vukovo stado.

"Idemo", rekao je. "Možeš li mi, molim te, pomoći da ubacim

Richarda u lokomotivu, Anders?"

"Gospodaru…" Anders je spustio glavu, onda je podigne i pogleda Jacka sa skoro roditeljskom zabrinutošću. "Putovanje će potrajati bar dva dana, možda tri, dok ne stignete do zapadne obale. Imate li hrane? Hoćete li podijeliti moju večeru?"

Jack je stresao glavom, nestrpljiv da počne posljednji dio puta prema Talismanu, ali onda mu je želudac naglo zakruljio, podsjećajući ga koliko je prošlo otkako je pojeo išta osim Ring-Dinga{99} i ustajalih keksa u sobi Alberta Gvalje. "Pa", rekao je, "valjda još pola sata neće praviti neku veliku razliku. Hvala, Anders. Pomozi mi da uspravim Richarda, može?" A možda mu se, pomislio je, ipak toliko ne žuri da prijeđe Proklete zemlje.

Njih dvojica uspravili su Richarda. Poput Miša iz Alice u zemlji čudesa, otvorio je oči, nasmiješio se, i opet zaspao. "Hrana", reče Jack. "Prava hrana. Jesi za, stari?"

"Nikad ne jedem u snu", odgovorio je Richard s nestvarnom razumnošću. Zjevnuo je, onda si protrlja oči. Postupno se uspravio, i nije se više oslanjao na Andersa i Jacka. "Ali da ti iskreno kažem, prilično sam gladan. Baš dugo sanjam, jel' da, Jack?" Činio se skoro ponosan na to.

"Aha", reče Jack.

"Čuj, jel' to vlak kojim idemo? Izgleda kao iz crtića."

"Aha."

"Znaš li ti to voziti, Jack? Znam da je to moj san, ali -"

"Teško ga je voziti koliko i moj stari električni vlakić", reče Jack.

"Mogu ga ja voziti, a možeš i ti."

"Ne želim to", rekao je Richard, a onaj skutreni, žalobni ton opet mu se vratio u glas. "Uopće se ne želim ukrcati na taj vlak. I želim se vratiti u svoju sobu."

"Dođi umjesto toga nešto pojesti", rekao je Jack, i poveo Richarda iz šupe. "A onda krećemo za Kaliforniju."

I tako su Teritoriji pokazali dječacima jedno od svojih najljepših lica neposredno prije nego što su ušli u Proklete zemlje. Anders im je dao debele slatke komade kruha očito izrađenog od žitarica koje su rasle oko Terminala, ražnjiće od mekih komada mesa i bogatog, sočnog, nepoznatog povrća, ukusan ružičasti sok koji je Jack iz nekog razloga povezivao s papajom premda je znao da nije od papaje. Richard je žvakao u sretnom transu, sok mu je curio niz bradu dok mu je Jack nije obrisao.

"Kalifornija", rekao je jednom. "Trebao sam znati."

Pretpostavljajući da govori o reputaciji ludila koju ima ta država,

Jack ga nije ispitivao. Više ga je brinulo što njih dvojica čine s Andersovom vjerojatno ograničenom zalihom hrane, ali starac se stalno vraćao za šalter, gdje su on ili njegov otac postavili mali štednjak na drva, i vraćao se s još hrane. Uštipci od kukuruza, hladetina, stvari koje su izgledale kao pileće noge ali su imale okus poput… čega? Tamjana i mirte? Cvijeća? Okus je praktično eksplodirao na njegovom jeziku i učinilo mu se da bi i on mogao početi sliniti.

Njih su trojica sjedila oko stolića u toploj i mekoj sobi. Na kraju obroka, Anders je skoro stidljivo iznio težak ćup dopola pun crnog vina. Osjećajući se kao da slijedi nečiji tuđi scenarij, Jack je popio malu čašu.

3

Dva sata kasnije, kad mu se već počelo spavati, Jack se zapitao je li taj ogroman obrok bio isto tako ogromna pogreška. Kao prvo, bio je tu polazak iz Ellis-Breaksa i Terminala, koji nije prošao lako; kao drugo, bio je tu Richard, koji je prijetio da će ozbiljno poludjeti; a kao treće, i iznad svega, bile su tu Proklete zemlje. Koje su bile puno luđe nego što će Richard ikad biti, i koje su apsolutno zahtijevale koncentriranu pozornost.

Nakon obroka, njih trojica vratila su se u šupu, i počele su nevolje. Jack je znao da se plaši onog što leži pred njim - a sad je znao i da je taj strah bio posve opravdan - i možda ga je ta uznemirenost natjerala da se ne ponaša onako lijepo kao što je možda trebao. Prvi problem nastao je kad je pokušao starom Andersu platiti novčićem koji mu je dao satnik Farren. Anders je reagirao kao da mu je njegov voljeni Jason zabio nož u leđa. Svetogrđe! Nedopustivo! Ponudivši novčić, Jack nije samo uvrijedio starog kočijaša; metaforički je zablatio njegovu vjeru. Nadnaravno povraćena božanska bića izgleda nisu trebala nuditi novac svojim sljedbenicima. Anders je bio dovoljno uznemiren da udari rukom "vražju kutiju", kako je nazivao metalni kontejner za akumulatore, i Jack je znao da je Anders u velikom iskušenju da udari još nešto osim vlaka. Jack je postigao samo polovično primirje: Anders nije htio njegove isprike ništa više nego njegov novac. Starac se konačno smirio kad je shvatio koliko je dječak uznemiren, ali nije se doista vratio svome normalnom ponašanju sve dok se Jack nije naglas zapitao nema li novčić satnika Farrena za njega i druge funkcije, druge svrhe.

"Ti nisi dokraja Jason", tmurno je izrekao starac, "ali kraljičin novčić možda ti pomogne na putu do sudbine." Teško je stresao glavom. Pozdrav mu je bio izrazito nevoljak.

Ali dobar dio toga bio je i zahvaljujući Richardu. Ono što je započelo kao neka vrst djetinjaste panike brzo se razvilo u potpuni užas. Richard je odbio ući u lokomotivu. Do toga časa vrludao je šupom, ne gledajući vlak, naizgled u nehajnoj izmaglici. Tek kad je shvatio da se Jack ozbiljno misli ukrcati na stroj, izludio je - i, začudno, pomisao na odlazak u Kaliforniju uznemirila ga je više od svega. "NE! NE! NE MOGU!" vikao je Richard kad ga je Jack pozvao u vlak. "ŽELIM SE VRATITI U SVOJU SOBU!"

"Možda nas slijede, Richarde", reče Jack umorno. "Moramo krenuti." Posegnuo je i uhvatio Richarda za ruku. "Ovo je sve san, sjećaš se?"

"O, moj Bože, o, moj Bože", rekao je Anders, besciljno se krećući po velikoj šupi, i Jack je shvatio da se sad za promjenu ne obraća njemu.

"MORAM SE VRATITI U SVOJU SOBU!" skvičao je Richard. Oči je stisnuo tako čvrsto da se samo jedna bolna bora pružala od jedne do druge sljepoočnice.

Opet odjeci Vuka. Jack je pokušao odvući Richarda prema vlaku, ali Richard se ukopao kao magarac. "NE MOGU TAMO!" vikao je.

"Pa, ne možeš ni ostati ovdje", reče Jack. Još jednom je uzalud pokušao povući Richarda prema vlaku, i ovog puta ga doista pomakao za kakvih pola metra. "Richarde", rekao je, "ovo je smiješno. Želiš li sam ostati ovdje? Želiš li ostati sam na Teritorijima?" Richard strese glavom. "Onda pođi sa mnom. Vrijeme je. Za dva dana ćemo biti u

Kalifomiji."

"Gadna stvar", promrmljao si je Anders u bradu promatrajući dječake. Richard je naprosto nastavio tresti glavom, nudeći samo jedno, sveobuhvatno odbijanje. "Ne mogu ići tamo", ponovio je. "Ne mogu ući u vlak i ne mogu otići tamo."

"U Kaliforniju?"

Richard je usnice stisnuo u crtu i opet sklopio oči. "O, dovraga", reče Jack. "Možeš li mi pomoći, Anders?" Krupni starac dobacio mu je razočaran, skoro zgađen pogled, onda prijeđe prostoriju i podigne Richarda na ruke - kao da je Richard bio veličine šteneta. Dječak je ispustio izrazito štenasto skvičanje. Anders ga je spustio na podstavljenu klupu u lokomotivi. "Hvala, Anders", rekao je starom kočijašu, koji je smrknuto kimnuo i povukao se u ugao šupe. "Pazi na sebe." Richard je počeo plakati, a Anders ga je gledao bez samilosti.

Jack je pritisnuo dugme za pokretanje, i dvije ogromne plave iskre zafrcale su iz "vražje kutije" kad se stroj pokrenuo. "Krećemo", rekao je Jack i polako gurnuo polugu prema naprijed. Vlak je počeo kliziti iz šupe. Richard je stenjao i privukao koljena. Govoreći nešto poput "Glupost" ili "Besmisao" - Jack je uglavnom čuo siktanje s-ova - sakrio si je lice u koljena. Izgledao je kao da pokušava postati krug. Jack je mahnuo Andersu, koji je odmahnuo, a onda su izašli iz osvijetljene šupe i pokrivalo ih je samo prostrano tamno nebo. Andersov obris pojavio se na prolazu kroz koji su prošli, kao da je odlučio pojuriti za njima. Vlak nije mogao ići brže od četrdeset i pet kilometara na sat, činilo se Jacku, a trenutno je išao samo desetakpetnaest. To se činilo užasavajuće sporim. Zapad, govorio si je Jack, zapad, zapad, zapad. Anders se vratio natrag u šupu, a brada mu je ležala na masivnim prsima kao pokrov leda. Vlak je teturao prema naprijed - još jedna plava iskra zafrcala je prema gore - a Jack se okrenuo na podstavljenom sjedalu da vidi što dolazi.

"NE!" zavrištao je Richard, skoro izbacivši Jacka iz lokomotive. "NE MOGU! NE MOGU IĆI TAMO!" Podigao je glavu s koljena, ali ništa nije vidio - oči su mu još bile stisnute, i cijelo mu je lice izgledalo kao šaka.

"Tiho budi", reče Jack. Ispred njih, tračnice su se pružale poput strijele kroz beskrajna polja uzbibanih žitarica; nejasne planine, stari zubi, lebdjele su na zapadnim Oblacima. Jack se posljednji put osvrnuo i vidio malu oazu svjetla i topline Terminala i osmerokutne šupe kako polako nestaje iza njega. Anders je bio visoka sjena u osvijetljenim vratima. Jack je posljednji put mahnuo, a visoka sjena odmahnula. Jack se opet okrenuo i zagledao preko beskraja žitarica, svih tih lirskih daljina. Ako su Proklete zemlje ovakve, sljedeća dva dana će biti pravi odmor.

Naravno da nisu bile, nimalo takve. Čak i u mjesečinom osvijetljenoj tami vidio je da se žitarice razrjeđuju, postaju otrcane - promjena je započela kakvih pola sata nakon što su otišli s Terminala. Čak se i boja sad činila pogrešnom, skoro umjetnom, ne više prelijepa organski žuta koju je prije vidio, već žuta nečeg što je ostalo preblizu izvoru topline - žuta nečeg što je izblijedilo skoro na smrt. Richard je sad slično izgledao. Neko je vrijeme duboko disao, zatim plakao tiho i besramno kao ostavljena djevojka, a onda je zapao u trzavi san. "Ne mogu se vratiti", mrmljao je u snu, ili se bar Jacku činilo da čuje te riječi. U snu kao da se smanjio.

Cijela narav krajolika počela se mijenjati. Od širokog raspona ravnica u Ellis-Breaksu, kraj se promijenio u tajnovite male doline i mračne uvale pune crnog drveća. Posvuda su ležali ogromni kamenovi, lubanje, jaja, divovski zubi. Samo tlo se promijenilo i postalo puno pjeskovitije. Dvaput su se zidovi doline uzdigli tik uz tračnice, i Jack je s obje strane vidio samo otrcane crvenkaste litice prekrivene niskim puzavicama. Tu i tamo učinilo bi mu se da vidi kako neka životinja juri u zaklon, ali svjetlo je bilo preslabo, a životinja prebrza da bi je razaznao. Ali Jack je imao jezoviti dojam da, čak i da se životinja potpuno umirila usred Rodeo Drivea u podne, ne bi bio u stanju odrediti što je - nagovještaj da joj je glava dvaput veća no što bi trebala biti, da je i bolje da ljudske oči ne vide tu životinju.

Dok je prošlo devedeset minuta, Richard je počeo stenjati u snu a krajolik je prešao u posvemašnju čudnovatost. Po drugi put kad su izašli iz klaustrofobične doline, Jack se iznenadio dojmom nagle otvorenosti - isprva je bilo kao da se opet vratio na Teritorije, zemlju Dnevnih snova. Onda je čak i u mraku primijetio kako je drveće izobličeno i svinuto; a onda je primijetio miris. Vjerojatno je sve to polako raslo u njegovoj svijesti, ali tek nakon što je vidio kako se ono malo drveća raštrkanog po crnoj ravnici svinulo poput mučenih životinja konačno je primijetio blag ali nedvojben zadah iskvarenosti u zraku. Iskvarenost, paklenska vatra. Ovdje su Teritoriji bazdili, ili su bar bili blizu.

Miris davno mrtvog cvijeća nadnosio se nad cijeli kraj; a ispod njega, kao s Osmondom, neki grublji, snažniji miris. Ako je Morgan to uzrokovao, u bilo kojoj svojoj ulozi, onda je na određeni način donio smrt na Teritorije, ili je bar Jack tako mislio.

Sad više nije bilo udolina i zavala; sad se zemlja činila poput prostrane crvene pustinje. Čudno izobličeno drveće raštrkalo se po ukošenim stranama te velike pustinje. Ispred Jacka, srebrni blizanci tračnica pružali su se kroz mračnu crvenkastu prazninu; s njegovih bočnih strana, i prazna se pustinja kotrljala kroz mrak.

Kraj se u svakom slučaju činio praznim. Nekoliko sati, Jack nije vidio ni traga ničemu osim izobličenim životinjicama što su se skrivale na padinama vlakovnog nasipa - ali bilo je trenutaka kad bi mu se učinilo da je krajičkom oka uhvatio nagao gmizavi pokret, okrenuo se da vidi, a ovaj bi nestao. Isprva mu se činilo da ga prate. Zatim je neko uzrujano vrijeme, ne duže od dvadeset-trideset minuta, zamišljao da ga prate pseći stvorovi iz škole Thayer. Kamo god bi pogledao, nešto se tek prestalo kretati - sakrilo se iza nekog svinutog drveta ili zavuklo u pijesak. Tijekom tog vremena, široka pustinja Prokletih zemalja nije se činila praznom ni mrtvom, već punom gmizavog, skrivenog života. Jack je polugu vlaka gurnuo naprijed (kao da bi to moglo pomoći) i poticao mali vlak da ide brže, brže. Richard se uvukao u pregib svoga sjedala, cvileći. Jack je zamišljao sva ta bića, te ni pseće ni ljudske stvorove, kako jure prema njima, i molio se da Richardove oči ostanu sklopljene.

"NE!" povikao je Richard, još uvijek u snu.

Jack je skoro ispao iz kola. Doista je vidio Etheridgea i gospodina Dufreyja kako jure za njima. Sustizali su ih, isplaženih jezika, uzbibanih ramena. Sljedeće sekunde, shvatio je da je vidio samo sjene koje putuju kraj vlaka. Školarci i ravnatelj u trku nestali su poput ugašenih rođendanskih svjećica.

"NE TAMO!" kmečao je Richard. Jack polako udahne. On, oni, sigurni su. Opasnosti Prokletih zemalja su precijenjene, većinom knjiške. Za nekoliko sati sunce će se opet dići. Jack je podigao sat do očiju i vidio da su u vlaku samo malo manje od dva sata. Usta su mu se otvorila u krupan zijev, i uhvatio se kako žali što se toliko najeo u Terminalu.

Dječja igra, pomislio je, ovo će biti -

I baš kad je htio dovršiti parafrazu Burnsovih stihova koje je stari Anders tako neočekivano citirao, vidio je prve vatrene kugle, što mu je zauvijek uništilo opuštenost.

4

Kugla promjera bar tri metra kotrljala se po rubu obzora, siktavo vruća, i isprva krenula ravno prema vlaku. "Ti bokca", promrmljao je Jack sebi u bradu, sjećajući se što je Anders rekao o vatrenim kuglama. Ako se čovjek previše približi nekoj od tih vatrenih kugli, postane grozno bolestan… izgubi svu kosu… čirevi mu izađu svuda po tijelu… počne povraćati… samo povraća i povraća dok mu želudac ne pukne i grlo ne prsne. Progutao je, teško - kao da guta pola kile čavala. "Molim te, Bože", rekao je naglas. Ogromna kugla svjetla jurila je ravno prema njemu, kao da ima vlastiti um i namjerava izbrisati Jacka Sawyera i Richarda Sloata s lica zemlje. Trovanje zračenjem. Jacku se želudac stisnuo, a testisi se smrzli pri dnu tijela. Trovanje zračenjem. Povraća i povraća dok mu želudac ne pukne…

Ona izvrsna večera koju mu je Anders dao skoro mu je iskočila iz želuca. Vatrena kugla nastavila se kotrljati ravno prema vlaku, izbacujući iskre i sikćući vlastitom plamenom energijom. Iza nje se pružao svjetleći zlatan trag koji kao da je čarolijom poticao druge siktave, plamteće crte na crvenoj zemlji. Baš kad se vatrena kugla odbila od tla i poskočila ukoso kao divovska teniska loptica, nedužno vrludajući ulijevo, Jack je prvi put jasno vidio stvorenja za koja je cijelo vrijeme mislio da ih prate. Crvenkasto-zlatno svjetlo lutajuće vatrene kugle i preostali sjaj starih tragova na zemlji osvijetlili su skupinu izobličenih zvijeri koje su očito slijedile vlak. Bili su to psi, ili su nekad bili psi, ili su im preci bili psi, a Jack je nelagodno bacio pogled na Richarda da se uvjeri kako još uvijek spava.

Stvorovi koji su zaostali za vlakom priljubili su se uz tlo poput zmija. Glave su im bile psolike, vidio je Jack, ali tijela su im imala samo zaostale stražnje noge i bila su, koliko je on vidio, bezdlaka i bezrepa. Djelovali su vlažno - ružičasta bezdlaka koža blistala je kao u tek rođenih miševa. Režali su, nesretni što ih vidi. Te je užasne mutirane pse Jack bio vidio na padinama vlakovnog nasipa. Izloženi, ispruženi poput reptila, siktali su i režali i počeli puzati u stranu - i oni su se bojali vatrenih kugli i tragova koje su ostavljale na zemlji. Zatim je Jack osjetio miris vatrene kugle koja se sad hitro, nekako skoro ljutito, opet kretala prema obzoru, paleći cijeli red izobličenog drveća. Paklenska vatra, iskvarenost.

Još jedna vatrena kugla naišla je preko obzora i bljesnula dječacima s lijeva. Zadah promašenih presijedanja, uništenih nada i zlih želja - Jack, kome se želudac digao do grla, zamišljao je da sve to nalazi u gnjusnom smradu koji je ispuštala vatrena kugla. Mjaučući, gomila mutiranih pasa raspršila se u prijetnju blistavih zubi, šapat prikrivenih pokreta, šuškanje teških beznogih tijela koja se vuku kroz crvenu prašinu. Koliko ih je bilo? Iz podnožja zapaljenog drveta koje je pokušavalo sakriti krošnju u deblo, dva deformirana psa iskezila su dugačke zube prema njemu.

Onda je još jedna vatrena kugla preteturala preko širokog obzora, ostavljajući širok svijetleći trag daleko od vlaka, i Jack je na čas ugledao nešto nalik otrcanoj maloj šupi tik ispod zaokreta zida pustinje. Pred njom je stajao krupan humanoidni obris, muški, gledajući prema njemu. Dojam veličine, dlakavosti, sile, zloće…

Jack je bio neizbrisivo svjestan sporosti Andersovog malog vlaka, svoje i Richardove izloženosti bilo čemu što bi ih moglo htjeti malo pobliže istražiti. Prva vatrena kugla raspršila je užasne pseće stvorove, ali ljudske stanovnike Prokletih zemalja moglo bi biti teže savladati. Prije no što se svjetlo svelo na sjajni trag, Jack je vidio da obris pred šupom prati njegovo napredovanje, okrećući krupnu dlakavu glavu dok je vlak prolazio. Ako su stvorovi koje je vidio bili psi, kakvi bi onda bili ljudi? U posljednjem blistavom svjetlu vatrene kugle, čovjekoliki stvor zaobišao je svoju nastambu. Debeo reptilski rep ljuljao mu se iz stražnjice, a zatim je stvor nestao oko zgrade, i opet je bilo mračno i ništa - ni psi, ni ljudske zvijeri, ni šupa - nije bilo vidljivo. Jack čak nije mogao biti ni siguran je li to doista vidio.

Richard se trznuo u snu, a Jack je gurnuo ruku prema jednostavnoj upravljačkoj poluzi, uzalud pokušavajući povećati brzinu. Pseći zvukovi postupno su izblijedili iza njega. Znojeći se, Jack je opet podigao lijevu ruku do očiju i vidio da je prošlo samo petnaest minuta otkako je posljednji put pogledao na sat. Zapanjio se opet zijevajući, i opet zažalio što se toliko najeo u Terminalu.

"NE!" vrištao je Richard. "NE! NE MOGU IĆI TAMO!"

Tamo? zapitao se Jack. Gdje je "tamo"? Kalifornija? Ili je to bilo koje prijeteće mjesto, bilo koje mjesto kamo bi Richardova nesigurna kontrola, nepouzdana kao nepripitomljen konj, mogla pobjeći?

5

Cijele noći Jack je stajao za polugom dok je Richard spavao, promatrajući tragove vatrenih kugli u prolazu kako trepću po crvenkastoj površini zemlje. Njihov zadah, mrtvo cvijeće i skrivena iskvarenost, punili su zrak. S vremena na vrijeme čuo bi ćeretanje mutiranih pasa ili drugih jadnih stvorova kako se diže iz korijena izobličenog, uraslog drveća koje je još uvijek šaralo krajolik. Akumulatori bi povremeno zaprskali plavim lukovima. Richard je bio u stanju iznad običnog sna, umotan u nesvijest koja mu je bila potrebna i prizvana. Nije više izmučeno vikao - zapravo, nije činio ništa doli se skutrio u svome kutku lokomotive i plitko dahtao, kao da čak i disanje zahtijeva više energije no što je ima. Jack se napola molio, a napola bojao povratka svjetla. Kad stigne jutro, moći će vidjeti životinje; ali što će još morati vidjeti?

Povremeno bi bacio pogled na Richarda. Koža njegova prijatelja bila je čudno blijeda, skoro jezovite nijanse sivog.

6

Jutro je stiglo s opuštanjem tame. Ružičasti trag pojavio se uzduž zaobljenog ruba istočnog obzora, a ubrzo je ispod nje narasla crvenkasta vrpca, gurajući optimistično ružičastu više na nebo. Jacku se činilo da su mu oči crvene kao ta vrpca, a noge su ga boljele. Richard je ležao skoro preko cijelog malog sjedišta u lokomotivi, još uvijek dišući ograničeno, skoro nevoljko. Jack je vidio da je u pravu - Richardovo lice doista se činilo neobično sivim. Kapci su mu zatreptali u snu, i Jack se ponadao da mu prijatelj neće opet početi vrištati. Richardova usta su se otvorila, ali iz njih je izašao samo vršak njegova jezika, a ne glasni povik. Richard je prešao jezikom preko gornje usnice, pa pao natrag u svoju komu.

Premda je Jack očajnički želio sjesti i sklopiti oči, nije uznemiravao Richarda. Jer što je Jack više vidio dok je novo svjetlo popunjavalo detalje Prokletih zemalja, to se više nadao da će Richardova nesvijest potrajati tako dugo dok on bude mogao izdržati uvjete u Andersovom nesigurnom vlakiću. Nimalo nije želio vidjeti kako bi Richard Sloat reagirao na posebnosti Prokletih zemalja. Malo bola, pomalo iscrpljenosti - bila je to vrlo mala cijena za nešto što će, znao je, biti samo privremeni mir.

Kroz napola sklopljene oči vidio je krajolik u kojem izgleda ništa nije izbjeglo uništavajuću, obogaljujuću štetu. Na mjesečini, djelovalo je kao prostrana pustinja, premda pustinja prošarana drvećem. Sad je Jack shvatio da njegova "pustinja" nije ništa takvoga. Ono što je smatrao crvenkastom vrstom pijeska bilo je rahlo, prašnjavo tlo - djelovalo je kao da bi čovjek utonuo u njega do gležnjeva, ako ne i koljena. Iz toga izgladnjelog suhog tla raslo je uništeno drveće. Kad ga se gledalo izravno, nije se jako razlikovalo od onoga kako je djelovalo noću, tako izobličeno da se činilo kako se isteže ne bi li pobjeglo natrag pod svoje vlastito svinuto korijenje. To je već bilo dovoljno gadno - bar dovoljno gadno za Razumnog Richarda. Ali kad bi jedno od tih drva vidio postrance, krajičkom oka, vidio bi živo biće na mukama - istegnute grane bile su ruke podignute nad licem u agoniji, uhvaćenim usred smrznutog vriska. Tako dugo dok Jack nije izravno gledao u drveće, vidio je njihova izmučena lica do u pojedinosti, otvoreno O usta, izbuljene oči i spuštene nosove, duge, mučne bore koje se spuštaju niz obraze. Drveće je proklinjalo, preklinjalo, zavijalo na njega - njihovi nečujni glasovi visjeli su u zraku poput dima. Jack zastenje. Kao cijele Proklete zemlje, i to drveće bilo je otrovano.

Crvenkasta zemlja pružala se kilometrima s obje strane, tu i tamo prošarana točkicama kiselkasto žute trave, sjajne kao urin ili svježa boja. Da nije bilo užasne boje duge trave, ta bi područja sličila oazama, jer je svako ležalo kraj malog jezerca. Voda je bila crna, a uljaste mrlje plutale su na površini. Nekako gušće od vode; i same uljaste, otrovne. Druga od tih lažnih oaza koje je Jack ugledao počela se lijeno mreškati dok je vlak prolazio, i isprva je Jack s užasom pomislio da je sama crna voda živa, biće izmučeno kao i drveće koje više nije želio ni vidjeti. Onda je načas vidio kako nešto probija površinu guste tekućine, široka crna leđa ili bok koji se okrenuo prije no što su se pojavila široka, proždrljiva usta i zagrizla u prazno. Nagovještaj krljušti koje bi svjetlucale da stvorenje nije bilo potopljeno u crno jezero. Sveca mu svetoga, pomisli Jack, je li to riba? Činilo mu se da je stvorenje dugačko skoro šest metara, preveliko da živi u malom jezercu. Dugačak rep zakovitlao je vodu prije no što je cijelo ogromno stvorenje kliznulo natrag u ono što je zacijelo bilo vrlo duboko jezero.

Jack je naglo podigao pogled prema obzoru, zamišljajući da je načas vidio okrugao obris glave koja viri preko njega. A onda je osjetio još jedan šok nagle izmještenosti, sličan onome što ga je doživio kad je vidio čudovište iz Loch Nessa, ili što je već bilo. Kako bi glava mogla proviriti preko obzora, za ime Božje?

Jer obzor nije pravi obzor, shvatio je konačno - cijele noći, i tako dugo dok nije doista shvatio što leži na kraju njegova pogleda, drastično je podcijenio prostranost Prokletih zemalja. Kad se sunce počelo opet uspinjati u svijet, Jack je konačno shvatio da je u širokoj dolini, a rub daleko na obje strane nije rub svijeta već neravan vrh planinskog lanca. Bilo tko i bilo što moglo bi ga pratiti, ostajući izvan dometa njegova pogleda iza ruba okolnih bregova. Sjetio se čovjekolikog bića s krokodilskim repom koje je skliznulo oko svoje male šupe. Je li moguće da je on cijele noći slijedio Jacka, čekajući da ovaj zaspe?

Vlak je ću-ćukao kroz groznu dolinu, krećući se s odjednom izluđujućom sporošću.

Pregledao je cijeli rub bregova oko sebe, ne vidjevši ništa osim ranojutarnjeg sunca kako pozlaćuje uspravne stijene visoko iznad njega. Jack se okrenuo za pola kruga u lokomotivi, a strah i napetost načas su posve uklonili njegov umor. Richard je prebacio jednu ruku preko očiju i spavao dalje. Bilo tko, bilo što moglo je držati korak s njima, čekajući.

Polagan, skoro prikriven pokret s njegove lijeve strane zaustavio mu je dah. Pokret ogroman i gmizav… Jack je imao viziju pola tuceta krokodilskih ljudi kako gmižu preko ruba bregova prema njemu, i zaklonio si je oči rukama i zabuljio se u mjesto gdje mu se učinilo da ih vidi. Kamenje je bilo umrljano istim crvenilom kao i prašnjavo tlo, a među njima, duboki trag vijugao je preko vrha bregova kroz procijep u visokim stijenama. Ono što se kretalo između dva uspravna kamena bio je obris koji nimalo nije ličio na ljudski. Bila je to zmija - ili je bar Jack tako mislio… Skliznula je u skriveni dio traga, i Jack je vidio samo ogromno glatko okruglo reptilsko tijelo kako nestaje iza stijena. Koža na stvorenju činila se čudno naboranom; i spaljenom nagovještaj neravnih crnih rupa na bokovima tik prije nego što je nestalo. Jack se istegnuo kako bi vidio mjesto gdje će se opet pojaviti, i za sekundu ugledao potpuno užasavajući prizor glave ogromnog crva, do četvrtine potonulog u gustu crvenu prašinu, kako se okreće prema njemu. Imala je zaklonjene, mutne oči, ali bila je to glava crva.

Neka druga životinja jurnula je ispod kamena, teške glave i vukući tijelo, i kad se krupna glava crva okrenula prema njoj, Jack je vidio da je stvor u bijegu jedan od mutiranih pasa. Crv je otvorio usta nalik utoru za pisma na poštanskoj kutiji, i uredno pokupio izbezumljenog psostvora. Jack je jasno čuo krckanje kostiju. Zavijanje psa je prestalo. Ogroman crv progutao je psa uredno kao da se radi o tableti. Sad, tik pred čudovišnim obrisom crva, ležao je jedan od crnih tragova koje su ostavile vatrene kugle i, dok je Jack promatrao, dugačak stvor zavukao se u prašinu kao veliki brod koji tone pod površinu oceana. Očito je shvaćao da mu tragovi vatrenih kugli mogu naškoditi i, crv kao crv, prokopat će ispod njih. Jack je promatrao dok je gadni stvor posve nestajao u crvenoj prašini. A onda je s nelagodom bacio pogled preko cijele dugačke crvene padine prošarane pubičnim grmićima sjajno žute trave, pitajući se gdje će opet izroniti.

Kad se bar donekle uvjerio da crv neće pokušati pojesti vlak, Jack se opet bacio na proučavanje vrhova kamenitih bregova oko sebe.

7

Prije nego što se Richard probudio kasno tog poslijepodneva, Jack je vidio:

sigurno bar jednu glavu kako viri preko ruba bregova;

još dvije skakutave i smrtonosne vatrene kugle kako se kotrljaju prema njemu;

bezglavi kostur nečeg što je isprva djelovalo kao krupan zec a onda je s mučninom shvatio da se radi o ljudskom djetetu, oglodan do blistave čistoće, kako leži kraj tračnica a za njim slijedi:

okrugla bebasta sjajna lubanja istog djeteta, napola utonula u rahlo tlo.

I vidio je:

čopor glavatih pasa, još oštećenijih nego ostali koje je vidio, kako patetično gmižu za vlakom slineći od gladi;

tri drvene kolibe, ljudske nastambe, podignute na štapove iznad guste prašine, govoreći da negdje u toj smrdljivoj otrovanoj divljini Prokletih zemalja drugi ljudi planiraju i love hranu;

malu kožnatu pticu, bez perja, s - ovo je bio pravi znak Teritorija - bradatim majmunastim licem i jasno ocrtanim prstima koji su virili iz vrhova krila; i najgore od svega (osim onog što mu se učinilo da vidi), dvije posve neprepoznatljive životinje kako piju iz jednog od crnih jezerca - životinje dugih zuba i ljudskih očiju i prednjih nogu nalik svinjskima i stražnjih nogu nalik velikim mačkama. Lica su im bila prekrivena dlakom. Dok je vlak prolazio kraj životinja, Jack je vidio da su testisi mužjaka otekli do veličine jastuka i objesili se do zemlje.

Što je stvorilo takva čudovišta? Nuklearna šteta, pretpostavljao je Jack, jer malo što drugo ima takvu snagu za izobličavanje prirode. Stvorenja, i sama otrovana od rođenja, srkala su isto tako otrovanu vodu i režala na vlakić u prolazu..

I naš svijet bi jednog dana mogao tako izgledati, pomislio je Jack. Kako krasno.

8

Zatim je bilo i stvari koje mu se učinilo da vidi. Koža mu je postala vrela i svrabljiva - već je odbacio pončo koji je zamijenio kaput Mylesa P. Kigera na pod lokomotive. Prije podneva, skinuo je i svoju košulju od domaćeg platna. U ustima mu je bio odvratan okus, kisela kombinacija zahrđalog metala i trulog voća. Znoj mu se iz kose slijevao u oči. Bio je tako umoran da je počeo sanjati na nogama, otvorenih očiju koje su pekle od znoja. Vidio je velike čopore opscenih pasa kako gmižu preko bregova; vidio je crvenkaste oblake iznad svoje glave kako posižu za Richardom i njim samim dugim plamenim rukama, vražjim rukama. Kad su mu se oči konačno sklopile, vidio je Morgana od Orrisa, visokog četiri metra i odjevenog u crno, kako svuda oko sebe baca munje, razarajući zemlju i velike praske prašine i kratere.

Richard je stenjao i mrmljao: "Ne, ne, ne."

Morgan od Orrisa nestao je kao izmaglica, a Jackove bolne oči su se otvorile.

"Jack?" reče Richard.

Crvena zemlja pred vlakom bila je prazna osim pocrnjelih tragova vatrenih kugli. Jack je obrisao oči i zagledao se u Richarda, slabašno se protežući. "Aha", rekao je. "Kako si?"

Richard se naslonio na tvrdo sjedalo, trepćući iz ispijenog, sivog lica.

"Oprosti što sam pitao", reče Jack.

"Ne", reče Richard, "zapravo mi je bolje", a Jack je osjetio da ga napušta bar dio napetosti. "Još me boli glava, ali bolje mi je."

"Bio si jako bučan dok si… ovaj…" rekao je Jack, nesiguran koliko stvarnosti može podnijeti njegov prijatelj.

"Dok sam spavao. Da, valjda jesam." Richardu se lice pokrenulo, ali za promjenu, Jack se nije pripremio na vrisak. "Sad znam da ne sanjam, Jack. I znam da nemam tumor na mozgu."

"Znaš li gdje si?"

"Na onom vlaku. Vlaku onog starca. U onom što je nazvao Prokletim zemljama."

"Pa, proklet bio i to dvaput", reče Jack nasmiješeno.

Richard se zarumenio ispod sivkastog bljedila.

"Odakle sad to?" upitao je Jack, još uvijek ne baš siguran da se može pouzdati u Richardovu transformaciju.

"Pa, znao sam da ne sanjam", rekao je Richard, a obrazi su mu se još jače zarumenili. "Valjda… valjda je naprosto došlo vrijeme da se prestanem boriti protiv toga. Ako smo na Teritorijima, onda smo na Teritorijima, koliko god to bilo nemoguće." Pogled mu je uhvatio Jackov, i trag humora u njemu iznenadio mu je prijatelja. "Sjećaš se onog divovskog pješčanog sata u Terminalu?" Kad je Jack kimnuo, Richard je rekao: "Pa, to je zapravo bilo to… kad sam vidio tu stvar, znao sam da nisam sve ovo naprosto izmislio. Jer sam znao da to ne bih mogao izmisliti. Ne bih. Naprosto… ne bih. Da sam ja izmišljao primitivan sat, imao bi raznorazne kotačiće, i velike utege… ne bi bio tako jednostavan. Dakle, nisam ga izmislio. Dakle, stvaran je. Dakle, i sve ostalo je stvarno."

"Pa, kako ti je sad?" upita Jack. "Dugo si spavao."

"Tako sam umoran da jedva držim glavu uspravno. Bojim se da mi općenito nije baš dobro."

"Richarde, moram te to pitati. Postoji li neki razlog zašto bi se bojao ići u Kaliforniju?"

Richard spusti pogled i strese glavom.

"Jesi li ikad čuo za mjesto koje se zove crni hotel?"

Richard je i dalje tresao glavom. Nije govorio istinu, ali kako je Jack shvatio, suočio se sa svim sa čim se bio u stanju suočiti. Bilo što više - jer Jack je bio uvjeren da postoji više, i to puno više - će morati pričekati. Dok doista ne stignu do crnog hotela, možda. Rushtonov blizanac, Jasonov blizanac; da, zajedno će stići do doma i zatvora za Talisman.

"Pa, u redu", reče. "Možeš li hodati?"

"Valjda."

"Dobro, jer sad bih htio nešto učiniti - budući da više ne umireš od tumora na mozgu, ne. A treba mi tvoja pomoć."

"Kakva to?" upita Richard. Obrisao je lice drhtavom rukom.

"Želim otvoriti jedan-dva ona paketa na teretnom vagonu i vidjeti možemo li se kako naoružati."

"Mrzim i prezirem oružje", reče Richard. "I ti bi trebao. Kad nitko ne bi imao oružja, tvoj otac -"

"Da, a kad bih ja imao kotače, bio bih sportski auto", reče Jack. "Prilično sam siguran da nas netko slijedi."

"Pa, možda je to moj tata", rekao je Richard glasom punim nade.

Jack je zastenjao i izvukao polugu iz prvog utora. Vlak je počeo vidljivo gubiti snagu. Kad je konačno stao, Jack stavi polugu u neutralan položaj. "Misliš da možeš sići?"

"Oh, jasno", rekao je Richard i prebrzo ustao. Noge su mu zaklecale, i naglo je sjeo natrag na klupu. Lice mu se sad činilo sivljim nego prije, a vlaga mu se sjajila na čelu i gornjoj usnici. "Oh, možda i ne", šapne.

"Samo polako", rekao je Jack i prišao mu pa stavio jednu ruku na pregib lakta, drugu na Richardovo vlažno, toplo čelo. "Opusti se." Richard je načas sklopio oči, onda se zagleda u Jacka s izrazom potpunog povjerenja.

"Prebrzo sam pokušao", reče. "Prolaze me žmarci jer sam tako dugo bio u jednom položaju."

"Onda ćemo lijepo polako", reče Jack, i pomogne Richardu da siktavo ustane.

"Boli."

"Samo kratko. Trebam tvoju pomoć, Richarde."

Richard je oprezno koraknuo i opet zasiktao. "Auč." Pomakao je drugu nogu naprijed. Zatim se malo nagnuo naprijed i pljesnuo si dlanovima po bedrima i listovima. Dok ga je Jack promatrao, Richardov se izraz promijenio, ali ovog puta ne od bola - pojavio se izraz skoro gumene zapanjenosti.

Jack je slijedio pogled svoga prijatelja i ugledao jednu od ptica majmunskih lica kako klizi pred vlakom.

"Da, tamo vani ima puno čudnih stvari", reče Jack. "Osjećat ću se puno bolje ako pod onim platnom nađemo neko oružje."

"Što misliš, što je s druge strane onih bregova?" upita Richard. "Opet isto?"

"Ne, mislim da tamo ima više ljudi", reče Jack. "Ako ih možeš nazvati ljudima. Dvaput sam uhvatio nekog kako nas promatra."

Na izraz hitre panike koji je preplavio Richardovo lice, Jack reče: "Mislim da nije nitko iz tvoje škole. Ali moglo bi biti nešto isto tako gadno - ne pokušavam te prestrašiti, stari, ali vidio sam malo više

Prokletih zemalja nego ti."

"Proklete zemlje", reče Richard sumnjičavo. Zapirio je prema crvenoj prašnjavoj dolini sa šugavim tragovima trave boje pišaline.

"Oh - ono drvo - ah…"

"Znam", reče Jack. "Moraš se samo nekako navići da se ne obazireš."

"Tko bi za ime svijeta stvorio takvo uništavanje?" upita Richard.

"Ovo nije prirodno, znaš."

"Možda jednog dana otkrijemo." Jack je pomogao Richardu da izađe iz lokomotive, tako da su obojica stajali na uskom blatobranu koji je prekrivao vrhove kotača. "Ne silazi u onu prašinu", upozorio je Richarda. "Ne znamo kako je duboka. Ne želim te izvlačiti iz toga."

Richard je zadrhtao - ali možda zato što je krajičkom oka primijetio još jedno vrištavo, izmučeno drvo. Zajedno, dvojica dječaka prošli su rubom zaustavljenog vlaka dok se nisu uspjeli prebaciti na spoj praznih kola za ugljen. Odatle su uske metalne ljestve vodile na vrh vagona. Sa suprotne strane, druge ljestve omogućile su im da siđu do teretnog vagona.

Jack je povlačio debelo dlakavo uže, pokušavajući se sjetiti kako ga je Anders tako lako otpustio. "Mislim da je ovdje", rekao je Richard podižući uže svinuto kao omča za vješanje. "Jack?"

"Probaj."

Richard nije bio dovoljno snažan da sam odveže čvor, ali kad mu je Jack pomogao da potegne uže koje je virilo, "omča" je glatko nestala, a platno se spustilo preko gnijezda kutija. Jack je podigao rub preko najbližih kutija - STROJNI DIJELOVI - pa preko manje skupine kutija koje Jack prije nije vidio, označenih s LEĆE. "Eto ga", reče. "Samo bih volio da imamo neku polugu." Bacio je pogled prema rubu doline, a izmučeno drvo otvorilo je usta i nečujno zacvililo. Je li to još jedna glava tamo gore koja viri prijeko? Možda neki od onih ogromnih crva koji klizi prema njima. "Dođi, pokušajmo skinuti poklopac s neke kutije", rekao je, a Richard mu je pokorno prišao.

Nakon šest snažnih guranja vrha jedne od kutija, Jack je konačno osjetio kretanje i čuo škripanje čavala. Richard se i dalje mučio sa svoje strane kutije. "Dobro je", rekao mu je Jack. Richard se činio još sivljim i nezdravijim nego prije svih tih napora. "Ja ću ga podići ako još jednom gurnem." Richard se odmakao i skoro pao preko jedne od manjih kutija. Uspravio se i počeo dalje pipati pod opuštenim platnom.

Jack se postavio pred visoku kutiju i stisnuo zube. Stavio je ruke na ugao poklopca. Duboko udahnuvši, gurao je dok mu mišići nisu zadrhtali. Tik prije no što je pomislio da će morati popustiti, čavli su opet zaškripali i počeli kliziti iz drveta. Jack poviče "AAAAGH!" i odigne poklopac s kutije.

U kutiji je naslagano i sklisko od masti ležalo šest komada oružja kakvo Jack još nikad nije vidio - kao pištolji za podmazivanje koji se pretvaraju u leptire, napola mehanički, napola kukci. Izvukao je jedno i pogledao ga izbliza, pokušavajući vidjeti može li shvatiti kako radi. Bilo je to automatsko oružje, pa će trebati streljivo. Sagnuo se i iskoristio kundak oružja da odmakne vrh jedne od kutija s LEĆAMA.

Kao što je i očekivao, u drugoj, manjoj kutiji stajala je hrpica jako namaštenih spremnika umotanih u plastične kuglice.

"To je Uzi", reče Richard iza njega. "Izraelska strojnica. Prilično moderno oružje, koliko znam. Omiljena igračka za teroriste."

"Odakle to znaš?" upitao je Jack posežući za još jednom puškom.

"Gledam televiziju. Što misliš, kako?"

Jack je eksperimentirao sa spremnikom, isprva ga pokušavajući naopačke ubaciti u prorez, pa nalazeći ispravan položaj. Zatim je pronašao sigurnosnu sklopku i isključio je pa opet uključio.

"Te stvari su tako prokleto ružne", reče Richard.

"I ti ćeš dobiti jednu, pa se nemoj žaliti." Jack je uzeo još jedan spremnik za Richarda, a nakon časka oklijevanja izvadi sve spremnike iz kutije, stavi dva u svoje džepove, dobaci dva Richardu koji je oba uspio uhvatiti, a ostatak ubaci u svoj ruksak.

"Ugh", reče Richard.

"Recimo da je to osiguranje", odgovori Jack.

9

Richard se srušio na sjedalo čim su se vratili u lokomotivu - putovanje uz i niz dvoje ljestve te preko uskog komada metala nad kotačima oduzelo mu je skoro svu energiju. Ali ostavio je mjesta da Jack sjedne i gledao snenim očima dok je njegov prijatelj opet pokretao vlak. Jack podigne svoj pončo i počne njime trljati strojnicu.

"Što to radiš?"

"Skidam mast. I ti bi to trebao učiniti kad završim."

Ostatak dana, dvojica dječaka sjedila su u otvorenoj lokomotivi vlaka, znojeći se, nastojeći se ne obazirati na zavijanje drveća, na iskvaren zadah krajolika u prolazu, na glad. Jack je primijetio da se oko Richardovih usta stvorio mali vrt otvorenih rana. Konačno, Jack je dohvatio Uzi iz Richardove ruke, obrisao ga od masti, i stavio spremnik na mjesto. Znoj je slano palio njegove ispucale usne.

Jack sklopi oči. Možda nije vidio one glave kako vire preko ruba doline; možda ih ipak nitko ne slijedi. Čuo je kako akumulatori frcaju i izbacuju veliku iskru, i osjetio kako je Richard poskočio. Čas kasnije, zaspao je, i sanjao o hrani.

10

Kad je Richard stresao Jackovo rame, izvlačeći ga iz svijeta u kojem je ovaj jeo pizzu veličine gume za kamion, sjene su se tek počele širiti po dolini, ublažavajući agoniju drveća koje je zavijalo. Čak i ono, pognuto i s rukama raširenim preko lica, činilo se prelijepim u blagom, zamirućem svjetlu. Tamnocrvena prašina je ljeskala i sjajila. Sjene su se utiskivale na nju, skoro vidljivo se produžujući. Užasna žuta trava pretapala se u skoro blagu narančastu. Sve bljeđe crveno sunce ukoso je zapljuskivalo stijene na rubu doline. "Samo sam mislio da bi htio ovo vidjeti", rekao je Richard. Još nekoliko ranica pojavilo mu se oko usta. Slabašno se nasmiješio.

"Činilo se nekako iznimnim - mislim, spektar."

Jack se bojao da će se Richard baciti na znanstveno tumačenje promjene boja pri zalasku sunca, ali prijatelj mu je bio preumoran ili prebolestan za fiziku. U tišini, dvojica dječaka promatrala su sumrak kako zatamnjuje sve boje oko njih, pretvarajući zapadno nebo u ljubičastu krasotu.

"Znaš što još nosiš ovdje unutra?" upita Richard.

"Što još?" upita Jack. Zapravo, nije ga baš bilo briga. Ne može biti ništa dobro. Nadao se da će doživjeti da vidi još jedan zalazak sunca bogat poput ovog, tako krupan od osjećaja.

"Plastični eksploziv. Umotan u pakete od kile - bar mislim da su po kilu. Imaš ga dovoljno da digneš u zrak cijeli grad. Ako jedna od onih pušaka slučajno opali, ili ako netko drugi upuca one vreće, ovaj vlak će postati samo rupa u zemlji."

"Ja neću ako ti nećeš", reče Jack. I pustio je da ga preuzme zalazak sunca - djelovao je čudno proročanski, san o uspjehu, i poveo ga u prisjećanje svega što je prošao otkako je napustio Alhambra Inn i Park. Vidio je svoju majku kako pije čaj u maloj čajani, odjednom umorna starica; Speedyja Parkera kako sjedi pri dnu drveta; Vuka kako brine za svoje stado; Smokeyja i Lori iz užasne Točionice Oatley; sva zajapurena lica iz Kuće Sunca: Hecka Basta, Sonnyja Singera i ostale. Nedostajao mu je Vuk, izrazito i prodorno, jer ga je sve dublji zalazak prizvao u cjelini, premda Jack ne bi mogao objasniti zašto. Želio je da može uhvatiti Richarda za ruku. Onda pomisli, Pa, zašto ne? i spusti ruku niz klupu dok nije susreo prilično prljavu, vlažnu šapu svoga prijatelja. Sklopio je prste oko nje.

"Tako mi je zlo", reče Richard. "Ovo nije kao - prije. U želucu mi je užasno, i cijelo me lice pecka."

"Mislim da će ti biti bolje kad se jednom konačno maknemo odavde", reče Jack. Ali kakav dokaz imaš za to, doktore? zapitao se. Kakav imaš dokaz da ga ne truješ? Nije imao nikakva dokaza. Utješio se novoizmišljenom (novootkrivenom?) pomisli da je Richard ključan dio onoga što će se dogoditi u crnom hotelu. Trebat će mu Richard Sloat, i to ne samo zato što Richard Sloat zna razlikovati plastični eksploziv od vreća s umjetnim gnojivom.

Je li Richard ikad prije bio u crnom hotelu? Je li zapravo bio u blizini Talismana? Bacio je pogled na svoga prijatelja, koji je disao plitko i s naporom. Richardova ruka ležala je u Jackovoj kao hladna voštana figura.

"Ne želim više tu pušku", rekao je Richard gurajući je sa svoga krila. "Zlo mi je od njena mirisa."

"U redu", rekao je Jack, prebacujući ga slobodnom rukom na svoje krilo. Jedno drvo ušuljalo mu se u krajičak pogleda i bezvučno zavijalo u mukama. Ubrzo će oni mutirani psi krenuti skupljati hranu. Jack je podigao pogled prema bregovima sa svoje lijeve strane - Richardove strane - i vidio čovjekoliki obris kako klizi kroz kamenje.

11

"Hej", rekao je, skoro ne vjerujući. Ne obazirući se na njegov šok, kičasti zalazak sunca nastavio je uljepšavati ružnoću. "Hej, Richarde."

"Što? I tebi je zlo?"

"Mislim da sam vidio nekog tamo gore. S tvoje strane." Opet se zabuljio u visoke stijene, ali nije vidio pokret.

"Baš me briga", reče Richard.

"Bolje da te briga. Vidiš kako su to tempirali? Hoće stići do nas taman kad bude premračno da bismo ih vidjeli."

Richard je otvorio lijevo oko i bezvoljno bacio pogled. "Ne vidim nikog."

"Ni ja, sada, ali drago mi je što smo otišli otraga i uzeli te puške.

Uspravi se i pazi, Richarde, ako se želiš odavde izvući živ."

"Kako ti dramatiziraš, čovječe." Ali Richard se ipak uspravio i otvorio oba oka. "Stvarno ništa ne vidim tamo gore, Jack. Postaje premračno. Vjerojatno ti se učinilo -"

"Ššš", reče Jack. Učinilo mu se da vidi još jedno tijelo kako se uvlači između stijena na vrhu doline. "Tamo su dvojica. Pitam se hoće li ih biti još?"

"Ja se pitam hoće li biti bilo koga", reče Richard. "Uostalom, zašto bi nam itko htio nauditi? Mislim, nije da -"

Jack je okrenuo glavu i pogledao niz tračnice pred vlakom. Nešto se kretalo iza debla jednog vrištavog drveta. Nešto veće od psa, primijetio je Jack.

"O-o", reče Jack. "Mislim da je još jedan tip tamo naprijed i čeka nas." Načas, strah ga je kastrirao - nije mogao smisliti kako bi se obranio od tri napadača. Želudac mu se smrznuo. Podigao je Uzi s krila i tupo se zagledao u njega, pitajući se hoće li doista biti u stanju upotrijebiti svoje oružje. Je li moguće da i otimači u Prokletim zemljama imaju oružje?

"Richarde, žao mi je", rekao je, "ali ovog puta mislim da će sve otići dovraga, i trebat će mi tvoja pomoć."

"Što mogu učiniti?" upitao je Richard skvičavim glasom.

"Uzmi svoje oružje", rekao je Jack pružajući mu ga. "I mislim da bismo trebali kleknuti, da im ne dajemo tako veliku metu."

Spustio se na koljena a Richard ga je slijedio polaganim pokretima, kao ispod vode. Odostraga se začuo dug povik, iznad njih još jedan. "Znaju da smo ih vidjeli", reče Richard. "Ali gdje su?"

To je pitanje dobilo odgovor skoro istog časa. Još uvijek vidljiv u tamnoljubičastom sumraku, neki čovjek - ili nešto nalik čovjeku - iskočio je iz zaklona i potrčao niz padinu prema vlaku. Iza njega su lepetale krpe. Vrištao je kao Indijanac i mahao nečim u rukama. Činilo se da je to savitljivi štap, a Jack je još uvijek pokušavao shvatiti koja mu je svrha kad je čuo - više nego vidio - uski obris kako prolazi kroz zrak kraj njegove glave. "Sveca mu svetoga! Imaju lukove i strijele!" rekao je.

Richard je zastenjao, i Jack se pobojao da će povratiti po obojici.

"Moram ga upucati", reče.

Richard je progutao i proizveo neki zvuk koji nije bio baš riječ.

"O, dovraga", reče Jack i pomakne osigurač na svome Uziju. Podigao je glavu i vidio otrcano biće iza sebe kako baš otpušta još jednu strijelu. Da je hitac bio precizan, nikad više ne bi ništa vidio, ali strijela se bezopasno zabila u bok kola. Jack je podigao Uzi i pritisnuo okidač.

Nije očekivao ništa od onog što se dogodilo. Bio je mislio da će puška ostati mirna u njegovim rukama i poslušno izbaciti nekoliko metaka. Umjesto toga, Uzi mu je poskočio u rukama kao životinja, proizvodeći serijsku buku dovoljno glasnu da mu ošteti bubnjiće. Zadah baruta palio mu je nos. Otrcani čovjek iza vlaka podigao je ruke ali od zapanjenosti, ne zato što je povrijeđen. Jack se konačno sjetio maknuti prst s okidača. Nije imao pojma koliko je metaka upravo protratio, ni koliko ih je ostalo u spremniku.

"Jesi ga, jesi ga?" upita Richard.

Čovjek je sad trčao uz padine doline, velikih pljosnatih stopala što su lepetala. Tada je čovjek vidio da to nisu stopala - čovjek je hodao na ogromnim ravnim platformama, lokalnoj verziji snježnih podložaka. Pokušavao je stići do zaklona jednog drveta.

Jack je obim rukama podigao Uzi i naciljao niz kratku cijev. Onda blago stisne okidač. Pištolj mu se trznuo u rukama, ali manje nego prvi put. Meci su se rasipali u širokom luku, i bar jedan od njih pronašao je svoju metu, jer se čovjek zanio u stranu kao da ga je pogodio kamion. Noge su mu izletjele iz platformi.

"Daj mi svoju pušku", rekao je Jack i dohvatio drugi Uzi od Richarda. Još uvijek na koljenima, ispalio je pola spremnika u tamu ispred vlaka i nadao se da je ubio stvora koji je tamo čekao.

Još jedna strijela zaletjela se u vlak, a druga se čvrsto zabila u bok vagona.

Richard je drhtao i plakao na podu lokomotive. "Napuni moju", rekao je Jack i spremnik iz svog džepa gurnuo Richardu pod nos. Virnuo je uz padine doline tražeći drugog napadača. Za manje od minute bit će pretamno da se vidi bilo što ispod ruba doline.

"Vidim ga", povikao je Richard. "Vidio sam ga - točno tamo!" Pokazao je prema sjeni koja se kretala tiho i užurbano među stijenama, i Jack je potrošio ostatak drugog spremnika Uzija bučno pucajući u nju. Kad je završio, Richard je uzeo strojnicu iz njegove ruke i zamijenio je drugom.

"Dobri dedžgi, dragi dedžgi", stigao je glas s desna - nije se moglo razaznati koliko ispred njih. "Sad vi stanete, i ja stanem, jazno? Sve sad godovo. Vi dobri dedžgi, možda mi brodate pužku. Vidim da dobro ubijade z njom."

"Jack!" šapnuo je Richard mahnito, upozoravajući ga.

"Odbaci luk i strijele" doviknuo je Jack, još uvijek skutren kraj Richarda.

"Jack, ne možeš!" šapne Richard.

"Zad ih odbazim", stigao je glas, još uvijek ispred njih. Nešto lagano puhnulo je u prašinu. "Vi dedžgi zad zdanede, mi brodate pužku, jazno?"

"Dobro", reče Jack. "Dođi ovamo gdje ćemo te vidjeti."

"Jazno", reče glas.

Jack je povukao polugu, puštajući vlak da se polako zaustavi. "Kad povičem", šapnuo je Richardu, "gurni je naprijed što brže možeš, dobro?"

"O, Isuse", dahne Richard.

Jack je provjerio da je sigurnosni prekidač isključen na strojnici koju mu je Richard upravo dao. Trag znoja spuštao mu se s čela ravno u desno oko.

"Zad zve dobro, jel", reče glas. "Dedžgi mogu zjezdi. Zjedite, dedžgi."

Probud' se, probud' se, moliiim, moliim.

Vlak se doklizao do govornika. "Stavi ruku na polugu", šapne Jack. "Uskoro će."

Richardova drhtava ruka, djelujući premaleno i previše djetinje da postigne išta iole važno, dotakla je polugu za brzinu.

Jack se odjednom živopisno sjetio starog Andersa kako kleči pred njim na neravnom drvenom podu, pitajući Hoćeš li biti siguran, gospodaru? Odgovorio je nehajno, ne shvaćajući pitanje ozbiljno. Što su Proklete zemlje dječaku koji je nosio bačve za Smokeyja Updikea?

Sad se puno više bojao da će se usrati u gaće nego da će se Richard pobljuvati preko teritorijske verzije kaputa Mylesa P. Kigera.

Smijeh je prasnuo u tami kraj kola, i Jack se uspravio, podižući pušku, i povikao taman kad je teško tijelo udarilo o bok lokomotive i zaustavilo se tamo. Richard je gurnuo polugu prema naprijed, a vlak je trzavo krenuo.

Gola dlakava ruka sklopila se preko ruba lokomotive. Toliko o divljem zapadu, pomislio je Jack, a onda se cijeli gornji dio tijela čovjeka uzdigao iznad njih. Richard je zaskvičao, a Jack je zamalo doista ispraznio crijeva u gaće.

Lice je bilo skoro samo od zuba - bilo je to instinktivno zlo lice, kao zvečarka koja pokazuje očnjake, a kap nečeg što je Jack instinktivno pretpostavio da je otrov pala je s jednog od dugačkih, zakrivljenih zuba. Osim sićušnog nosa, stvor koji se nadnio nad dječake izgledao je kao čovjek s glavom zmije. U jednoj ruci s plivaćim kožicama podigao je nož. Jack je opalio bez ciljanja, u panici.

Zatim se stvor promijenio i načas zaljuljao unatrag, a Jacku je trebao djelić sekunde da shvati kako su ruka s kožicom i nož nestali. Stvor je krvavi batrljak gurnuo naprijed i ostavio crvenu mrlju na Jackovoj košulji. Jacka je razum prigodno napustio, a prsti su mu uspjeli uperiti Uzi ravno u prsa stvorenja i povući okidač.

Velika rupa crveno se otvorila usred maljavih prsiju, a opaki zubi su se stisnuli. Jack je i dalje pritiskao okidač, a Uzi je sam od sebe podigao cijev i uništio stvorovu glavu u sekundi-dvije posvemašnjeg pokolja. Onda je stvor nestao. Samo su velika krvava mrlja na boku lokomotive i mrlja krvi na Jackovoj košulji pokazivale da dvojica dječaka nisu sanjala cijeli susret.

"Pazi!" poviče Richard.

"Jesam ga", dahne Jack.

"Kamo je nestao?"

"Pao je", reče Jack. "Mrtav je."

"Otpucao si mu ruku", šapne Richard. "Kako si to napravio?"

Jack je podigao ruke pred sebe i vidio da drhte. Okruživao ih je zadah baruta. "Samo sam nekako oponašao nekog tko zna ciljati." Spustio je ruke i obliznuo usnice.

Dvanaest sati kasnije, kad se sunce opet diglo nad Proklete zemlje, ni jedan od njih dvojice nije ni oka sklopio - cijelu su noć proveli ukočeni kao vojnici, s oružjem u krilu i trudeći se čuti i najmanji zvuk. Sjetivši se koliko streljiva vlak nosi, svako toliko Jack bi nasumce ispalio nekoliko metaka na rub doline. I cijelog tog drugog dana, ako je bilo ljudi ili čudovišta u ovom udaljenom dijelu Prokletih zemalja, puštali su dječake da prođu na miru. Što bi moglo značiti, pomislio je Jack umorno, da znaju za puške. Ili da se ovdje, tako blizu zapadnoj obali, nitko ne želi petljati s Morganovim vlakom. Ništa od toga nije rekao Richardu, čije su oči bile mutne i neusredotočene, i koji se većinu vremena činio u groznici.

12

Do večeri toga dana, Jack je počeo osjećati miris slane vode u kiselom zraku.

Trideset i šesto Poglavlje

Jack i Richard idu u rat

1

Sumrak je te noći bio širi - zemlja se opet počela širiti kako su se približavali oceanu - ali ne toliko spektakularan. Jack je zaustavio vlak na vrhu jednog oronulog brijega i opet se popeo do teretnog vagona. Petljao je po njemu skoro sat vremena - sve dok smrknute boje nisu izblijedile s neba a Mjesec u prvoj četvrti podigao se na istoku - i vratio se sa šest kutija, sve s oznakama LEĆE.

"Otvori to", rekao je Richardu. "Prebroji. Proglašavam te Čuvarom Spremnika."

"Sjajno", rekao je Richard iscrpljenim glasom. "Znao sam da će mi obrazovanje jednog dana poslužiti."

Jack se opet vratio u teretni vagon i podigao poklopac jedne od kutija označenih kao STROJNI DIJELOVI. Dok je to činio, začuo je grub, promukao krik negdje u tami, za kojem je slijedio prodoran vrisak bola.

"Jack? Jack, jesi tamo?"

"Tu sam!" odazove se Jack. Činilo mu se da nije baš mudro što se tako dovikuju kao dvije pralje preko ograde, ali Richardov glas nagoviještao je da je blizu panike.

"Vraćaš li se uskoro?"

"Odmah sam tamo!" doviknuo je Jack, radeći brže i jače s kundakom Uzija. Ostavljali su Proklete zemlje za sobom, ali Jack svejedno nije htio stajati baš predugo. Bilo bi jednostavnije da je mogao samo odnijeti kutiju strojnica natrag do lokomotive, ali bila je preteška.

Nisu oni teški, oni su moji Uziji{100}, pomislio je Jack i zahihotao u mraku.

"Jack?" Richardov glas bio je visok i mahniti "Strpi se, kompa", rekao je.

"Ne zovi me kompa", reče Richard.

Čavli su škripavo izašli iz poklopca kutije koji se podigao dovoljno da ga Jack može skinuti. Dograbio je dvije masne puške i već krenuo natrag kad je ugledao još jednu kutiju - bila je otprilike veličine prijenosnog televizora. Prije ju je bio prekrio pregib voštanog platna.

Jack je kliznuo preko vrha vagona pod slabašnom mjesečinom, osjećajući kako mu lahor pirka u lice. Bio je čist - ni traga trulog mirisa, ni naznake iskvarenosti, samo čista vlaga i nepogrešivi miris soli.

"Što si to radio?" izgrdio ga je Richard. "Jack, već imamo oružje! I imamo metke! Zašto si se htio vratiti i uzeti još? Nešto se moglo popeti ovamo dok si se ti tamo igrao!"

"Još puški jer strojnice imaju tendenciju pregrijati se", reče Jack. "Još streljiva jer ćemo možda morati puno pucati. I ja gledam televiziju, znaš." Krenuo je natrag prema vagonu. Htio je vidjeti što je u onoj četvrtastoj kutiji.

Richard ga dograbi. Panika mu je pretvorila ruku u ptičju pandžu.

"Richarde, sve će biti u redu -"

"Nešto bi te moglo zgrabiti!"

"Mislim da smo skoro izašli iz Pr-"

"Nešto bi moglo mene zgrabiti! Jack, ne ostavljaj me samog!"

Richard brizne u plač. Nije se okrenuo od Jacka ni rukama sakrio lice; samo je stajao tamo, izobličenog lica, dok su mu suze tekle iz očiju. Tog je časa Jacku izgledao okrutno obnaženo. Jack ga obuhvati rukama i zagrli ga.

"Ako te nešto dohvati i ubije, što će se dogoditi sa mnom?" jecao je Richard. "Kako bih ikad, ikad otišao odavde?" Ne znam, pomisli Jack. Zbilja ne znam.

2

Tako je Richard pošao s njim na posljednjem Jackovom putu do oružarnice na vagonu. Za to ga je trebalo podići uz ljestve i zatim pridržavati na vrhu vagona i oprezno mu pomoći pri silasku, kao što bi invalidnoj starici pomogao pri prelasku ulice. Razumni Richard mentalno se vratio - ali fizički mu je bilo stalno sve gore.

Premda je između dasaka kutije curila mast, četvrtasta kutija bila je označena kao VOĆE. No to nije bilo ni posve netočno, otkrio je Jack kad su je otvorili. Kutija je bila puna ananasa. Onih koji eksplodiraju.

"Svete mi Svjetlane", šapne Richard.

"Tko god ona bila", složi se Jack. "Pomozi mi. Mislim da možemo svaki strpati po četiri-pet u košulje."

"Zašto želiš toliku vatrenu moć?" upita ga Richard. "Očekuješ da ćeš se boriti s vojskom?"

"Nešto takvo."

3

Richard se zagledao u nebo dok su on i Jack ponovno prelazili vrh vagona, i obuzela ga je vrtoglavica. Richard je zateturao a Jack ga je morao dograbiti kako se ne bi prevrnuo sa strane. Shvatio je da ne prepoznaje sazviježđa ni sa sjevernog ni s južnog neba. Tamo gore bile su nepoznate zvijezde… ali bilo je sklopova, i negdje u ovom nepoznatom, nevjerojatnom svijetu, mornari možda plove prema njima. Ta je pomisao konačno ipak učinila taj svijet stvaran Richardu - uvjerio ga u to s konačnim, nespornim udarcem.

A onda ga je Jackov glas dozivao iz daljine: "Hej, Richie! Jasone! Skoro si pao dolje!"

Konačno su se vratili u lokomotivu.

Jack je gurnuo polugu prema naprijed, pritisnuo prečku za ubrzavanje, i vlakić Morgana od Orrisa opet je krenuo prema naprijed. Jack je bacio pogled na pod lokomotive: četiri Uzija, skoro dvadeset hrpa spremnika, po deset u hrpi, i deset ručnih bombi s povlakama koje su izgledale kao prstenovi za otvaranje pivskih limenki.

"Ako nam ovo nije dosta", reče Jack, "možemo sve i zaboraviti."

"Što očekuješ, Jack?"

Jack samo strese glavom.

"Sigurno misliš da sam pravi kreten, ha?" upita Richard.

Jack se iskezi. "Oduvijek, kompa."

"Ne zovi me kompa!"

"Kompa-kompa-kompa!"

Ovog puta, stari vic proizveo je smiješak. Ne baš veliki, i samo je jače istakao sve veću crtu plikova na Richardovim ustima… ali bolje nego ništa.

"Hoće li tebi biti dobro ako ja opet zaspim?" upitao je Richard odmičući spremnike sa streljivom i spuštajući se u ugao lokomotive sa Jackovim pončom preko sebe. "Sve to penjanje i nošenje… mislim da sam zbilja bolestan, jer se osjećam totalno krepano."

"Bit će mi dobro", reče Jack. Doista, činilo se da dobiva drugu snagu. Pretpostavljao je da će mu to ubrzo zatrebati.

"Osjećam miris oceana", rekao je Richard, a u glasu mu je Jack čuo zapanjujuću mješavinu ljubavi, gađenja, nostalgije i straha. Richardove oči polako su se sklopile.

Jack je prečku za ubrzavanje pogurao do kraja. Osjećaj da je kraj - neka vrst kraja - sad već blizu nikad nije bio jači.

4

Posljednji suhi i bijedni ostaci Prokletih zemalja nestali su prije no što je Mjesec zašao. Opet su se pojavile žitarice. Ovdje su bile grublje nego u Ellis-Breaksu, ali još uvijek su isijavale osjećaj čistoće i zdravlja. Jack je čuo tiho dozivanje ptica koje su zvučale poput galebova. Bio je to neizrecivo usamljen zvuk, na tim velikim otvorenim uzbibanim poljima koja su blago mirisala na voće i prisutnije na oceansku sol.

Poslije ponoći, vlak je počeo ćufkati kroz drveće - većinom zimzeleno, a njihov miris borova, pomiješan s okusom soli u zraku, kao da je zacementirao vezu između ovog mjesta kamo je stizao i mjesta odakle je krenuo. On i njegova majka nikad nisu provodili puno vremena u sjevernoj Kaliforniji - možda zato što je Bloat tamo često odlazio na praznike - ali sjećao se kako mu je Lily rekla da kraj oko Mendocina i Sausalita jako nalikuje na Novu Englesku, sve do solana i Cape Cod kućica{101}. Filmske kompanije kojima bi trebala Nova Engleska obično bi samo otišle na sjever države umjesto da otputuju na drugi kraj zemlje, i većina publike nije ni primijetila razliku.

Tako bi to trebalo biti. Na neki čudan način, vraćam se mjestu odakle sam otišao.

Richard: Očekuješ da ćeš se boriti s vojskom?

Bilo mu je drago što je Richard zaspao, tako da ne mora odgovoriti na to pitanje - bar ne još.

Anders: Vražje stvari. Za zle Vukove. Treba ih odvesti u crni hotel.

Vražje stvari bile su Uziji, plastični eksploziv, ručne bombe. Vražje stvari bile su ovdje. Zli Vuci nisu. No vagon je bio prazan, i Jacku je ta činjenica bila vrlo uvjerljiva.

Evo ti priča, Richie, stari moj, i jako mi je drago što spavaš pa ti je ne moram ispričati. Morgan zna da dolazim, i planira mi zabavu iznenađenja. Samo što će iz torte iskočiti vukodlaci umjesto golih žena, i trebali bi imati Uzije i ručne bombe kao konfete. Pa, mi smo nekako oteli ovaj vlak, i stižemo deset-dvanaest sati ranije od očekivanog, ali ako smo na putu za tabor pun Vukova koji čekaju na teritorijski ću-ću - a mislim da baš to radimo - trebat će nam sve iznenađenje koje možemo skupiti.

Jack si je prešao rukom preko lica.

Bilo bi lakše zaustaviti vlak daleko od mjesta gdje se nalazi Morganova vojska, i zaobići tabor u širokom luku. Lakše i sigurnije.

Ali to bi ostavilo zle Vukove, Richie, kužiš?

Pogledao je arsenal na podu lokomotive i zapitao se je li moguće da on doista planira komandoski napad na Morganovu brigadu Vukova. Koji komandosi. Dobri stari Jack Sawyer, kralj lutajućih perača posuđa, i njegov ukomirani pomoćnik Richard. Jack se zapitao je li poludio. Pretpostavljao je da jest, jer je točno to planirao - to će biti zadnja stvar koju će itko od njih očekivati… a bilo je previše, previše, prokleto previše svega. Njega su bičevali; Vuka su ubili. Uništili su Richardovu školu i većinu Richardova razuma, a koliko on zna, Morgan Sloat opet je u New Hampshireu i terorizira mu majku.

Lud ili ne, došlo je vrijeme za uzvrat.

Jack se sagnuo, podigao jedan od napunjenih Uzija, i prebacio ga preko ruke dok su se tračnice pružale pred njim a miris soli postupno je jačao.

5

Tijekom ranih jutarnjih sati Jack je malo odspavao, naslonjen na prečku za ubrzavanje. Ne bi ga baš utješilo da je znao kako se takav položaj zove mrtvačev prekidač{102}. Kad je stigla zora, Richard ga je probudio.

"Nešto je naprijed."

Prije nego što je pogledao tamo, Jack je dobro pogledao Richarda. Bio se nadao da će Richard bolje izgledati na dnevnom svjetlu, ali čak ni kozmetika zore nije mogla sakriti kako je Richard bolestan. Boja novog dana promijenila je glavnu boju njegove kože iz sive u žutu… i to je bilo sve.

"Hej! Vlak! Hej, ti veliki jebeni vlak!" povik je bio grlen, jedva nešto više od životinjskog režanja. Jack opet pogleda naprijed.

Približavali su se uskoj maloj kutijici od zgrade.

Ispred stražarnice stajao je Vuk - ali svaka sličnost s Jackovim Vukom završavala je na blještavo narančastim očima. Glava vog Vuka izgledala je užasno spljošteno, kao da je neka velika ruka odsjekla zaobljenje lobanje na vrhu. Lice kao da mu se nadnosilo na izbočenu čeljust poput stijene koja balansira na vrhu padine. Čak i iznenađena radost na tom licu nije mogla sakriti njegovu tešku, brutalnu glupost. Dlaka u pletenicama padala mu je s obraza. Na čelu je imao ožiljak u obliku slova X.

Vuk je na sebi imao nešto nalik plaćeničkoj odori - ili kako si je on zamišljao plaćeničku odoru. Vrećaste zelene hlače bile su zagurane u crne čizme - ali prsti čizama bili su odrezani, vidio je Jack, da dopuste disanje Vukovim dugačkim noktima na dlakavim nožnim prstima.

"Vlak!" zalajao je kad se stroj približio na pedeset metara. Počeo je skakutati gore-dolje, divlje se kezeći. Pucketao je prstima kao Cab

Calloway{103}. Pjena mu je letjela sa čeljusti u ružnim gvaljama. "Vlak! Vlak! Jebeni vlak SAD I ODMAH!" Usta su mu zjevnula u krupnom, uznemirujućem osmijehu, pokazujući izlomljene žute očnjake. "Vi ste dečki jebeno nekako poranili, okay, okay!"

"Jack, što je?" upita Richard. Ruka mu je stezala Jackovo rame s uspaničenom snagom, ali mora se priznati da mu je glas bio prilično miran.

"To je Vuk. Jedan od Morganovih."

Eto ga, Jack, rekao si njegovo ime. Seronjo!

Ali sad nije bilo vremena da brine o tome. Približavali su se stražarnici, i Vuk se očito namjeravao popeti na vlak. Dok je Jack promatrao, nezgrapno je zaplesao po prašini, lupajući odrezanim čizmama. Imao je nož u kožnom pojasu koji je nosio preko golih prsa kao bandolijeru, ali ne i pištolj.

Jack je prebacio kontrolni prekidač na Uziju na jednostruku paljbu.

"Morgan? Tko je Morgan? Koji Morgan?"

"Ne sad", reče Jack.

Koncentracija mu se suzila na jednu točku - Vuka. Za njega je izvukao velik, plastičan smiješak, držeći Uzi dolje i izvan vidokruga.

"Anders-vlak! Sve jebeno dobro! Sad i odmah!"

Ručka poput velike spajalice virila je s desne strane lokomotive, iznad široke stube nalik odskočnoj dasci. Divlje se kezeći, kapajući slinu preko brade i očito lud, Vuk je dohvatio ručku i lako skočio na stubu.

"Hej, gdje je stari? Vuk! Gdje je -"

Jack je podigao Uzi i smjestio metak Vuku u lijevo oko.

Blistavo narančasto svjetlo izdahnulo je kao plamen svijeće pod snažnim naletom vjetra. Vuk je pao sa stube kao čovjek koji prilično glupo skače u vodu. Mlitavo je tresnuo u zemlju.

"Jack!" Richard ga je okrenuo. Lice mu je bilo divlje kao maloprije Vukovo - samo što ga je izobličio užas a ne radost. "Jesi li mislio na mog oca? Je li moj otac povezan s ovim?"

"Richarde, vjeruješ li mi?"

"Da, ali-"

"Onda zaboravi. Zaboravi. Nije sad čas za to."

"Ali -"

"Uzmi pušku."

"Jack-"

"Richarde, uzmi pušku!"

Richard se sagne i dohvati jedan Uzi. "Mrzim puške", reče ponovno.

"Aha, znam. Ni ja baš nisam lud za njima, Richie, stari moj. Ali vrijeme je za uzvrat."

6

Tračnice su se sad približavale visokom drvenom zidu. Iza njega je stizalo stenjanje i povici, pozdravi, ritmično pljeskanje, zvuk peta čizama koje udaraju po goloj zemlji u čvrstom ritmu. Bilo je i drugih, manje prepoznatljivih zvukova, ali svi su oni Jacku spadali u neodređenu skupinu - vojna obuka. Područje između stražarnice i ograde bilo je široko osamsto metara, i sa svim tim drugim stvarima, Jack je sumnjao da je itko čuo njegov usamljeni pucanj. Vlak je, električan, bio skoro nečujan. Prednost iznenađenja trebala bi još biti na njihovoj strani.

Tračnice su nestajale iza zatvorenih dvostrukih vratnica u drvenom zidu. Jack je vidio tračke dnevnog svjetla između grubo otesanih greda.

"Jack, bolje da usporiš." Sad su bili na sto pedeset metara od vrata. Iza njih, glasni glasovi su skandirali, "Aj-MO! Jen-da! Tri-ČET! AjMO!" Jack je opet pomislio na ljude-životinje H. G. Wellsa i zadrhtao.

"Nema šanse, stari. Prolazimo kroz vrata. Imaš još vremena izvesti Fish Cheer{104}."

"Jack, ti si lud!"

"Znam."

Sto metara. Akumulatori su mrmljali. Plava iskra je poskočila, sikćući. Gola zemlja tekla je oko njih s obje strane. Ovdje nema žita, pomisli Jack. Da je Noel Coward{105} napisao komad o Morganu Sloatu, vjerojatno bi ga nazvao Mrtvac u žitu."

"Jack, što ako ovaj jezivi vlakić ispadne s tračnica?"

"Pa, mogao bi, valjda", reče Jack.

"Ili što ako se probije kroz vrata a tračnice samo završe?"

"To bi bilo gadno po nas, jel'da?" Pedeset metara.

"Jack, zbilja si poludio, zar ne?"

"Valjda. Isključi osigurač na strojnici, Richarde."

Richard pomakne prekidač.

Udari… stenjanje… stupanje… škripanje kože… povici… neljudski nasmijani krik od kojeg se Richard naježio. Ali Jack je na Richardovom licu vidio jasnu odlučnost od koje se ponosno nasmiješio. Namjerava ostati sa mnom - stari Razumni Richard ili ne, zbilja namjerava ostati sa mnom. Dvadeset i pet metara.

Krikovi… skvičanje… izviknute zapovijedi… i težak reptilski povik - Gruuu-UUUUU! - od kojeg se Jacku naježila dlaka na vratu.

"Ako se izvučemo iz ovoga", reče Jack, "kupit ću ti chili-dog u

Dairy Queenu."

"Da se zbljujem!" povikao je Richard i, nevjerojatno, počeo se smijati. Toga časa, nezdravo žutilo kao da mu je malo izblijedilo s lica.

Pet metara - i ostrugani stupovi od kojih su napravljena vrata izgledali su čvrsto, da, vrlo čvrsto, i Jack je samo imao vremena zapitati se je li napravio veliku debelu pogrešku.

"Spusti se, kompa!"

"Ne zovi m-"

Vlak je udario u vrata, bacajući ih obojicu prema naprijed.

7

Vrata su doista bila prilično čvrsta, a osim toga su iznutra bila zakrčena dvama prekriženim stupovima. Morganov vlak nije bio jako velik, a akumulatori su bili skoro prazni nakon dugačkog puta preko Prokletih zemalja. Sudar bi ga sigurno izbacio s tračnica, i oba dječaka bi poginula u nesreći, ali vrata su imala Ahilovu petu. Nove šarke, iskovane prema modernim američkim postupcima, bile su naručene. Ali nisu još stigle, a stare željezne šarke pukle su kad je lokomotiva udarila u vrata.

Vlak se prokotrljao u ogradu brzinom od četrdeset kilometara na sat, gurajući amputirana vrata pred sobom. Cijelim putem oko ograde bio je izgrađen teren za utrke s preprekama, i vrata su, kao ralica, počela gurati improvizirane drvene prepreke ispred sebe, okrećući ih, kotrljajući, drobeći ih u iverje.

Udarila su i Vuka koji je po kazni trčao krugove. Noge su mu nestale pod rubom pokretnih vrata i otrgnute su zajedno s prilagođenim čizmama. Vrišteći i zavijajući usred Promjene, Vuk se počeo verati uz vrata, noktima koji su hitro dobivali dužinu i oštrinu kolaca za penjanje po telegrafskim stupovima. Vrata su sad bila četrdesetak metara unutar ograde. Začudo, Vuk je stigao skoro do vrha prije nego što je Jack prebacio polugu u neutralan položaj. Vlak je stao. Vrata su se prevrnula, podižući silnu prašinu i drobeći nesretnog Vuka pod sobom. Iza posljednjeg vagona vlaka, Vukove odsječene noge i dalje su postajale sve dlakavije, i tako će nastaviti još nekoliko minuta.

Situacija u taboru bila je bolja nego što se Jack usuđivao nadati. Mjesto se vjerojatno dizalo rano, kao što je to običaj u vojsci, i većina jedinica je izgleda bila vani, prolazeći kroz bizaran raspored vježbi i treninga.

"S desna!" povikao je Jack Richardu.

"Što da radim?" odvikne Richard.

Jack je otvorio usta i kriknuo: za ujaka Tommyja Woodbinea, pogaženog na ulici; za nepoznatog kolara, izbičevanog na smrt u blatnom dvorištu; za Ferda Janklowa; za Vuka, palog u prljavom uredu Sunca Gardenera; za njegovu majku, ali najviše od svega, otkrio je', za kraljicu Lauru DeLoessian, koja je istovremeno bila i njegova majka, i za zločin koji se provodi nad tijelom Teritorija. Povikao je kao Jason, a glas mu je grmio.

"RASTURI IH!" zaurlao je Jack Sawyer/Jason DeLoessian, i otvorio vatru ulijevo.

8

Sa Jackove strane stajao je grub teren za parade, s Richardove dugačka zgrada od trupaca. Zgrada je izgledala kao nešto iz filmova Roya Rogersa, ali Richard je pretpostavljao da se radi o vojarni. Zapravo, cijelo ovo mjesto izgledalo je Richardu poznatije od ičega što je dosad vidio u tome čudnom svijetu kamo ga je Jack odveo. Ovakva je mjesta viđao na televizijskim vijestima. Pobunjenici s potporom CIA-e koji se pripremaju za preuzimanje južnoameričkih i centralnoameričkih zemalja obučavali su se na ovakvim mjestim. Samo što su ti tabori obično bili na Floridi, a iz baraka nisu sukljali Cubanosi - Richard nije znao što su.

Neki od njih djelovali su pomalo kao srednjovjekovne slike vragova i satira. Neki su izgledali kao degenerirana ljudska bića - skoro kao spiljski ljudi. A jedan od stvorova koji je teturao u ranojutarnjem suncu imao je ljuskavu kožu i oči prekrivene trećim kapkom… izgledao je Richardu Sloatu kao aligator koji nekako hoda uspravno. Dok je promatrao, stvor je podigao njušku i ispustio krik koji su Richard i Jack ranije čuli: Gruuu-UUUU! Imao je vremena vidjeti kako većina tih paklenskih stvorova djeluje potpuno zbunjeno, a onda je Jackov Uzi rasijekao svijet grmljavinom.

Sa Jackove strane, kakvih dva tuceta Vukova vježbalo je na terenu za parade. Kao i stražarski Vuk, većina ih je imala zelene vojne hlače, čizme odrezanih prstiju, i bandolijerske pojaseve. Kao i stražar, izgledali su tupo, ravnih glava, i suštinski zlo.

Zastali su usred trzavog niza poskoka da se zagledaju u vlak koji je bučno ušao, u vrata i nesretnog tipa koji je trčao krugove na krivom mjestu u krivo vrijeme. Na Jackov povik pokrenuli su se, ali bilo je prekasno.

Veći dio Morganove brižljivo stvorene Vučje brigade, pojedinačno odabrane tijekom pet godina zbog snage, brutalnosti, straha i odanosti Morganu, izbrisan je jednim jedinim, trzavim bljeskom strojnice u

Jackovim rukama. Zateturali su i popadali unatrag, rastvorenih prsa, krvavih glava. Čulo se zavijanje zapanjenog bijesa i bola… ali slabo.

Većina ih je naprosto umrla.

Jack je izvadio spremnik, dograbio drugi, ubacio ga unutra. S lijeve strane terena za parade, četiri Vuka su pobjegla; u središtu, još dvojica su se spustila ispod vatrene crte. Obojica su bila ranjena, ali sad su se obojica uputila prema njemu, dugonoktih nožnih prstiju koji su ostavljali rovove u nabijenoj zemlji, lica koja je prekrivala dlaka, očiju koje su blistale. Dok su jurili prema lokomotivi, Jack je vidio kako im očnjaci rastu iz usta i proguravaju se kroz svježu, čvrstu dlaku što im raste iz brada.

Povukao je okidač na Uziju, sad s naporom držeći vrelu cijev; snažni trzaj pokušavao je podići cijev prema gore. Oba Vuka u napadu odletjela su unatrag tako naglo da su se u zraku prevrnuli kao akrobati. Ostala četiri Vuka nisu zastala; krenuli su prema mjestu gdje su prije dvije minute stajala vrata.

Razni stvorovi koji su izjurili iz vojarne nalik kaubojskoj kolibi su izgleda konačno počeli shvaćati kako pridošlice, premda su stigli na Morganovom vlaku, nisu baš prijateljski raspoloženi. Nije bilo usredotočenog napada, ali krenuli su prema naprijed u uzmrmljanoj gužvi. Richard je položio cijev Uzija na prorez u boku lokomotive u visini prsa, i otvorio vatru. Meci su ih razdirali, tjerali unatrag. Dva stvora nalik kozama pali su na ruke i koljena - ili kopita - i otrčala natrag unutra. Richard je vidio još trojicu kako se okreću i padaju pod silom metaka. Prožela ga je radost tako divlja da mu je od nje bilo slabo.

Meci su također rasporili i bijelo-zeleni trbuh aligatorskog stvora, a crnkasta tekućina - sukrvica, ne krv - posukljala je iz njega. Stvor je pao unatrag, ali rep mu je izgleda ublažio pad. Skočio je na noge i prema Richardovoj strani vlaka. Opet je ispustio svoj grub, moćni krik… i ovog puta Richardu se činilo da u tom kriku ima nečeg jezivo ženstvenog.

Povukao je okidač Uzija. Ništa se nije dogodilo. Spremnik je bio prazan.

Aligatorski stvor trčao je sa sporom, nespretnom, bučnom odlučnošću. Oči su mu blistale ubitačnim bijesom… i inteligencijom.

Ostaci grudi podrhtavali su na njegovim krljuštastim prsima.

Sagnuo se i zapipao ne skidajući pogleda s aligatorskog stvora, i pronašao jednu ručnu bombu.

Otok Seabrook, pomislio je Richard sanjivo. Jack ovo mjesto zove Teritoriji, ali zapravo je to otok Seabrook, i ne moram se bojati, zbilja ne moram; ovo je sve san i ako krljuštaste pandže onog stvora stignu do mog vrata sigurno ću se probuditi, a čak i ako nije sve ovo san, Jack će me nekako spasiti - znam da hoće, znam to jer je Jack ovdje nekakav kao bog.

Izvukao je iglu bombe, obuzdao snažan nagon da je naprosto zavitla u mahnitoj panici i bacio je blago, odozdo. "Jack, sagni se!"

Jack se spustio ispod razine zidova lokomotive smjesta i ne gledajući. I Richard je to učinio, ali je prije toga vidio nevjerojatan crnohumorni prizor: aligatorski stvor uhvatio je bombu… i pokušavao je pojesti.

Eksplozija nije bila tup udarac kakav je Richard očekivao već glasna, bučna grmljavina koja mu se zabila u uši i gadno ih povrijedila. Čuo je pljusak, kao da je netko bacio vjedro vode u njegovu stranu vlaka.

Podigao je pogled i vidio da su lokomotiva i vagoni pokriveni vrelom utrobom, crnom krvlju i komadićima mesa aligatorskog stvorenja. Cijeli prednji dio zgrade vojarne je nestao. Puno drvenih krhotina bilo je krvavo. Usred toga ugledao je dlakavo stopalo u čizmi odrezanih prstiju.

Ostaci barake pali su u stranu dok je on gledao, i dva kozolika stvora počeli su se izvlačiti iz njih. Richard se sagnuo, pronašao novi spremnik i nabio ga u svoj pištolj. Počeo se grijati, baš kako je Jack rekao.

Fijuuu! Pomislio je Richard mutno, i opet otvorio vatru.

9

Kad je Jack ustao nakon eksplozije, vidio je da četiri Vuka koji su pobjegli njegovim rafalima upravo prolaze kroz rupu gdje su nekad bila vrata. Zavijali su od užasa. Trčali su jedan kraj drugog, i Jacku su predstavljali čistu metu. Podigao je Uzi - i opet ga spustio, znajući da će ih opet vidjeti, vjerojatno u crnom hotelu, znajući da je budala… ali, budala ili ne, nije im mogao samo tako pucati u leđa.

Sad je iza vojarne počelo visoko, ženskasto vriskanje. "Gubite se odavde! Gubite se odavde, kad kažem! Miči se! Miči se!" Čulo se fijukanje biča.

Jack je poznavao taj zvuk, i poznavao je taj glas. Kad ga je posljednji put čuo bio je umotan u luđačku košulju. Jack bi svugdje prepoznao taj glas.

Ako se pojavi njegov retardirani prijatelj, upucajte ga.

Pa, to ste uspjeli, ali možda je sad vrijeme za uzvat - i možda, po zvuku tvoga glasa, i ti to znaš.

"Dograbite ih, koji vam je vrag, kukavice? Dograbite ih, zar vam sve moram ja pokazivati? Slijedite nas, slijedite nas!"

Tri stvora izašla su iza ostataka vojarne, a samo jedan od njih je bio posve čovjek - Osmond. U jednoj ruci je nosio bič, u drugoj Sten strojnicu{106}. Imao je na sebi crveni ogrtač i crne čizme i bijele svilene hlače širokih, lepršavih nogavica. Bile su poprskane svježom krvlju. S njegove lijeve strane, dlakavo kozoliko stvorenje nosilo je traperice i kaubojske čizme. To stvorenje i Jack su se pogledali i podijelili trenutak potpunog prepoznavanja. To je bio užasan barski kauboj iz Točionice Oatley. To je bio Randolph Scott. To je bio Elroy. Iskezio se Jacku; njegov dugačak jezik se izvukao i oblizao široku gornju usnu.

"Zgrabi ga!" vrisnuo je Osmond Elroyu.

Jack je pokušao podići Uzi, ali odjednom mu se činio jako teškim u rukama. Osmond je bio gadan, ponovna pojava Elroya još gora, ali oni između njih bio je košmar. Bila je to teritorijska verzija Reuela Gardenera, naravno; Osmondov sin, Sunčev sin. I doista je pomalo nalikovalo na djiete - dijete koje je nacrtao pametan klinac iz vrtića okrutnog uma.

Stvorenje je bilo vrhnjasto blijedo i mršavo; jedna mu je ruka završavala crvastim pipkom koji je nekako podsjećao Jacka na Osmondov bič. Oči su mu bile na različitim razinama, jedno je bježalo. Debeli crveni plikovi prekrivali su mu obraze.

Dio toga je radijacijska bolest… Jasone, mislim da se Osmondov mali malo previše približio nekoj vatrenoj kugli… ali ostatak… Jasone… Isuse… što mu je majka? U ime svih svjetova, ŠTO MU JE

MAJKA?

"Dograbi Pretendenta!" vrištao je Osmond. "Spasite Morganovog sina ali zgrabite Pretendenta! Zgrabite lažnog Jasona! Pokrenite se, kukavice! Nemaju više metaka!"

Režanje, urlanje. Začas, znao je Jack, svježa skupina Vukova, uz potporu Raznih Mulaca i Čudovišta, pojavit će se sa stražnje strane dugačke vojarne, gdje su bili zaštićeni od eksplozije, gdje su se vjerojatno skrivali spuštenih glava, i gdje bi ostali… da nema Osmonda.

"Trebao si se maknuti s ceste, pilence", zagunđao je Elroy i pojurio prema vlaku. Rep mu je šibao kroz zrak. Reuel Gardener - ili što god je Reuel bio u ovom svijetu - ispustio je gust mjaukavi zvuk i pokušao ga slijediti.

Osmond je ispružio ruku i povukao ga unatrag; njegovi prsti, vidio je Jack, kao da su kliznuli ravno u škriljasti, odvratan vrat čudovišnog dječaka.

Onda je podigao Uzi i ispalio cijeli spremnik iz blizine Elroyu u lice. Udar je otrgao cijelu glavu kozolikog stvora, ali Elroy se i bez glave načas nastavio penjati, i jedna od njegovih ruku, prstiju spojenih u dvije gvalje kao parodija papka, slijepo je posegnula prema Jackovoj glavi prije no što je pao na leđa.

Jack je zapanjeno zurio u nju - onaj krajnji košmarni sukob u Točionici Oatley sanjao je toliko puta, pokušaji da se izmakne čudovištu kroz nešto što djeluje kao tamna džungla puna krevetskih opruga i skrhanog stakla. Sad je taj stvor bio tu, i on ga je nekako ubio. Bilo je teško spoznati tu činjenicu. Kao da je ubio čudovište iz djetinjstva.

Richard je vrištao - a njegova strojnica je zaurlala, skoro zaglušivši Jacka.

"To je Reuel! O, Jack, o, moj Bože, o, Jasone to je Reuel, to je Reuel -"

Uzi u Richardovim rukama iskašljao je još jedan kratak rafal prije no što je utihnuo, praznog spremnika. Reuel se otresao od svoga oca. Šepao je i skakutao prema vlaku, mjaučući. Gornja mu se usna podigla otkrivajući dugačke zube koji su izgledali lažno i nekvalitetno, kao voštani zubi koje djeca stavljaju za Noć vještica.

Richardov krajnji pucanj uhvatio ga je po prsima i vratu, bušeći rupe u smeđem kiltu s vestom koji je nosio, derući meso u dugačkim, neravnim rovovima. Mlitave kapi tamne krvi potekle su iz tih rana, ali ništa više. Reuel je možda nekad bio čovjek - Jack je pretpostavljao da je to na rubu mogućeg. Ako je i tako, više nije bio ljudsko biće; meci ga nisu čak ni usporili. Stvor koji je nespretno preskočio Elroyevo tijelo bio je demon. Bazdio je kao mokra gljiva ludara.

Nešto toplo spuštalo se niz Jackovu nogu. Isprva samo toplo… zatim vruće. Što je to? Kao da ima čajnik u džepu. Ali nije imao vremena za razmišljanje. Stvari su se razvijale pred njim. U tehnikoloru.

Richard je pustio svoj Uzi i zateturao unatrag, skrivajući lice rukama. Njegove užasnute oči zurile su u stvorenje-Reuela kroz rešetke prstiju.

"Ne daj mu da me dohvati, Jack! Ne daj mu da me dohvatiiii"

Reuel je mjaukao i pljackao. Ruke su mu udarile o bok lokomotive, a zvuk je bio poput krupnih peraja koje udaraju u gusto blato.

Jack je vidio da među prstima doista ima debele, žućkaste kožice.

"Vrati se!" vikao je Osmond svome sinu, a strah u njegovom glasu bilo je nemoguće promašiti. "Vrati se, on je zločest, povrijedit će te, svi dječaci su zločesti, to se podrazumijeva, vrati se, vrati se!"

Reuel je brbljao i oduševljeno stenjao. Podigao se, a Richard je ludo zavrištao, povlačeći se u suprotan ugao kola.

"NE DAJ MU DA ME DOHVATIIIII-"

Još Vukova, još čudnih stvorova koji napadaju iza ugla. Jedan od njih, stvorenje zavinutih ovnujskih rogova na glavi odjeven samo u par zakrpanih gaća kao L'il Abner{107}, pao je i drugi su ga pregazili.

Vrelina uz Jackovu nogu u krug.

Reuel, sad prebacujući jednu tanku nogu preko ruba lokomotive. Slinio je, posežući prema njemu, a noga se zabibala, to uopće nije bila noga nego pipak. Jack je podigao Uzi i opalio.

Pola lica Reuelu-stvoru pretvorilo se u puding. Plima crva počela je ispadati iz onog što je preostalo.

Reuel je i dalje napredovao.

Posezao za njim onim prstima s kožicama.

Richardovi vriskovi i Osmondovi vriskovi se spajaju, prepliću u jedno.

Vrelina kao užareno željezo uz njegovu nogu, i odjednom je znao što je to, dok su se Reuelove ruke spuštale na njegova ramena znao je - bio je to novčić koji mu je dao satnik Farren, novčić koji je Anders odbio uzeti.

Zavukao je ruku u džep. Novčić mu je u ruci bio poput zlatne žice - stisnuo je šaku oko njega i osjetio kako sila struji kroz njega u snažnim navalama. I Reuel je to osjetio. Njegovo trijumfalno slinjenje i stenjanje pretvorilo se u prestravljeno mijaukanje. Pokušao je ustuknuti, a jedino preostalo oko divlje se zakolutalo.

Jack izvadi novčić. U njegovoj ruci, blistao je kao užareno željezo. Jasno je osjećao toplinu - ali nije ga palila.

Kraljičin profil blistao je kao sunce.

"U njeno ime, ti gadni, abortirani stvore!" poviče Jack. "Gubi se s kože ovog svijeta!" Otvorio je šaku i udario rukom u Reuelovo čelo.

Reuel i njegov otac harmonično su vrisnuli - Osmond tenorom na rubu soprana, Reuel zujavim, kukcastim basom. Novčić je skliznuo u Reuelovo čelo kao vrh vrelog žarača u zdjelu maslaca. Gadna crna tekućina boje prekuhanog čaja potekla je iz Reuelovog čela i preko

Jackovog zapešća. Tekućina je bila vrela. U njoj je bilo sićušnih crva. Izvijali su se i gmizali po Jackovoj koži. Osjetio je kako ga grizu. Svejedno, pritisnuo je prva dva prsta svoje desne ruke još jače, gurajući novčić još dublje u glavu čudovišta.

"Nestani s kože ovog svijeta, zloćo! U ime kraljice i u ime njenog sina, nestani s kože ovog svijeta!"

Stvor je vrištao i zapomagao; Osmond je vrištao i zapomagao zajedno s njime. Pojačanja su zastala i okupila se oko Osmonda, lica punih praznovjernog užasa. Njima se činilo da je Jack porastao; činilo se da ispušta sjajno svjetlo.

Reuel se trzne. Ispusti još jedan slinavi krik. Crna tvar koja mu je curila iz čela postala je žuta. Posljednji crv, dugačak i debelo bijel, izmigoljio se iz rupe koju je napravio novčić. Pao je na pod lokomotive. Jack stane na njega. Rasprsnuo se pod njegovom petom i raspljackao. Reuel je pao u vrelu hrpu.

Sad se u prašnjavom ograđenom prostoru podigao takav prodorni vrisak bola i bijesa da se Jacku činilo kako će mu lubanja prsnuti.

Richard se sklupčao u fetusnu lopticu, s rukama omotanim oko glave.

Osmond je zavijao. Ispustio je svoj bič i svoju strojnicu.

"O, prljavče!" vikao je, tresući šakama prema Jacku. "Pogledaj što si učinio! O, ti prljavče zločesti! Mrzim te, mrzim te zauvijek i još dulje! O, prljavi Pretendentu! Ubit ću te! Morgan će te ubiti! O, moj dragi jedini sin! PRLJAVČE! MORGAN ĆE TE UBITI ZA ONO ŠTO SI UČINIO! MORGAN -"

Drugi su šaptavim glasovima prihvatili povike, podsjećajući Jacka na dječake u Kući Sunca: recite aleluja. A onda su zašutjeli, jer se začuo drugi zvuk.

Jack se smjesta vratio u ugodno poslijepodne koje je proveo s Vukom, dok su njih dvojica sjedili kraj potoka promatrajući stado kako pase i pije a Vuk priča o svojoj obitelji. To je doista bilo ugodno… doista ugodno, to jest, dok se nije pojavio Morgan.

A sad je Morgan opet dolazio - ne preskačući već probijajući se na silu, derući si put.

"Morgan! To je -"

"- Morgan, gospodar -"

"Gospodar Orrisa -"

"Morgan… Morgan… Morgan…"

Zvuk paranja postajao je sve jači i jači. Vukovi su se spuštali u prašinu.

Osmond je plesao tihi ples, crnim čizmama gazeći po čelikom završenim jezicima upletenim u njegov bič.

"Zločesti dečko! Prljavi dečko! Sad ćeš platiti! Dolazi Morgan! Dolazi Morgan!"

Zrak kakvih šest metara desno od Osmonda počeo se mutiti i drhtati, kao zrak iznad upaljenog spaljivača smeća.

Jack se ogledao i vidio Richarda sklupčanog na gnijezdu strojnica i streljiva, i ručnih bombi, kao neki dječačić koji je zaspao igrajući se rata. Samo što Richard ne spava, znao je, i ovo nije igra, i ako Richard vidi svoga oca kako prolazi kroz rupu između svjetova, bojao se, Richard će poludjeti.

Jack se spustio kraj svoga prijatelja i čvrsto ga zagrlio. Onaj zvuk deranja plahti postao je još jači, i odjednom je začuo Morganov glas kako urla, s užasnim bijesom:

"Što vlak SAD radi ovdje, budale jedne?"

Čuo je Osmondovo zavijanje: "Prljavi Pretendent mi je ubio sina!"

"Idemo, Richie", promrmljao je Jack, i jače stegnuo Richardov mršavi trup. "Vrijeme da napustimo brod."

Sklopio je oči, koncentrirao se… i nastao je onaj kratak trenutak vrtoglavice dok su njih dvojica preskakali.

Trideset i sedmo Poglavlje

Richard se sjeća

1

Osjećaj da se kotrlja u stranu i prema dolje, kao da između dva svijeta postoji neka kratka rampa. Mutno, blijedo, konačno nestajući u ništavilu, Jack je čuo kako Osmond vrišti: "Zločesti! Svi dječaci!

Podrazumijeva se! Svi dečki! Prljavi! Prljavi!"

Načas su bili u zraku. Richard je povikao. Onda Jack jednim ramenom udari u tlo. Richardova glava odskočila mu je od prsa. Jack nije otvorio oči već je samo ležao na tlu, grleći Richarda, osluškujući, njuškajući.

Tišina. Ne potpuna i savršena, ali krupna - veličine naglašene dvama-trima pticama pjevicama.

Miris je bio hladan i slankast. Dobar miris… ali ne onako dobar kao što svijet zna mirisati na Teritorijima. Čak i tu - gdje god tu bilo - Jack je njušio blagi podzadah, kao miris starog ulja utrljanog u betonske podove garaža na benzinskim postajama. Bio je to zadah previše ljudi s previše motora, i zagadio je cijelu atmosferu. Nos mu je postao osjetljiv na to i mogao je nanjušiti čak i tu, na mjestu gdje nije čuo automobile.

"Jack? Jel' nam dobro?"

"Sigurno", rekao je Jack i otvorio oči da vidi govori li istinu.

Prvi mu je pogled donio zastrašujuću pomisao: nekako, u mahnitoj potrebi da se makne odande, da pobjegne prije nego što Morgan stigne, nije preskočio u američke Teritorije već ih je nekako pogurao naprijed kroz vrijeme. Ovo se činilo kao isto mjesto, ali starije, sad napušteno, kao da je prošlo stoljeće-dva. Vlak je još sjedio na tračnicama, i izgledao je isto kao prije. Ništa drugo nije. Tračnice, koje su prelazile preko u korov zaraslog dvorišta u kojem su stajali i nastavljale se Bogzna kamo, bile su stare i prekrivene hrđom. Poprečne grede djelovale su spužvasto i trulo. Visoki korov razrastao se između njih.

Čvršće je stegnuo Richarda, koji se slabašno promeškoljio u njegovom stisku i otvorio oči.

"Gdje smo to?" upitao je Jacka ogledavajući se. Tamo gdje je stajala drvena vojarna nalazila se dugačka Quonset koliba{108} hrđom umrljanog limenog krova. Samo su krov vidjeli jasno; ostatak je bio zakopan u razraslu puzavicu i divlji korov. Pred kolibom se stajala dva stupa koji su možda nekad nosili neki natpis. Ako je tako i bilo, natpis je već odavno nestao.

"Ne znam", rekao je Jack a onda, gledajući na mjesto gdje je bila staza s preprekama - sad je to bio samo jedva primjetan zemljani put prekriven ostacima divljeg plamenca i zlatošipke - iznio je svoj najveći strah. "Možda sam nas gurnuo naprijed kroz vrijeme."

Na njegovo zaprepaštenje, Richard se nasmijao. "U tom slučaju, lijepo je znati da se u budućnosti ništa neće baš jako promijeniti", rekao je, i pokazao na komad papira zabijen na jedan od stupova ispred Quonset vojarne. Bio je malo izblijedio od vremena, ali još uvijek savršeno čitljiv:

ZABRANJEN PROLAZ!

Po naredbi šerifa općine Mendocino

Po naredbi državne policije Kalifornije

PREKRŠITELJI ĆE BITI TUŽENI!

2

"Pa, ako si znao gdje smo", rekao je Jack, osjećajući se istovremeno budalasto i vrlo olakšano, "zašto si pitao?"

"Sad sam to vidio", odvratio je Richard, i svaki poriv koji je Jack mogao osjećati da zbog toga gnjavi Richarda je nestao. Richard je izgledao grozno; izgledao je kao da je razvio neku uvrnutu tuberkulozu koja mu djeluje na um umjesto na pluća. A nije bio u pitanju samo potresan put na Teritorije i natrag - činilo se da se tome zapravo počeo prilagođavati. Ali sad je znao još nešto. Nije u pitanju bila samo stvarnost radikalno drugačija od svih njegovih brižljivo razrađenih zamisli; tome bi se možda mogao prilagoditi, kad bi imao dovoljno prostora i vremena. Ali otkriti da ti je tata jedan od tipova s crnim šeširima, vjerovao je Jack, teško da se može smatrati jednim od boljih trenutaka u životu.

"Dobro", rekao je, trudeći se da zvuči veselo - zapravo se i osjećao donekle veselo. Bijeg od čudovišta kakav je Reuel naveo bi čak i klinca koji umire od raka da se osjeća malo veselo, zaključio je. "Na noge lagane, Richie, stari moj. Obećanja ispunit moramo mnoga, prijeći kilometre naša noga{109}, a ti si još uvijek slaba droga."

Richard se trzne. "Tko god ti je rekao da imaš smisla za humor trebao bi skočiti kroz prozor, kompa."

"Pouchi mi couratz, mon ami."

"Kamo idemo?"

"Ne znam", reče Jack, "ali negdje ovdje. Osjećam to. Kao da imam udicu u glavi."

"Point Venuti?"

Jack je okrenuo glavu i dugo gledao u Richarda. Njegove umorne oči nije se moglo iščitati.

"Zašto si to pitao, kompa?"

"Idemo li tamo?"

Jack slegne ramenima. Možda. Možda ne.

Polako su počeli hodati preko u korov zaraslog terena za parade, i Richard je promijenio temu. "Je li ono sve bilo stvarno?" Približavali su se zahrđalim vratnicama. Crta izblijedjelog plavog neba pojavila se iznad zelenila. "Je li išta od onoga bilo stvarno?"

"Proveli smo par dana na električnom vlaku koji je išao oko četrdeset na sat, pedeset najviše", reče Jack, "i nekako smo stigli iz Springfielda, Illinois, do sjeverne Kalifornije, blizu obale. Ti reci meni je li to bilo stvarno."

"Da… da, ali…"

Jack ispruži ruke. Zapešća su mu bila prekrivena jarkocrvenim tragovima koji su svrbjeli i pekli.

"Ugrizi", reče Jack. "Crva. Crva koji su ispali iz glave Reuela

Gardenera."

Richard se okrenuo u stranu i bučno povratio.

Jack ga je pridržao. Inače bi, mislio je, Richard jednostavno pao na zemlju. Užasnulo ga je kako je Richard smršavio, i kako mu je meso bilo vrelo kroz šminkersku košuljicu.

"Žao mi je što sam to rekao", rekao je Jack kad se činilo da je

Richardu malo bolje. "To je bilo prilično grubo."

"Da, jest. Ali valjda je to jedina stvar koja me mogla… znaš…"

"Uvjeriti?"

"Aha. Možda." Richard ga je pogledao svojim golim, ranjenim očima. Sad je imao prištiće preko cijelog čela. Čirevi su mu okruživali usta. "Jack, moram te nešto pitati, i hoću da mi odgovoriš… znaš, iskreno. Hoću te pitati-"

Oh, znam što me hoćeš pitati, Richie, stari moj.

"Za koju minutu", reče Jack. "Doći ćemo do svih pitanja i svih odgovora koje znam za koju minutu. Ali prvo se moram pobrinuti za nešto."

"Za što?"

Umjesto odgovora, Jack se vratio malom vlakiću. Načas je stajao tamo i gledao ga: tupasta lokomotiva, prazan vagon za ugljen, teretni vagon. Zar je nekako uspio cijelu stvar preskočiti u sjevernu Kaliforniju? Sumnjao je u to. Skakanje s Vukom je bilo teško, odvlačenje Richarda na Teritorije s kampusa Thayer skoro mu je iščašilo rame, a oboje je bio svjestan napor s njegove strane. Koliko se sjećao, nije uopće razmišljao o vlaku kad je preskočio - samo da izvuče Richarda iz paravojnog tabora za obuku Vukova prije nego što ugleda svog starog. Sve ostalo zadobivalo je pomalo drugačiji oblik kad bi prešlo iz jednog svijeta u drugi - Migriranje je izgleda zahtijevalo i neku vrstu prijevoda. Košulje bi postale tunike; traperice bi postale vunene hlače; novac bi postao spojeni štapići. Ali vlak je izgledao potpuno isto ovdje kao i tamo. Morgan je uspio stvoriti nešto što nije nimalo gubilo pri Migraciji.

Osim toga, tamo su nosili traperice, Jacko.

Aha. I premda je Osmond imao svoj vjerni bič, imao je i strojnicu.

Morganova strojnica. Morganov vlak.

Leđa su mu se naježila. Čuo je kako Anders mrmlja: Gadna stvar.

I stvarno je tako. Jako gadna stvar. Anders je bio u pravu: bili su to vragovi nagurani skupa. Jack je posegnuo u lokomotivu i izvadio jedan Uzi, stavio novi spremnik u njega i krenuo natrag gdje je Richard stajao i ogledavao se s blijedim, zamišljenim zanimanjem.

"Ovo izgleda kao neki stari tabor za preživljavanje", rekao je.

"Misliš ona mjesta gdje se plaćenički tipovi pripremaju za Treći svjetski rat?"

"Da, tako nešto. U sjevernoj Kaliforniji ima podosta takvih mjesta… pojave se i neko vrijeme im ide dobro, a onda ljudi izgube zanimanje kad Treći svjetski ne počne odmah, ili ih uhite zbog nelegalnog oružja ili droge ili nečeg. To… mi je rekao moj otac." Jack nije ništa rekao.

"Što ćeš s tom puškom, Jack?"

"Pokušat ću se riješiti onog vlaka. Imaš primjedbi?"

Richard zadrhti; usta su mu se spustila u grču gađenja. "Nikakvih."

"Misliš da će Uzi biti dovoljan? Ako opalim u ono plastično govno?"

"Jedan metak ne. Cijeli spremnik možda."

"Da vidimo." Jack isključi osigurač.

Richard ga uhvati za ruku. "Možda bi bilo pametno da se odmaknemo do ograde prije eksperimentiranja", rekao je.

"U redu."

Kraj puzavcem prekrivene ograde, Jack je uperio Uzi prema pljosnatim paketima plastiquea. Povukao je okidač, a Uzi je razderao tišinu u krpe. Vatra je načas mistično visjela na kraju cijevi. Pucnjava je bila šokantno glasna u crkvenoj tišini napuštenog tabora. Ptice su zakliktale u iznenađenom strahu i krenule prema tišim dijelovima šume. Richard se trznuo i stavio dlanove na uši. Voštano platno se podiglo i zaplesalo. A onda, premda je još držao okidač, strojnica je prestala pucati. Spremnik se ispraznio, a vlak je samo sjedio na tračnicama.

"Pa", reče Jack, "to je bilo sjajno. Imaš li kakvu drugu i-"

Vagon je prasnuo u valu plave vatre uz gromovito režanje. Jack je vidio kako se vagon odiže s tračnica, kao da će poletjeti. Dohvatio je Richarda oko vrata i gurnuo ga dolje.

Eksplozije su dugo potrajale. Metal je fijukao i letio im nad glavama. Padao je u mirnom metalnom pljusku po krovu Quonset kolibe. Povremeno bi neki veći komad zazvučao kao kineski gong, ili bi zakrckao kad bi nešto doista veliko samo prošlo kroz njega. Onda se nešto probilo kroz ogradu tik iznad Jackove glave, ostavljajući rupu veću od obje njegove šake zajedno, i Jack je zaključio da je vrijeme za odlazak. Dograbio je Richarda i povukao ga prema vratima.

"Ne!" poviče Richard. "Tračnice!"

"Molim?"

"Tr-"

Nešto je preletjelo iznad njih i obojica su se sagnuli. Glave su im lupile jedna u drugu.

"Tračnice!" povikao je Richard trljajući si lubanju blijedom rukom. "Ne na cestu! Idi na tračnice!"

"Štima!" Jack je bio zbunjen ali nije ga ispitivao ništa. Morali su nekamo otići.

Njih dvojica počeli su puzati uz zahrđalu žičanu ogradu kao vojnici koji prelaze ničiju zemlju. Richard je bio malo naprijed, vodeći ih prema rupi u ogradi gdje su tračnice izlazile s druge strane tabora.

Jack se usput osvrnuo - vidio je koliko je trebao, ili htio, kroz odškrinuta vrata. Veći dio vlaka kao da se pretvorio u paru. Izobličeni komadi metala, neki prepoznatljivi ali većina ne, ležali su u širokom krugu oko mjesta gdje se vratio u Ameriku, gdje je izgrađen, kupljen i plaćen. Bilo je zapanjujuće što nisu poginuli od šrapnela; bilo je skoro nemoguće što nisu zadobili skoro ni ogrebotine.

Sad je najgore prošlo. Bili su izvan ograde, stojećki (ali spremni pognuti se i otrčati ako bude dodatnih eksplozija.)

"Mom ocu se neće svidjeti što si mu raznio vlak, Jack", reče Richard.

Glas mu je bio savršeno miran, ali kad ga je Jack pogledao, vidio je da Richard plače.

"Richarde -"

"Ne, to mu se uopće neće svidjeti", rekao je Richard kao da odgovara samom sebi.

3

Gusta i bogata crta korova visokog do koljena rasla je po sredini tračnica što su vodile od tabora, odvodeći ih u smjeru koji se Jacku činio otprilike južnim. Same tračnice bile su zahrđale i odavno nekorištene; tu i tamo su se čudno iskrivile - naborale.

To je od potresa, pomislio je Jack s nelagodnim divljenjem.

Iza njih, plastični eksploziv i dalje je eksplodirao. Jack bi pomislio da je konačno gotovo, a onda bi se začulo još jedno dugačko, promuklo BAAAA-DAMMM! - nalikovalo je, činilo mu se, na zvuk diva koji se nakašljava. Ili prdi. Jednom se osvrnuo i vidio crni pokrov dima kako visi na nebu. Osluškivao je teško, gusto pucketanje vatre - kao i svatko tko je makar kratko živio na obali Kalifornije, bojao se vatre - ali nije ga čuo. Čak i šuma ovdje je ličila na Novu Englesku, gusta i teška od vlage. Nedvojbeno je to čista suprotnost blijedosmeđem kraju oko Baje, sa svojim čistim zrakom suhim kao barut. Šuma je bila skoro samozadovoljna od života; sam željeznički prolaz bio je sve uži puteljak između navale drveća, grmlja i sveprisutnih puzavaca (otrovnih puzavaca, kladim se, pomislio je Jack nesvjesno češući ugrize na svojim rukama), dok je blijedoplavo nebo bilo skoro isti takav puteljak iznad njihovih glava. Čak i šljunak u tračnicama bio je prekriven mahovinom. Ovo se činilo kao tajno mjesto, mjesto za tajne.

Krenuo je oštrim korakom, ne samo da ih obojicu makne s tračnica prije nego što se pojave drotovi ili vatrogasci. Taj je tempo osiguravao i Richardovu šutnju. Previše se mučio da održi korak pa nije mogao govoriti… ni postavljati pitanja.

Prošli su možda tri kilometra i Jack si je još uvijek čestitao na tom načinu da spriječi razgovor kad ga je Richard zazvao tankim, šaptavim glasom. "Hej, Jack-"

Jack se okrenuo na vrijeme da ugleda kako se Richard, koji je malo zaostao, ruši prema naprijed. Prištići su se isticali na njegovoj voštano blijedoj koži kao madeži.

Jack ga je uhvatio - jedva. Richard kao da nije težio ništa više od papirne vrećice.

"O, Kriste, Richard!"

"Bilo mi je dobro do prije koju sekundu", rekao je Richard istim onim tankim, šaptavim glasom. Disanje mu je bilo jako hitro, jako suho. Oči napola zatvorene. Jack je vidio samo bjeloočnice i sićušne lukove plavih šarenica. "Malo mi se… zavrtjelo. Oprosti."

Iza njih se začuo još jedan težak podrig eksplozije, za kojim je uslijedio klopotavi zvuk otpadaka vlaka koji padaju na metalni krov kolibe. Jack je bacio pogled prema tamo, pa zatim zabrinuto niz tračnice.

"Možeš li se držati za mene? Malo ću te nositi." Kao Vuk, pomislio je.

"Mogu se držati."

"Ako ne možeš, reci."

"Jack", rekao je Richard s ohrabrujućim tragom one stare, sitničave richardovske iritiranosti, "da se ne mogu držati, ne bih rekao da mogu."

Jack spusti Richarda na noge. Richard je stajao tamo, ljuljajući se, djelujući kao da bi mu netko mogao jednom puhnuti u lice i prevrnuti ga na leđa. Jack se okrenuo i čučnuo, spustivši stopala tenisica na jednu od starih, istrunulih poprečnih greda. Napravio je od ruku držače, a Richard je stavio ruke oko Jackova vrata. Jack je ustao i krenuo preko poprečnih greda brzim hodom koji je skoro bio trk. Činilo se da nositi Richarda nije nikakav problem, ne samo zato što je Richard smršavio. Jack je nosio bačve piva, pakete, brao jabuke. Provodio je vrijeme skupljajući kamenje na Dalekom polju Sunca Gardenera, recite aleluja. To ga je očvrsnulo, sve to. Ali očvrsnuće je išlo dublje, u samo tkanje njegova suštinskog bića, dublje nego što bi mogao dosegnuti jednostavan i bezuman tjelesni napor. A nije to sve bilo ni samo funkcija preskakanja između dva svijeta poput akrobata, ni toga drugog svijeta - koliko god bio divan - koji je ostavio tragove na njemu poput vlažne boje. Jack je na neki neodređen način shvatio da ne pokušava samo spasiti majčin život; od samog početka, pokušavao je učiniti nešto više od toga. Pokušavao je učiniti dobro djelo, i njegovo je mutno shvaćanje sad bilo da takvi suludi pothvati uvijek moraju očvrsnuti čovjeka.

Doista je počeo trčati.

"Ako mi pozli", rekao je Richard, glasa koji je drhtao u ritmu sa Jacko-vim koracima, "samo ću ti povratiti na glavu."

"Znao sam da mogu računati na tebe, Richie, stari moj", dahnuo je Jack s osmijehom.

"Osjećam se… jako budalasto ovdje gore. Kao ljudski pogo-štap."

"Vjerojatno samo tako izgledaš, kompa."

"Ne… zovi me kompa", šapnuo je Richard, a Jackov se smiješak raširio. Pomislio je, O, Richarde, ti kopile, živi zauvijek.

4

"Poznavao sam tog čovjeka", šapnuo je Richard iznad Jacka.

To ga je prenulo, kao da je zadrijemao. Podigao je Richarda prije deset minuta, prošli su još kilometar i pol, i još nije bilo ni traga civilizacije. Samo tračnice, i miris soli u zraku.

Tračnice, zapita se Jack. Idu li kamo ja mislim da idu?

"Kojeg čovjeka?"

"Čovjeka s bičem i strojnicom. Poznavao sam ga. Znao sam ga viđati uokolo."

"Kad?" dahne Jack.

"Davno. Kad sam bio klinac." Richard je dodao, s mnogo oklijevanja: "Otprilike u vrijeme kad sam doživio onaj… onaj čudan san u ormaru." Zastao je. "Samo što to valjda nije bio san, zar ne?"

"Ne. Valjda nije."

"Da. Je li čovjek s bičem bio Reuelov tata?"

"Što ti misliš?"

"Jest", reče Richard smrknuto. "Sigurno jest." Jack stane.

"Richarde, kamo idu ove tračnice?"

"Znaš kamo idu", rekao je Richard s nekim čudnim, praznim mirom.

"Aha - mislim da znam. Ali hoću te čuti kako to kažeš." Jack zastane. "Mislim da mi treba da to kažeš. Kamo idu?"

"Idu u grad koji se zove Point Venuti", rekao je Richard, i zvučao je opet na rubu suza. "Tamo postoji jedan veliki hotel. Ne znam je li to mjesto koje tražiš ili nije, ali mislim da vjerojatno jest."

"I ja", reče Jack. Opet je krenuo, s Richardovim nogama u rukama, sve bolnijih leđa, slijedeći tračnice koje će ga odvesti - obojicu će ih odvesti - do mjesta gdje se može naći spas za njegovu majku.

5

Dok su hodali, Richard je govorio. Nije odmah prešao na temu umiješanosti njegova oca u cijelu tu ludu priču, nego je polako počeo kružiti prema tome.

"Poznavao sam tog čovjeka otprije", rekao je Richard. "Prilično sam siguran da jesam. Dolazio je u kuću. Uvijek sa stražnje strane. Nije zvonio ni kucao. Nekako bi… grebao po vratima. Ježio sam se od toga. Prestrašio bih se tako da bih se skoro upišao u gaće. Bio je visok čovjek - oh, svi odrasli klincima izgledaju visoko, ali ovaj tip je bio jako visok - i imao je sijedu kosu. Najčešće je nosio tamne naočale. Ili ponekad one sunčane sa zrcalnim lećama. Kad sam vidio onu priču o njemu na Nedjeljnom izvješću, znao sam da sam ga negdje već vidio. Moj otac je bio gore i rješavao neke papire te večeri kad su prikazali emisiju. Ja sam sjedio pred televizijom i kad je moj otac ušao i vidio što je na programu, skoro mu je iz ruke ispalo piće. Onda je promijenio program na reprizu Zvjezdanih staza.

Samo što se taj tip nije zvao Sunce Gardener kad je dolazio vidjeti mog oca. Ime mu je bilo… ne mogu se baš sjetiti. Ali nešto kao Banlon… ili Orlon…"

"Osmond?"

Richard se nasmiješi. "To je to. Nikad mu nisam čuo cijelo ime. Ali nekad je dolazio jednom u mjesec ili dva dana. Ponekad i češće. Jednom je tjedan dana dolazio skoro svake druge večeri, a onda ga nije bilo skoro pola godine. Znao sam se zaključavati u sobu kad bi on došao. Nije mi se sviđao njegov miris. Nosio je nekakav parfem… valjda kolonjsku vodu, ali zbilja je bazdilo jače od toga. Kao parfem.

Jeftini parfem. Ali ispod toga -"

"Ispod toga je bazdio kao da se nije okupao jedno deset godina." Richard ga je pogledao razrogačenih očiju.

"I ja sam ga upoznao u Osmondu", objasni Jack. Objasnio mu je to već i prije - bar dio - ali Richard ga tada nije bio slušao. Sad ga je slušao. "U teritorijskoj verziji New Hampshirea, prije nego što sam ga u Indiani upoznao kao Sunce Gardenera."

"Onda si sigurno vidio i onu… onu stvar."

"Reuela?" Jack strese glavom. "Reuel je tada sigurno bio u Prokletim zemljama, možda za još koji tretman kobaltom." Jack je pomislio na otvorene rane na licu stvorenja, pomislio na crve. Pogledao je svoje crvene, natekle zglobove gdje su ga crvi ugrizli, i zadrhtao. "Nisam ni vidio Reuela sve do kraja, i nikad uopće nisam vidio njegovog američkog blizanca. Koliko si bio star kad se Osmond počeo pojavljivati?"

"Valjda mi je bilo četiri godine. Ona stvar s… znaš, s ormarom… to se još nije dogodilo. Sjećam se da sam ga se poslije toga bojao još više."

"Poslije onog stvora koji te dotaknuo u ormaru."

"Da."

"A to se dogodilo kad ti je bilo pet godina."

"Da."

"Kad nam je obojici bilo pet godina."

"Da. Možeš me spustiti. Mogu neko vrijeme hodati."

Jack ga posluša. Hodali su u tišini, spuštenih glava, ne gledajući jedan drugoga. Kad im je bilo pet godina, nešto je posegnulo iz mraka i dotaklo Richarda. Kad im je obojici bilo šest godina

(šest, Jackyju je bilo šest godina)

Jack je načuo svoga oca i Morgana Sloata kako razgovaraju o mjestu kamo odlaze, mjestu koje je Jacky zvao zemljom Dnevnih snova. A kasnije te godine, nešto je posegnulo iz mraka i dotaklo njega i njegovu majku. To je bio ni manje ni više nego glas Morgana Sloata. Morgan Sloat koji doziva iz Green Rivera u državi Utah. Jecajući. On, Phil Sawyer i Tommy Woodbine otišli su tri dana prije toga na godišnji lov u studenom - još jedan prijatelj iz škole, Randy Glover, imao je luksuznu lovačku kuću u Blessingtonu, Utah. Glover je obično lovio s njima, ali te je godine bio na krstarenju po Karibima.

Morgan je nazvao da kaže kako je Phil pogođen, vjerojatno od drugog lovca. On i Tommy Woodbine su ga u divljini prebacili na improvizirana nosila. Phil je došao k svijesti na stražnjem sjedalu Gloverovog džipa Cherokee, rekao je Morgan, i zatražio od Morgana da kaže Lily i Jacku da ih voli. Umro je petnaest minuta kasnije, dok je Morgan divlje vozio prema Green Riveru i najbližoj bolnici.

Morgan nije ubio Phila; Tommy je mogao posvjedočiti kako su njih trojica bili zajedno kad je odjeknuo pucanj, da je ikakvo svjedočenje ikad bilo potrebno (a, naravno, nikad nije).

Ali to ne znači da nije mogao nekoga unajmiti za to, mislio je Jack sada. I to ne znači da ujak Tommy nije mogao i sam sumnjati u to što se dogodilo. Ako je tako, možda ujak Tommy nije ubijen samo zato da Jack i njegova majka na samrti budu potpuno nezaštićeni od Morganovih napada. Možda je umro jer je Morganu dojadilo pitati se hoće li stari peder konačno preživjelom sinu dati do znanja kako smrt Phila Sawyera nije bila samo nesreća. Jack je osjetio kako mu se koža ježi od očaja i odbojnosti.

"Je li taj čovjek dolazio prije nego što su tvoj otac i moj otac posljednji put otišli zajedno u lov?" upita Jack oštro.

"Jack, imao sam četiri godine -"

"Ne, nisi, imao si šest godina. Imao si četiri godine kad je počeo dolaziti, imao si šest godina kad mi je otac poginuo u Utahu. I ne zaboravljaš tako lako, Richarde. Je li dolazio prije nego što je moj otac poginuo?"

"To je bilo ono kad je tjedan dana dolazio skoro svakog dana", rekao je Richard jedva čujno. "Tik prije tog posljednjeg puta u lov."

Premda ništa od toga nije baš bilo Richardova krivica, Jack nije mogao suzdržati ogorčenost. "Tata mi je poginuo u lovačkoj nesreći u Utahu, ujaka Tommyja su pregazili u L. A.-ju. Smrtnost prijatelja tvoga oca je jebeno visoka, Richarde."

"Jack -" počeo je Richard tankim, drhtavim glasom.

"Mislim, sve je to voda ispod mlina, ili proliveno mlijeko, ili neki drugi kliše", reče Jack. "Ali kad sam se pojavio u tvojoj školi,

Richarde, rekao si mi da sam lud."

"Jack, ne shv-"

"Ne, valjda ne shvaćam. Bio sam umoran i ti si mi dao mjesto za odmor. Fino. Bio sam gladan i dobavio si mi hrane. Sjajno. Ali najviše od svega mi je trebalo da mi vjeruješ. Znao sam da je to previše očekivati, ali bogati! Ti si poznavao tipa o kojem sam ti pričao! Ti si znao da je on već i prije bio u životu tvoga oca! A rekao si samo nešto tipa: Dobri stari Jack se previše sunčao tamo na otoku Seabrok i blabla-bla! Isuse, Richarde, mislio sam da smo bolji prijatelji."

"Još uvijek ne shvaćaš."

"Što? Da si se previše bojao onog s otoka Seabrook da mi malo povjeruješ?" Jackov glas drhtao je od izmorene indigniranosti.

"Ne. Bojao sam se nečeg goreg."

"A, da?" Jack je zastao i tvrdoglavo se zagledao u Richardovo blijedo, bijedno lice. "Što bi za Razumnog Richarda moglo biti gore od toga?"

"Bojao sam se", rekao je Richard savršeno mirnim glasom, "bojao sam se da, kad bih doznao još nešto o tim tajnim džepovima… o tom čovjeku Osmondu, ili o onome što je onda bilo u ormaru, više ne bih mogao voljeti svoga oca. I bio sam u pravu."

Richard je pokrio lice mršavim, prljavim prstima i briznuo u plač.

6

Jack je stajao promatrajući Richarda kako plače i proklinjao se što je tolika budala. Što god drugo Morgan bio, još je bio otac Richarda Sloata; Morganov duh vrebao je u obliku Richardovih ruku i u kostima Richardova lica. Zar je zaboravio na te stvari? Ne - ali načas, njegovo gorko razočaranje Richardom ih je sakrilo. A ulogu je igrala i njegova sve veća nervoza. Talisman je sad bio vrlo, vrlo blizu, i osjećao ga je u živcima kao što konj nanjuši vodu u pustinji ili udaljenu prerijsku vatru na ravnici. Ta je nervoza izlazila u nekoj vrsti nemira.

Aha, dobro, taj tip bi ti trebao biti najbolji frend, Jacko - živciraj se ako hoćeš, ali ne gazi po Richardu. Taj klinac je bolestan, za slučaj da ti je to promaklo.

Posegnuo je prema Richardu. Richard ga je pokušao odgurnuti. Jack to nije prihvatio. Grlio je Richarda. Njih su dvojica neko vrijeme tako stajali usred napuštenih tračnica, s Richardovom glavom na Jackovom ramenu.

"Slušaj", reče Jack nespretno, "pokušaj ne brinuti previše o… znaš… svemu… ne još, Richarde. Samo se nekako pokušaj prilagoditi promjenama, znaš?" Čovječe, to je zbilja zvučalo glupo. Kao da nekome tko ima rak kažeš ali ne brini jer ćemo uskoro staviti Ratove zvijezda u video pa ćeš se razvedriti.

"Jasno", reče Richard. Odgurnuo se od Jacka. Suze su ostavile jasne tragove na njegovom prljavom licu. Prešao je rukom preko očiju i pokušao se nasmiješiti. "Sve će biti dobro i sve će biti dobro-"

"I sve će stvari biti dobre", priključio, se Jack - dovršili su zajedno, a onda se nasmijali zajedno, i to je bilo dobro.

"Dođi", reče Richard. "Idemo."

"Kamo?"

"Po tvoj Talisman", reče Richard. "Kako si pričao, sigurno je u Point Venutiju. To je sljedeći grad na ovoj liniji. Dođi, Jack, Pokrenimo se. Ali hodaj polako - još nisam gotov s pričom."

Jack ga je znatiželjno pogledao, a onda su opet počeli hodati - ali polako.

7

Sad kad je brana pukla i Richard si je dopustio da se počne prisjećati stvari, pokazao se kao neočekivan izvor informacija. Jack se počeo osjećati kao da je radio na slagalici ne znajući da joj nekoliko najvažnijih dijelova nedostaje. A Richard je cijelo vrijeme imao te dijelove. Richard je već bio u taboru za preživljavanje; to je bio prvi djelić. Njegov otac mu je bio vlasnik.

"Jesi li siguran da je to bilo isto mjesto, Richarde?" upitao je Jack sumnjičavo.

"Siguran sam", reče Richard. "Čak mi je i tamo s druge strane djelovalo donekle poznato. Kad smo se vratili… ovamo… bio sam siguran."

Jack kimne glavom, ne znajući što bi drugo.

"Znali smo odsijedati u Point Venutiju. Uvijek smo tamo odsjedali prije nego što bismo došli ovamo. Vlak je bio glavna fora. Mislim, koliko očeva znaš koji imaju svoj privatni vlak?"

"Ne baš puno", reče Jack. "Pretpostavljam da su Dijamantni Jim Brady{110} i neki od takvih tipova imali privatne vlakove, ali ne znam jesu li oni bili očevi ili ne."

"Oh, moj tata nije bio na njihovoj razini", rekao je Richard smijući se, a Jack pomisli: Richarde, mogao bi se iznenaditi.

"Odvezli bismo se iz L. A.-ja do Point Venutija u iznajmljenom autu. Imali su motel u kojem bismo odsjeli. Samo nas dvojica." Richard stane.

Oči su mu se zamaglile od ljubavi i prisjećanja. "Onda - nakon što bismo neko vrijeme bili tamo - otišli bismo tatinim vlakom do Tabora spremnost. To je bio jako mali vlak." Iznenađeno je pogledao Jacka.

"Kao onaj kojim smo stigli, valjda."

"Tabor spremnost?"

Ali činilo se da ga Richard ne čuje. Gledao je zahrđale tračnice. Ovdje su bile cijele, ali Jacku se činilo da se Richard možda prisjeća iskrivljenih nabora koje su prošli malo ranije. Na nekoliko mjesta, krajevi tračnica čak su se svinuli u zrak, kao puknute strune gitare. Jack je pretpostavljao da bi na Teritorijima te tračnice bile u dobrom stanju, uredno i s ljubavlju održavane.

"Vidiš, tu je nekad prolazila linija tramvaja", reče Richard. "To je bilo tridesetih godina, rekao je moj otac. Crvena linija općine Mendocino. Samo što nije bila vlasništvo općine nego privatne kompanije, a oni su bankrotirali, jer u Kaliforniji… znaš…"

Jack kimne. U Kaliforniji, svi koriste automobile. "Richarde, zašto mi nikad nisi spomenuo ovo mjesto?"

"To je bila jedina stvar koju mi je tata rekao da ti ne smijem reći.

Ti i tvoji roditelji znali ste da ponekad idemo na praznike u sjevernu Kaliforniju, i rekao je da je to u redu, ali da ti ne smijem reći za vlak, ni Tabor spremnost. Rekao je, kad bih ti rekao, Phil bi se ljutio jer je to tajna."

Richard zastane.

"Rekao je, ako ti kažem, nikad me više neće povesti. Mislio sam da je to zato što su njih dvojica trebali biti partneri. Valjda je bilo više od toga."

"Tramvajska linija je bankrotirala zbog automobila i autocesta." Zamišljeno je zastao. "Bilo je nečeg u onom mjestu kamo si me odveo, Jack. Koliko god bilo čudno, nije bazdilo na ugljikohidrate. To mi se sviđa."

Jack opet kimne ne govoreći ništa.

"Kompanija je konačno prodala cijelu liniju - zajedno s djedovskom klauzulom{111} - nekoj građevinskoj kompaniji. I oni su mislili da će se ljudi početi seliti prema unutrašnjosti. Ali to se nije dogodilo."

"I onda ju je tvoj otac kupio."

"Da, valjda. Zapravo ne znam. Nikad nije puno pričao o kupovini linije… ni kako je zamijenio tramvajske tračnice željezničkim."

To bi zahtijevalo puno posla, pomislio je Jack, a onda se sjetio rudnika i naizgled beskrajnog izvora ropskog rada za Morgana od Orrisa.

"Znam da ih je zamijenio, ali samo zato što sam nabavio knjigu o željeznici i otkrio da postoji razlika u razmaku tračnica. Tramvaji voze po desetkama. A ovo je šesnaestica."

Jack je kleknuo i doista, vidio je vrlo blijedo dvostruko udubljenje unutar postojećih tračnica - gdje su nekad stajale tramvajske.

"Imao je mali crveni vlak", reče Richard sanjivo. "Samo lokomotiva i dva vagona. Išao je na diesel-gorivo. Znao se smijati zbog toga i govorio da je jedina razlika između muškaraca i dječaka u cijeni njihovih igračaka. Na brijegu iznad Point Venutija postojala je stara tramvajska postaja, i otišli bismo tamo u iznajmljenom autu i parkirali se i ušli. Sjećam se kako je postaja mirisala - nekako staro, ali lijepo… puna starog sunca, na neki način. I vlak bi bio tamo. A moj tata… bi rekao: Svi u kola za Tabor spremnost, Richard! Imaš kartu? I bilo bi limunade… ili ledenog čaja… i sjedili bismo u lokomotivi… ponekad bismo imali stvari… zalihe… otraga… ali sjedili bismo naprijed… i… i…"

Richard je teško progutao i prešao si rukom preko očiju.

"I bilo nam je lijepo", dovršio je. "Samo on i ja. Bilo je prilično fora."

Ogledao se, očiju sjajnih od neprolivenih suza.

"Postojala je ploča za okretanje vlaka u Taboru spremnost", rekao je. "U to doba. U stara vremena."

Richard je ispustio užasan prigušen jecaj.

"Richarde -"

Jack ga je pokušao dodirnuti.

Richard ga je otresao i odmakao se, nadlanicama brišući suze s obraza.

"Tada to nije bilo tako odraslo", rekao je smiješeći se. Pokušavajući. "Ništa nije bilo baš tako odraslo, tada, zar ne, Jack?"

"Ne", rekao je Jack, i sad je otkrio da i sam plače. O, Richarde. O, dragi moj.

"Ne", rekao je Richard smiješeći se, ogledavajući se po sve gušćoj šumi i brišući suze prljavim nadlanicama, "tada ništa nije bilo tako odraslo. U stara vremena, kad smo bili samo klinci. Kad smo još svi živjeli u Kaliforniji i nitko nije živio nigdje drugdje." Pogledao je Jacka pokušavajući se nasmiješiti.

"Jack, pomozi mi", rekao je. "Osjećam se kao da mi je noga zapela u nekoj glu-upoj klop-klop-klopci i… i…"

A onda je Richard pao na koljena s kosom preko umornog lica, i Jack se spustio dolje do njega, i ne mogu vam više ništa reći - samo da su utješili jedan drugoga što su bolje mogli i, kao što vjerojatno znate iz vlastitog gorkog iskustva, to nikad nije baš sasvim dovoljno dobro.

8

"Ograda je tada bila nova", rekao je Richard kad je mogao govoriti dalje. Prošli su još dio puta. Neki leganj pjevao je iz visokog, čvrstog hrasta. Miris soli u zraku bio je jači. "Toga se sjećam. I znaka - pisalo je TABOR SPREMNOST. Imao je teren za utrku s preprekama, i konopce za penjanje, i druge konopce za koje si se primio i onda se prebacivao preko velikih bara vode. Izgledalo je malo kao vojni tabor u filmu o marincima u Drugom svjetskom ratu. Ali tipovi koji su koristili opremu nisu baš ličili na marince. Bili su debeli, i svi su bili odjeveni u isto - sive trenirke s natpisom TABOR SPREMNOST na prsima i crvenim crtama na bokovima hlača. Svi su izgledali kao da će ih svakog časa strefiti srčani ili moždani udar. Možda i oboje odjednom. Ponekad bismo prenoćili. Par puta smo ostali cijeli vikend. Ne u kolibi; to je bilo kao vojarna za tipove koji su plaćali da dođu u formu."

"Ako su to radili."

"Da, tako je. Ako su to radili. U svakom slučaju, mi smo imali veliki šator i spavali na poljskim krevetima. Bilo je sjajno." I opet, Richard se čeznutljivo nasmiješio. "Ali imaš pravo, Jack - nisu svi tipovi koji su se tuda vucarali izgledali kao poslovnjaci koji hoće nabiti kondiciju. Drugi -"

"Što s njima?" upita Jack tiho.

"Neki od njih - puno njih - izgledali su kao oni veliki dlakavi tipovi u drugom svijetu", rekao je Richard tihim glasom koji je Jack s mukom slijedio. "Vuci. Mislim, izgledali su nekako kao obični ljudi, ali ne baš sasvim. Izgledali su… grubo. Znaš?" Jack kimne. Znao je.

"Sjećam se da me bilo malo strah gledati ih pobliže u oči. Svako toliko bi se u njima pojavili neki čudni bljeskovi… kao da im se mozak zapalio. Neki drugi…" Svjetlo spoznaje bljesnulo je u Richardovim očima. "Neki drugi izgledali su kao onaj zamjenski košarkaški trener o kojem sam ti pričao. Onaj koji je nosio kožnu jaknu i pušio."

"Kako daleko je taj Point Venuti, Richarde?"

"Ne znam točno. Ali mi bismo to prešli u par sati, a vlak nikad nije išao jako brzo. Možda brzinom trka, ali ne više. Sigurno nije dalje od trideset i pet kilometara od Tabora spremnost, sve u svemu. Možda i malo manje."

"Znači da smo sad dvadesetak kilometara odatle. Od -" (od Talismana).

"Aha. Tako je."

Jack podigne pogled dok se nebo smračivalo. Kao da pokaže da ta patetična laž ipak nije tako patetična, sunce je sad plovilo iza zaklona oblaka. Temperatura kao da se spustila za deset stupnjeva, a dan kao da je otupio - leganj je zašutio.

9

Richard je prvi ugledao znak - običan izbijeljeni komad drveta ispisan crnim slovima. Stajao je s lijeve strane tračnica, i puzavica mu se uspela uz stup, kao da tu stoji već jako dugo. No osjećaj je bio sasvim u skladu s trenutkom. Pisalo je: DOBRE PTICE LETJET MOGU; ZLOČESTI DEČKI PREŽIVJET NE MOGU. OVO TI JE POSLJEDNJA ŠANSA: IDI KUĆI.

"Ti možeš ići, Richie", reče Jack tiho. "Nemam ništa protiv. Pustit će te bez frke. Ovo se tebe nimalo ne tiče."

"Mislim da me se tiče", reče Richard.

"Ja sam te uvukao u to."

"Ne", reče Richard. "Moj otac me uvukao u to. Ili me sudbina uvukla u to. Ili Bog. Ili Jason. Tko god to bio, ostajem."

"U redu", reče Jack. "Idemo."

Dok su prolazili kraj znaka, Jack je trznuo jednom nogom u prolaznom kung-fu udarcu i oborio ga.

"Dobra fora, kompa", reče Richard blago se smiješeći.

"Hvala. Ali ne zovi me kompa.

10

Premda je opet počeo djelovati iscrpljeno i umorno, Richard je govorio sljedećih sat vremena, dok su hodali po tračnicama prema sve jačim mirisima Tihog oceana. Izlijevao je plimu prisjećanja koja je godinama držao u sebi.

Premda mu izraz lica to nije pokazivao, Jack se zapanjio… i osjetio duboku, nabubrelu sućut za usamljeno dijete željno svakog truna očeve ljubavi koje mu je Richard otkrivao, slučajno ili ne.

Gledao je Richardovo bljedilo, rane na obrazima i čelu i oko usta; slušao taj nesiguran, skoro šaptavi glas koji svejedno nije ni oklijevao ni drhtao sad kad je konačno imao priliku izreći sve te stvari; i opet je bio sretan što Morgan Sloat nikad nije bio njegov otac.

Rekao je Jacku da se sjeća krajolika uzduž cijelog ovog dijela pruge. U jednom su trenutku iznad drveća ugledali krov šupe s izblijedjelom reklamom za Chesterfield King-size cigarete na sebi.

"Dvadeset vrhunskih duhana za dvadeset divnih cigareta", rekao je Richard s osmijehom. "Samo tada se vidjelo cijelu šupu."

Pokazao je veliki bor s dvije krošnje, a petnaest minuta kasnije rekao je Jacku: "Nekad je s druge strane ovog brijega bila stijena koja izgleda baš kao žaba. Daj da vidimo je li još tu."

Bila je, i Jack je pretpostavljao da liči na žabu. Pomalo. Ako si maštovit. A možda se bolje vidi ako ti je tri godine. Ili četiri. Ili sedam.

Ili koliko mu je već bilo.

Richard je volio željeznicu, i mislio je da je Tabor spremnost jako fora, s trkaćim stazama i preprekama koje možeš preskakati i užadi po kojoj se možeš penjati. Ali nije volio sam Point Venuti. Nakon malo kopanja po sjećanju, Richard se čak sjetio imena motela u kojem su on i njegov otac odsijedali kad bi provodili vrijeme u priobalnom gradiću. Motel Kraljeva zemlja, rekao je… a Jack je otkrio da ga ime nimalo ne iznenađuje.

Motel Kraljeva zemlja, rekao je Richard, nalazio se malo niz cestu od starog hotela koji je izgleda oduvijek zanimao njegova oca. Richard je vidio hotel sa svoga prozora, i nije mu se sviđao. Bilo je to ogromno, razbacano mjesto s tornjićima i istakama i svodovima i kupolama i tornjevima; mjedeni vjetrokazi čudnih oblika kovitlali su se na svima. Kovitlali su se čak i kad ne bi bilo vjetra, rekao je Richard - jasno se sjećao kako je stajao kraj prozora u svojoj sobi i promatrao ih kako se vrte u krug i u krug, čudne mjedene stvari u obliku mladog mjeseca i skarabeja i kineskih slova, kako trepću na suncu dok se ispod njih ocean pjeni i reži.

Ah, da, doktore, sad se svega sjećam, pomislio je Jack.

"Bio je prazan?" upita Jack.

"Da. Na prodaju."

"Kako se zvao?"

"Agincourt." Richard je zastao, onda doda još jednu djetinju boju - onu koju većina male djece ostavi u kutiji. "Bio je crn. Napravljen od drveta, ali drvo je izgledalo kao kamen. Stari crni kamen. I tako su ga zvali moj otac i njegovi prijatelji. Crni hotel."

11

Dijelom - premda ne sasvim - da bi Richardu skrenuo misli, Jack je upitao: "Je li tvoj otac kupio taj hotel? Kao što je učinio s Taborom spremnost?"

Richard je neko vrijeme razmišljao, a onda kimne. "Da", rekao je. "Mislim da jest. Nakon nekog vremena. Kad me tek počeo voditi tamo, na vratima pred hotelom stajao je natpis: Za prodaju, ali jednom kad smo otišli tamo naprosto je nestao."

"Ali nikad niste odsjeli tamo?"

"Bože, ne!" Richard zadrhti. "Jedini način kako bi me mogao odvući tamo bilo bi dizalicom… a čak ni onda možda ne bih otišao."

"Ne bi čak ni ušao u njega?"

"Ne. Nikad nisam, i nikad neću."

Ah, Richie, stari moj, zar te nitko nije naučio da nikad ne kažeš nikad?

"To vrijedi i za tvoga oca? On nikad nije čak ni ulazio unutra?"

"Koliko ja znam, nije", rekao je Richard svojim najboljim profesorskim glasom. Kažiprst mu je krenuo prema korijenu nosa, kao da popravi naočale koje nema. "Kladio bih se da nije ni ušao. Bojao ga se isto koliko i ja. Ali ja sam osjećao samo to… samo sam se bojao. Mome ocu je tamo bilo još nečega. Bio je…"

"Bio je što?"

S oklijevanjem, Richard reče: "Mislim da je bio opsjednut tim mjestom."

Richard je zastao, mutnih očiju, prisjećajući se. "Otišao bi i stajao pred njim svakoga dana kad bismo bili u Point Venutiju. I ne mislim pri tome samo par minuta ili nešto takvo - stajao bi pred njim, ono, tri sata. Ponekad i dulje. Većinom bi pri tome bio sam. Ali ne uvijek. Imao je… čudne prijatelje."

"Vukove?"

"Valjda", reče Richard skoro ljutito. "Da, valjda su neki od njih mogli biti Vukovi, ili kako ih već zoveš. Djelovali su nelagodno u odjeći - stalno su se češali, obično po mjestima gdje se pristojni ljudi ne bi smjeli češati.

Drugi su izgledali kako zamjenski trener. Nekako grubi i zli. Neke od tih tipova sam viđao i u Taboru spremnost. Reći ću ti jednu stvar, Jack - ti tipovi su se hotela bojali još više nego moj otac. Sasvim bi se skutrili kad bi mu se približili."

"Sunce Gardener? Je li on ikad bio tamo?"

"Aha", reče Richard. "Ali u Point Venutiju je izgledao više kao čovjek kojeg smo vidjeli tamo preko."

"Kao Osmond."

"Da.Ali ti ljudi nisu dolazili baš često. Najčešće je moj otac stajao sam. Ponekad bi rekao restoranu u motelu da mu naprave sendviče, i sjedio bi na klupi na pločniku i ručao gledajući hotel. Ja bih stajao kod prozora u predvorju motela i promatrao bih svoga oca kako promatra hotel. U tim trenucima mi se nije sviđalo njegovo lice. Djelovao je prestrašeno, ali istovremeno je djelovao… zlurado."

"Zlurado", zamislio se Jack.

"Kojiput bi me pitao hoću li s njim, a ja bih uvijek odbio. On bi kimnuo, i sjećam se da je jednom rekao: Ima vremena. Shvatit ćeš sve, Rich… s vremenom. Sjećam se da sam pomislio, ako to ima veze s crnim hotelom, ne želim shvatiti."

"Jednom", rekao je Richard, "kad se napio, rekao je da je nešto u tome mjestu. Rekao je da je to već dugo tamo. Ležali smo u krevetima, sjećam se. Te noći je puhao jak vjetar. Čuo sam valove kako udaraju u plažu, i škripanje onih vjetrokaza koji se okreću na vrhu tornjeva Agincourta. To je bio zastrašujući zvuk. Pomislio sam na to mjesto, sve te sobe, sve prazne -"

"Osim duhova", promrmlja Jack. Učinilo mu se da čuje stope i hitro se osvrnuo. Ništa; nikoga. Put je bio pust koliko god je dopirao njegov pogled.

"Tako je: osim duhova", složi se Richard. "Pa sam pitao: Je li vrijedno, tata?

Najvrednija stvar koja postoji, rekao je on.

Onda će neki narkić vjerojatno provaliti unutra i ukrasti to, rekao sam. To nije - kako da to kažem? - to nije bila tema o kojoj sam želio razgovarati, ali nisam želio ni da on zaspi. Ne dok vani puše taj vjetar, i ti vjetrokazi škripe u noći.

On se nasmijao, i čuo sam staklo dok si je sipao još malo burbona iz boce na podu.

Nitko to neće ukrasti, Rich, rekao je. A svaki narkić koji uđe u Agincourt vidjet će stvari koje još nikad nije vidio. Popio je svoje piće, i shvatio sam da je pospan. Samo jedna osoba na cijelom svijetu bi ikad mogla dodirnuti tu stvar, a on joj se neće čak ni približiti, Rich. To ti jamčim. Ono što mene zanima jest što je to isto ovdje kao i tamo. Ne mijenja se - odnosno, koliko ja mogu procijeniti, ne mijenja se. Rado bih to imao, ali neću ni pokušati, bar ne sad, a možda nikad. Mogao bih raditi razne stvari s tim - možeš se kladiti! - ali sve u svemu, mislim da mi je ta stvar najdraža točno tamo gdje je sada.

Dotad sam već i ja postao pospan, ali sam ga pitao što je ta stvar o kojoj stalno govori."

"Što je rekao?" upitao je Jack suhih usnica.

"Nazvao je to -" Richard je oklijevao, mršteći se zamišljeno. "Nazvao je to os svih mogućih svjetova. Onda se nasmijao. Onda je to nazvao nekako drugačije. Ne bi ti se svidjelo."

"Što je rekao?"

"Naljutit ćeš se."

"Daj, Richarde, ispljuni."

"Nazvao je to… pa… nazvao je to ludost Phila Sawyera."

Nije osjetio bijes nego navalu vrelog, vrtoglavog uzbuđenja. To je to, tako je; to je Talisman. Os svih mogućih svjetova. Koliko svjetova? Samo Bog zna. Američki Teritoriji; sami Teritoriji; pretpostavljeni Teritoriji Teritorija; i tako dalje i tako dalje, kao pruge koje se nehajno penju po brijačkom stupu u okretu. Univerzum svjetova, dimenzijski makrokozmos svjetova - a u svima njima, jedna stvar koja je uvijek ista; jedna ujedinjujuća sila koja je nedvojbeno dobra, premda je sad slučajno zarobljena na zlom mjestu; Talisman, os svih mogućih svjetova. A istovremeno i ludost Phila Sawyera? Vjerojatno. Philova ludost… Jackova ludost… ludost Morgana Sloata… Gardenera… i, naravno, nada dviju kraljica.

"Nisu samo blizanci", rekao je tihim glasom.

Richard je hodao dalje, promatrajući kako trule grede nestaju pod njegovim stopalima. Sad je nervozno podigao pogled prema Jacku.

"Nisu samo blizanci, jer ima više od dva svijeta. Trojke… četvorke… tko zna? Morgan Sloat ovdje; Morgan od Orrisa tamo; možda Morgan, vojvoda od Azreela negdje drugdje. Ali nikad nije ušao u hotel!"

"Ne znam o čemu pričaš", rekao je Richard rezigniranim glasom. Ali siguran sam da ćeš nastaviti, govorio je rezignirani glas, i prijeći iz gluposti u čistu ludost. Idemo, svi, na otok Seabrook!

"On ne može ući unutra. To jest, Morgan iz Kalifornije ne može - a znaš li zašto? Jer Morgan od Orrisa ne može. A Morgan od Orrisa ne može jer Morgan iz Kalifornije ne može. Ako jedan od njih ne može ući u svoju verziju crnog hotela, onda nitko ne može. Shvaćaš li?"

"Ne."

Jack, grozničav od otkrića, uopće nije čuo što je Richard rekao.

"Dva Morgana, ili tucet. Nije bitno. Dvije Lily, ili tucet - tucet kraljica u tucet svjetova, Richarde, pomisli na to! Kako ti to muti glavu? Tucet crnih hotela - samo u nekim svjetovima je to možda crni zabavni park… ili crni autokamp… ili ne znam što. Ali, Richarde-"

Zastao je, okrenuo Richarda za ramena, i zabuljio se u njega blistavih očiju. Richard se načas pokušavao odmaknuti od njega, a onda je stao, zanesen plamenom ljepotom na Jackovom licu. Odjednom, načas, Richard je povjerovao da su sve stvari moguće.

Odjednom, načas, osjećao se zaliječeno.

"Što?" šapnuo je.

"Neke stvari nisu isključene. Neki ljudi nisu isključeni. Oni su… pa… jednostruke prirode. To je jedini način koji mogu smisliti da to kažem. Oni su kao to - kao Talisman. Jednostruke prirode. Ja. Ja sam jednostruke prirode. Imao sam blizanca, ali on je umro. Ne samo u svijetu Teritorija, nego u svim svjetovima osim ovog. Znam to - osjećam to. I moj tata je to znao. Mislim da me zato zvao Jack Putnik. Kad sam ovdje, nisam tamo. Kad sam tamo, nisam ovdje. A, Richarde, nisi ni ti!"

Richard je bez riječi zurio u njega.

"Ne sjećaš se; uglavnom si frikirao dok sam ja razgovarao s Andersom. Ali on je rekao da je Morgan od Orrisa imao sina. Rushtona. Znaš li što je on bio?"

"Da", šapne Richard. Još nije mogao skrenuti pogled od Jacka. "Bio je moj blizanac."

"Tako je. Dječak je umro, rekao je Anders. Talisman je jednostruke prirode. Mi smo jednostruke prirode. Tvoj otac nije. Vidio sam Morgana od Orrisa u tom drugom svijetu, i on je nalik tvome ocu, ali nije tvoj otac. On nije mogao ući u taj crni hotel, Richarde. Ne može ni sad. Ali znao je da si ti jednostruke prirode, kao što zna da sam ja. Volio bi da sam ja mrtav. Tebe treba na svojoj strani. Jer onda, ako odluči da ipak želi Talisman, uvijek može tebe poslati po njega, zar ne?"

Richard je počeo drhtati.

"Nije važno", reče Jack smrknuto. "Ne mora on brinuti o tome. Mi ćemo ga iznijeti, ali neće ga on dobiti."

"Jack, mislim da ja ne mogu ući na to mjesto", rekao je Richard, ali govorio je tihim, slabašnim šapatom, i Jack, koji je već krenuo dalje, nije ga čuo.

Richard potrči da ga sustigne.

12

Razgovor je zamro. Podne je došlo i prošlo. Šuma je postala vrlo tiha, i dvaput je Jack vidio drveće čudnih, čvornatih debala i zapetljanih korijena kako raste vrlo blizu tračnica. Nije mu se baš sviđao izgled tog drveća. Djelovalo je poznato.

Richard, koji je zurio u pragove dok su mu nestajali pod nogama, konačno se spotakao i pao, udarivši u glavu. Nakon toga, Jack ga je opet ponio na leđima.

"Tamo, Jack!" povikao je Richard nakon nečeg što se činilo poput vječnosti.

Ispred njih, tračnice su nestajale u starom spremištu. Vrata su visjela otvorena pred zasjenjenom tamom koja je djelovala tupo i izjedeno moljcima. Iza spremišta (koje je možda nekad bilo ugodno kao što je Richard rekao, ali sad je Jacku djelovalo samo jezovito) bila je autocesta - 101, pretpostavljao je Jack.

Iza toga, ocean - čuo je udaranje valova.

"Mislim da smo stigli", rekao je suhim glasom.

"Skoro", reče Richard. "Point Venuti je oko kilometar i pol niz cestu. Bože, volio bih da ne moramo ići tamo, Jack… Jack? Kamo ideš?"

Ali Jack se nije osvrnuo. Sišao je s tračnica, zaobišao jedno od onog neobičnog drveća (ovo čak nije bilo visoko ni poput grma), i uputio se prema cesti. Visoka trava i korov šuškali su po njegovim putovanjem otrcanim trapericama. Nešto u tramvajskoj remizi - nekadašnjoj privatnoj željezničkoj postaji Morgana Sloata - pokrenulo se uz gadno gmizavo truckanje, ali Jack nije čak ni pogledao prema tamo.

Stigao je do ceste, prešao je, i prišao rubu.

13

Sredinom prosinca godine 1981., dječak po imenu Jack Sawyer stajao je na mjestu gdje se voda i zemlja spajaju, s rukama u džepovima svojih traperica, gledajući u miran Tihi ocean. Bio je dvanaest godina star i neobično lijep za svoju dob. Njegova smeđa kosa bila je dugačka - vjerojatno predugačka - ali morski lahor zanosio ju je unatrag od finog, jasnog čela. Stajao je razmišljajući o svojoj majci, koja umire, i o prijateljima, odsutnim i prisutnim, i o svjetovima u svjetovima, kako se okreću svojim stazama.

Prešao sam put, pomislio je i zadrhtao. Od obale do obale s Putnikom Jackom Sawyerom. Oči su mu se naglo napunile suzama. Duboko je udahnuo sol. Stigao je - a Talisman je u blizini.

"Jack!"

Jack ga isprva nije pogledao; pogled mu je zarobio Tihi ocean, sunce koje je zlatno sjajilo na vrhu valova. Stigao je; uspio je. On "Jack!" Richard ga je udario po ramenu, budeći ga iz transa.

"Ha?"

"Gledaj!" Richard je zinuo, pokazujući na nešto niz cestu, u smjeru u kojem je valjda ležao Point Venuti. "Gledaj tamo!"

Jack je pogledao. Shvatio je Richardovo iznenađenje, ali sam ga nije osjetio - ili bar ništa više no što je osjetio kad mu je Richard rekao ime motela u kojem su on i njegov otac odsjedali u Point Venutiju. Ne, ne baš neko iznenađenje, ali -

Ali bilo je prokleto dobro opet vidjeti majku.

Lice joj je bilo visoko šest metara, i bilo je mlađe no što se Jack mogao sjetiti. Bila je to Lily kako je izgledala na vrhuncu svoje karijere. Njena kosa, veličanstvene boperske nijanse mjedeno smeđe, bila je povučena u konjski rep u stilu Tuesday Weld{112}. Njen nehajni, idi-dovraga smiješak bio je pak posve njen. Nitko drugi u filmovima nije se nikad tako smiješio - ona je to izmislila, i još je držala patent. Ogledavala se preko jednog golog ramena. Gledala je u Jacka… u Richarda… u plavi Tihi ocean.

Bila je to njegova majka… ali kad je zatreptao, lice se blago promijenilo. Linija brade i čeljusti postala je zaobljenija, jagodice manje izražene, kosa tamnija, oči još tamnije plave. Sad je to bilo lice Laure DeLoessian, majke Jasonove. Jack je opet zatreptao, i opet je to bila njegova majka - njegova majka u svojoj dvadeset i osmoj godini, smiješkom poručujući svijetu odjebi-ako-ne-shvaćaš-šalu. Bila je to reklama. Na njenom vrhu je pisalo:

TREĆI GODIŠNJI FILMSKI FESTIVAL UBOJITI B

POINT VENUTI, KALIFORNIJA

KINO BITKER

10.-20. PROSINCA

OVE GODINE POSVEĆEN LILY CAVANAUGH

"KRALJICA B-FILMOVA"

"Jack, to je tvoja majka", reče Richard. Glas mu je bio promukao od divljenja. "Je li to samo slučajnost? Ne može biti, zar ne?" Jack strese glavom. Ne, nije slučajnost.

Riječ na koju su mu se oči stalno vraćale bila je, naravno, KRALJICA.

"Dođi", rekao je Richardu. "Mislim da smo skoro stigli."

Njih dvojica, jedan kraj drugog, krenuli su cestom prema Point Venutiju.

Trideset i osmo Poglavlje

Kraj ceste

1

Jack je oprezno pregledao Richardova spuštena ramena i sjajno lice dok su hodali. Richard je sad izgledao kao da se vuče samo na snazi volje. Još nekoliko vlažnih prištića procvjetalo mu je na licu.

"Jesi li dobro, Richie?"

"Ne. Ne osjećam se baš dobro. Ali još mogu hodati, Jack. Ne moraš me nositi." Sagnuo je glavu i smrknuto krenuo dalje. Jack je vidio da njegov prijatelj, koji je imao toliko sjećanja na tu čudnu malu željezničku liniju i tu čudnu malu postaju, pati puno više od njega zbog stvarnosti koja sad postoji - zahrđale, slomljene tračnice, korov, otrovne biljke… a na kraju, urušena zgrada kojoj je izblijedila sva sjajna upamćena boja, zgrada u kojoj nešto s nelagodom gmiže po mraku.

Osjećam se kao da mi je noga zapela u nekoj glupoj klopci, rekao je Richard, a Jacku se činilo da to sasvim dobro razumije… ali ne s dubinom Richardovog shvaćanja. To je bilo više shvaćanja nego što bi on mogao podnijeti, možda. Dio Richardovog djetinjstva izgorio je u njemu, preokrenuo se naopačke. Željeznica i mrtva postaja s izbuljenim prozorima bez stakala morale su se Richardu činiti kao užasne parodije sebe samih - još dijelova prošlosti uništeni nakon svega što je doznao ili priznao o svome ocu. Cijeli Richardov život počeo se, isto kao i Jackov, preklapati u motive Teritorija, a Richard je imao znatno manje pripreme za tu promjenu.

2

Što se tiče onoga što je Richardu rekao o Talismanu, Jack bi se zakleo da je to istina - Talisman je znao da oni dolaze. Počeo ga je osjećati otprilike u času kad je ugledao plakat na kojem je sjajila slika njegove majke; sad je osjećaj bio užurban i snažan. Bilo je to kao da se neka velika životinja probudila više kilometara daleko, i od njenog predenja odzvanja zemlja… ili kao da su se ama baš sve žarulje u zgradi od sto katova tik iza obzora upravo upalile, stvarajući bljesak dovoljno snažan da sakrije zvijezde… ili kao da je netko uključio najveći magnet na svijetu, koji povlači Jackovu kopču na pojasu i sitniš u njegovim džepovima i plombe u njegovim zubima, i neće se zadovoljiti dok ga ne povuče u svoje srce. To predenje ogromne životinje, to naglo i drastično svjetlo, ta magnetska čežnja - sve je to odjekivalo u Jackovim prsima. Nešto tamo vani, nešto u smjeru Point Venutija, željelo je Jacka Sawyera, a glavna stvar koju je Jack Sawyer znao o predmetu koji ga je tako snažno dozivao bilo je da je velik. Velik. Nikakva mala stvar ne bi mogla baratati takvim moćima. Bilo je veličine slona, veličine grada.

I Jack se zapitao kako će izaći na kraj s nečim tako monumentalnim. Talisman je zatvoren u magičnom i zlokobnom starom hotelu; vjerojatno je tamo smješten ne samo da ga se zaštiti od zlih ruku već bar dijelom i zato što je svakome teško baratati njime, kakve god namjere imao. Možda je, pitao se Jack, Jason bio jedino biće koje je u stanju baratati njime - u stanju izaći na kraj s njime ne škodeći pri tome ni sebi ni samome Talismanu. Osjećajući snagu i hitnost poziva, Jack se samo mogao nadati da neće pokleknuti pred Talismanom.

"Shvatit ćeš, Rich", iznenadio ga je Richard govoreći. Glas mu je bio tup i tih. "Tako je rekao moj otac. Rekao je da ću shvatiti. Shvatit ćeš, Rich."

"Aha", rekao je Jack, zabrinuto gledajući svoga prijatelja. "Kako se osjećaš, Richarde?"

Osim prišteva oko usta, Richard je sad imao i zbirku ljutitih uzdignutih crvenih točaka ili kvržica preko prištavog čela i sljepoočnica. Kao da se roj kukaca uspio zavući tik ispod površine njegove nevoljke kože. Načas, Jack je vidio bljesak Richarda Sloata onog jutra kad se popeo kroz njegov prozor u kući Nelson, u školi Thayer; Richard Sloat s naočalama čvrsto nabijenim na nos i puloverom uredno zavučenim u hlače. Hoće li se taj izluđujuće korektan, nepomičan dječak ikad vratiti?

"Još mogu hodati", rekao je Richard. "Ali je li mislio na ovo? Je li to shvaćanje koje sam trebao dostići, ili dobiti, ili koji vrag…?"

"Imaš nešto novo na licu", reče Jack. "Hoćeš se malo odmoriti?"

"A-a", rekao je Richard, još uvijek govoreći s dna blatnjave bačve. "I osjećam taj osip. Svrbi. Mislim da ga imam i na leđima."

"Daj da vidim", reče Jack. Richard je stao nasred ceste, poslušan kao pas. Sklopio je oči i disao kroz usta. Crvene točke blještale su mu na čelu i sljepoočnicama. Jack je stao iza njega, podigao mu jaknu, i zadigao leđa njegove prljavo-plave košulje. Točkice su ovdje bile manje, ne tako uzdignute ni crvene; širile su se s Richardovih mršavih lopatica sve do kraja leđa, ništa veće od mitesera.

Richard je ispustio snažan, obeshrabren, nesvjestan uzdah.

"Imaš ih i tamo, ali nije tako strašno", reče Jack.

"Hvala", reče Richard. Udahnuo je, podigao glavu. Iznad njih, sivo nebo činilo se dovoljno teškim da se stušti na zemlju. Ocean se pjenio na stijenama, daleko dolje niz grubu padinu. "To je samo par kilometara, zbilja", reče Richard. "Uspjet ću."

"Nosit ću te kad ti bude trebalo", rekao je Jack, nesvjesno izlažući svoje uvjerenje da će Richarda uskoro opet trebati ponijeti.

Richard je stresao glavom i neuspješno pokušao zagurati košulju natrag u hlače. "Ponekad mislim da… ponekad mislim da ne mogu -"

"Otići ćemo u taj hotel, Richarde", rekao je Jack, uzimajući Richarda pod ruku i napola ga tjerajući da korakne naprijed. "Ti i ja. Zajedno. Nemam ni najblažeg pojma što će se dogoditi kad jednom stignemo tamo, ali ti i ja idemo unutra. Tko god nas pokušao zaustaviti. Samo to upamti."

Richard ga je pogledao napola prestrašeno, napola zahvalno. Sad je Jack vidio i neravne obrise budućih bubuljica kako se okupljaju pod površinom Richardovih obraza. I opet je postao svjestan snažne sile koja ga vuče, tjera ga dalje kao što je on tjerao Richarda.

"Misliš na moga oca", reče Richard. Zatreptao je, i Jack je pomislio da se trudi ne plakati - iscrpljenost je pojačala Richardove osjećaje.

"Mislim sve", rekao je Jack ne posve istinito. "Idemo dalje, stari moj."

"Ali što bih trebao shvatiti? Ne razumijem -" Richard se ogledao, trepćući svojim nezaštićenim očima. Veći dio svijeta, sjetio se Jack, Richardu je bio mutan.

"Već i sad shvaćaš puno više, Richie", istakne Jack.

A onda je načas neugodno gorak osmijeh iskrivio Richardova usta. Natjeran je da shvati puno više toga nego što je ikad želio doznati, a njegov se prijatelj načas uhvatio kako želi da je sam pobjegao iz škole Thayer usred noći. Ali čas u kojem je mogao očuvati Richardovu nevinost bio je daleko iza njega, ako je ikad doista i postojao - Richard je bio neophodan dio Jackove misije. Osjećao je kako se snažne ruke ovijaju oko njegova srca: Jasonove ruke, Talismanove ruke.

"Krenuli smo", rekao je, a Richard se prilagodio ritmu njegovih koraka.

"Vidjet ćemo mog tatu dolje u Point Venutiju, zar ne?" upitao je.

Jack reče: "Ja ću se pobrinuti za tebe, Richarde. Sad si ti stado."

"Molim?"

"Nitko te neće povrijediti, osim ako se ne iščešeš na smrt."

Richard si je mrmljao u bradu dok su išli dalje. Ruke su mu klizile preko upaljenih sljepoočnica, trljajući i trljajući. Tu i tamo zabio bi si prste u kosu, počešao se kao pas, i zastenjao sa samo djelomično ispunjenim zadovoljstvom.

3

Kratko nakon što je Richard podigao košulju otkrivajući crvene mrlje na svojim leđima, ugledali su prvo teritorijsko drvo. Raslo je na kopnenoj strani ceste, zbrka tamnih grana i stup guste, neravne kore koji se probio iz crvenkastog, voštanog grma otrovnog puzavca. Rupe u kori su zjapile, usta ili oči, prema dječacima. Dolje u gustom kolopletu otrovnog puzavca šuškanje, šuškanje nezadovoljnih korijena pokretalo je voštano lišće iznad sebe, kao da neki lahor puše kroz njih. Jack je rekao "Idemo prijeći cestu" i nadao se da Richard nije vidio drvo. Iza sebe, još je čuo guste, gumaste korijene koji se šuljaju kroz puzavac.

Je li to DJEČAK? Je li moguće da je tamo gore DJEČAK? Možda POSEBAN dječak?

Richardove ruke poletjele su s bokova do ramena do sljepoočnica do skalpa. Na njegovim obrazima, drugi val uzdignutih kvržica ličio je na šminku iz horor-filma - mogao je biti mlado čudovište iz nekog starog filma Lily Cavanaugh. Jack je vidio da su se na Richardovim nadlanicama crvene kvržice osipa počele spajati u velike crvene tragove.

"Možeš li stvarno nastaviti, Richarde?" upitao je.

Richard kimne. "Jasno. Neko vrijeme." Zaškiljio je preko ceste. "Ono nije bilo obično drvo, zar ne? Nikad još nisam vidio takvo drvo, čak ni u knjizi. To je bilo teritorijsko drvo, zar ne?"

"Bojim se da da", reče Jack.

"To znači da su Teritoriji jako blizu, zar ne?"

"Valjda."

"Znači da će tamo gore biti još toga drveća, zar ne?"

"Ako znaš odgovore, zašto pitaš?" upita Jack. "O, Jasone, kakva glupost. Oprosti, Richie - valjda sam se nadao da ga nisi vidio. Aha, pretpostavljam da će ih tamo gore biti još. Samo im se nećemo previše približavati."

U svakom slučaju, pomislio je Jack, "tamo gore" nije baš bio dobar opis mjesta kamo idu: cesta se odlučno spuštala ravnomjernom kosinom, i svakih tridesetak metara kao da se još više udaljavala od svjetla. Kao da je sve bilo napadnuto Teritorijima.

"Možeš li mi pogledati leđa?" upita Richard.

"Jasno." Jack je opet podigao Richardovu košulju. Ništa nije rekao, premda je instinktivno htio zastenjati. Richardova leđa sad su bila pokrivena uzdignutim crvenim mrljama koje kao da su isijavale toplinu. "Malo je gore", reče.

"Mislio sam tako. Samo malo, ha?"

"Samo malo."

Uskoro, mislio je Jack, Richard će izgledati prokleto slično aligatorskom kovčegu - Dječak Aligator, sin Čovjeka Slona.

Dva drveta rasla su zajedno malo ispred njih, bubuljičavih debala svijenih jedno oko drugog na način koji je govorio o nasilju prije nego o ljubavi. Jack je zurio u njih dok su žurili dalje, učinilo mu se da vidi crne rupe u kori kako se pomiču poput usta, dobacujući im kletve ili poljupce: i znao je da je čuo kako korijeni škrguću pri dnu spojenog drveća. (DJEČAK! DJEČAK je tamo vani! NAŠ DJEČAK je tamo vani!)

Premda je bilo tek rano poslijepodne, zrak je bio taman, čudno zrnat, kao neka stara novinska fotografija. Dok je s kopnene strane ceste rasla trava, tamo gdje je divlja mrkva cvjetala bijelo i delikatno, nizak neprepoznatljiv korov prekrio je zemlju. Bez cvijeća i s malo lišća, nalikovao je zmijama koje se prepliću i mirisao blago po dieselu. Povremeno bi sunce bljesnulo kroz zrnati polumrak kao mutna narančasta vatra. Jack se sjetio fotografije koju je jednom vidio: Gary{113}, Indiana, noću - paklenski plamenovi koji se hrane otrovom na crnom, otrovanom nebu. Odande dolje, Talisman ga je povlačio sigurno kao da se radi o divu koji ga drži za odjeću. Čvorište svih mogućih svjetova. Povest će Richarda u taj pakao - i boriti se za njegov život svom snagom - pa makar ga morao vući za gležnjeve. I Richard je zacijelo u Jacku vidio tu odlučnost jer, češući si bokove i ramena, hodao je kraj njega.

Učinit ću ja to, rekao je Jack samome sebi, i nastojao se ne obazirati na to koliko se samo pokušava ohrabriti.

Makar morao proći kroz tucet različitih svjetova, učinit ću ja to.

4

Tristo metara niz cestu, gaj ružnog teritorijskog drveća vrebao je sa strane ceste kao drumski razbojnici. Dok je prolazio po drugoj strani ceste, Jack je bacio pogled na njihovo zapetljano korijenje i ugledao, napola uguran u zemlju kroz koju se korijenje provlačilo, mali, izblijedjeli kostur, nekad dječak od kakvih osam ili devet godina, još uvijek odjeven u trulu zeleno-crnu kariranu košulju. Jack je progutao i požurio dalje, vukući Richarda za sobom kao ljubimca na uzici.

5

Nekoliko minuta kasnije, Jack Sawyer po prvi je put ugledao Point Venuti.

Trideset i deveto Poglavlje

Point Venuti

1

Point Venuti visio je nisko u krajoliku, držeći se padina klisure što je vodila dolje prema oceanu. Iza njega, još jedan lanac litica uzdizao se masivno ali nepravilo u mračan zrak. Izgledale su kao drevni slonovi, silno izborano. Cesta je vodila prema dolje kraj visokih drvenih zidova sve dok nije skrenula za ugao kraj dugačke smeđe metalne zgrade koja je bila tvornica ili skladište, gdje je nestajala u seriji terasa, s tupim krovovima drugih skladišta. Iz Jackove perspektive, cesta se opet pojavljivala tek kad se počela dizati po suprotnoj padini, uz brijeg i južno prema San Franciscu. Vidio je samo stubište od krovova skladišta, ograđena parkirališta i, daleko na desno, zimsko sivilo vode. Nikakvi ljudi nisu se kretali ni jednim dijelom ceste koji mu je bio vidljiv; nitko se nije pojavio u redu prozorčića na stražnjem zidu najbliže tvornice. Prašina se kovitlala kroz prazna parkirališta. Point Venuti djelovao je napušteno, ali Jack je znao da nije. Morgan Sloat i njegova kohorta - oni koji su preživjeli iznenadni dolazak teritorijskog ću-ćua, u svakom slučaju - čekat će dolazak Jacka Putnika i Razumnog Richarda. Talisman je kucao Jacku, zovući ga naprijed, i rekao je: "Pa, to je to, lima" i koraknuo naprijed.

Smjesta su se pojavile dvije nove pojedinosti Point Venutija. Prva je bila pojava otprilike dvadeset centimetara stražnjeg dijela Cadillacove limuzine - Jack je vidio sjajnu crnu boju, blistavi odbojnik, dio stražnjeg desnog svjetla. Jack je silno požalio što odmetnuti Vuk za volanom nije bio jedna od žrtava Tabora spremnost. Zatim opet pogleda prema oceanu. Siva voda pjenila se prema obali. Polagani pokret iznad krovova tvornice i skladišta privukao mu je pozornost usred sljedećeg koraka. DOĐI OVAMO, dozivao je Talisman na onaj užurban, magnetski način. Point Venuti kao da se skupio, poput ruke stegnute u šaku. Gore iznad krovova, tek sad vidljiv, taman ali bezbojan vjetrokaz u obliku vučje glave nasumce se vrtio ovamo-onamo, ne prateći nikakav vjetar.

Kad je Jack vidio odmetnuti vjetrokaz kako ide lijevo-desno, zatim desno-lijevo pa opet puni krug, znao je da je upravo prvi put vidio crni hotel - ili bar jedan njegov djelić. S krovova skladišta, s ceste pred njima, iz cijelog neviđenog grada podizao se nepogrešiv dojam neprijateljstva, opipljiv kao šamar. Teritoriji su se prelijevali u Point Venuti, shvatio je Jack; ovdje je stvarnost izbrušena i tanka. Vučja glava besmisleno se kovitlala u zraku, Talisman je i dalje povlačio Jacka. DOĐI OVAMO DOĐI OVAMO DOĐI OVAMO SADA DOĐI SADA SADA… Jack je shvatio da mu, uz nevjerojatno i sve jače povlačenje, Talisman pjeva. Bez riječi, bez melodije, ali pjeva, valovito uzdizanje i padanje kitove glazbe koje nitko drugi ne može čuti.

Talisman je znao da je on upravo vidio vjetrokaz hotela.

Point Venuti možda je najgore i najopasnije mjesto u cijeloj Sjevernoj i Južnoj Americi, pomislio je Jack, odjednom pola hrabriji, ali ne može ga spriječiti da ode u hotel Agincourt. Okrenuo se Richardu, osjećajući se sad kao da se mjesec dana samo odmarao i vježbao, i pokušao je spriječiti očaj pred prijateljevim stanjem da mu se odrazi na licu.

Ni Richad ga neće moći zaustaviti - ako bude trebalo, gurnut će Richarda ravno kroz zidove tog prokletog hotela. Vidio je kako izmučeni Richard vuče nokte kroz kosu niz osip na svojim sljepoočnicama i obrazima.

"Učinit ćemo mi to, Richarde", rekao je. "Znam da hoćemo. Nije me briga koliko će ludih sranja baciti na nas. Uspijet ćemo."

"Naši problemi će imati problema s nama", rekao je Richard, citirajući - zacijelo nesvjesno - dr. Seussa{114}. Zastao je. "Ne znam hoću li uspjeti. To je istina. Krepavam na nogama." Pogledao je Jacka s potpuno ogoljelim očajem. "Što mi se događa, Jack?"

"Ne znam, ali znam kako to zaustaviti." I nadao se da je to istina.

"Jel' mi to moj otac radi?" upitao je Richard ojađeno. Ispitujuće je prešao rukama preko svoga podbuhlog lica. Zatim podigne košulju iz hlača i prouči crveni zgusnuti osip na svome želucu. Izbočine, otprilike u obliku Oklahome, počinjale su mu oko pasa i pružale se s obje strane, i gore skoro do vrata. "Izgleda kao neki virus ili nešto. Je li mi to moj otac dao?"

"Mislim da nije namjerno, Richie", reče Jack. "Ako ti to nešto znači."

"Ne", reče Richard.

"Sve će to prestati. Ekspres za otok Seabrook stiže do kraja linije."

S Richardom odmah pored sebe, Jack je koraknuo naprijed - i ugledao stražnja svjetla Cadillaca kako se pale pa zatim gase, prije no što je auto skliznuo naprijed i izvan njegova vidokruga.

Ovog puta neće biti iznenadnog napada, neće biti prelijepog naglog upada kroz ogradu s vlakom punim oružja i streljiva, ali čak i ako svi u Point Venutiju znaju da dolaze, Jack je krenuo. Odjednom se osjetio kao da je navukao oklop, kao da u ruci ima čarobni mač. Nitko u Point Venutiju nema moć povrijediti ga, bar ne dok stigne do hotela Agincourt. Krenuo je, s Razumnim Richardom kraj sebe, i sve će biti dobro. I prije nego što je napravio još tri koraka, mišića koji su pjevali zajedno s Talismanom, stvorio je bolju, precizniju sliku samog sebe no što je vitez koji kreće u boj. Slika je stigla ravno iz jednog od filmova njegove majke, isporučena nebeskim telegramom. Kao da je bio na konju, šešira širokog oboda nabijenog na glavu i pištolja na boku, kako ujahuje da raščisti Deadwood Gulch.

Posljednji vlak za grad vješala, sjetio se: Lily Cavanaugh, Clint Walker i Will Hutchins, 1960. Neka bude tako.

2

Četiri-pet teritorijskih drveta izbilo je iz čvrstog smeđeg tla kraj prve napuštene zgrade. Možda su cijelo vrijeme bila tamo, vijugajući granama po cesti skoro do bijele crte, a možda i nisu; Jack se nije sjećao da ih je vidio kad je prvi put spustio pogled prema skrivenom gradu. No nije bilo vjerojatno da bi previdio drveće kao što ne bi previdio ni čopor divljih pasa. Čuo je kako im korijenje šuška po površini tla dok su se on i Richard približavali skladištu.

(NAŠ dječak? NAŠ dječak?)

"Prijeđimo na drugu stranu ceste", rekao je Richardu, i uzeo njegovu kvrgavu ruku da ga prevede prijeko.

Čim su stigli na suprotnu stranu ceste, jedno od teritorijskih drveta vidljivo se ispružilo prema njima, korijenjem i granama. Da drveće ima želuce, čuli bi kako mu krulji u želucu. Kvrgave grane i glatki zmijoliki korijeni šibali su preko žute crte, pa zatim preko pola preostale udaljenosti do dječaka. Jack je laktom munuo zapanjenog Richarda u rebra, i zatim ga uhvatio za ruku i povukao.

(MOJ MOJ MOJ MOJ DJEČAK! DAAAA!)

Zvuk deranja i paranja odjednom je ispunio zrak, i načas je Jack pomislio da Morgan od Orrisa opet siluje prolaz između svjetova, postajući Morgan Sloat… Morgan Sloat, s posljednjom ponudom koja se ne može odbiti, koja uključuje strojnicu, let-lampu, par užarenih kliješta… ali umjesto Richardovog bijesnog oca, krošnja teritorijskog drveta udarila je kroz sredinu ceste, jednom odskočila uz pucanje grana, a zatim se izvrnula na stranu, kao mrtva životinja.

"O, moj Bože", reče Richard. "Izašlo je ravno iz tla prema nama."

A točno to je pomislio i Jack. "Drvo-kamikaza", rekao je. "Mislim da će stvari biti malo lude tu u Point Venutiju."

"Zbog crnog hotela?"

"Jasno - ali i zbog Talismana." Pogledao je niz cestu i ugledao još jedan gaj mesožderskog drveća kakvih deset metara niže. "Vibre ili atmosfera ili kako god to hoćeš zvati, potpuno je sjebano - jer je sve zlo i dobro, crno i bijelo, sve je pomiješano."

Jack je držao na oku onaj gaj kojem su se sad polako približavali, govoreći, i vidio je kako se najbliže drvo trza krošnjom prema njima, kao da mu čuje glas.

Možda je cijeli ovaj grad jedan veliki Oatley, mislio je Jack, i možda će ipak proći - ali ako je ispred njih tunel, posljednja stvar koju je Jack Sawyer namjeravao učiniti bila je ući u njega. Doista nije htio upoznati ovdašnju verziju Elroya.

"Bojim se", rekao je Richard iza njega. "Jack, što ako još tog drveća onako iskoči iz zemlje?"

"Znaš", reče Jack, "primijetio sam da drveće, čak ni kad je pokretno, ne može zapravo dospjeti jako daleko. Čak i puran kao što si ti bi morao biti u stanju prestići drvo."

Skrenuo je kroz posljednji zavoj na cesti, spuštajući se kraj posljednjih skladišta. Talisman je dozivao i dozivao, glasan kao divova harfa koja pjeva u "Jacku i grahu". Konačno, Jack je prošao zavoj, i ostatak Point Venutija ležao je pred njim.

Njegova jasonska strana ga je natjerala da nastavi. Point Venuti možda je nekad bio ugodno primorsko mjestašce za odmor, ali ti su dani odavno prošli. Sad je i sam Point Venuti bio tunel Oatley, i morat će proći kroz njega. Popucana, ispucala površina ceste spuštala se prema području spaljenih kuća okruženih teritorijskim drvećem - radnici iz praznih tvornica i skladišta živjeli su u tim malim kućicama. Od jedne ili dvije preostalo je dovoljno da pokažu što su nekad bile. Izobličene ljuske spaljenih automobila ležale su tu i tamo oko kuća, isprepletene gustim korovom. Kroz uništene temelje kućica polako se šetalo korijenje teritorijskog drveća. Pocrnjele cigle i daske, prevrnute i razbijene kade, izobličene cijevi bile su rasute po spaljenim terenima. Bljesak bijelog privukao je Jackov pogled, ali skrenuo ga je čim je vidio da je to bijela kost rasturenog kostura zakvačenog pod koloplet korijenja. Nekad su kroz te ulice djeca vozila bicikle, supruge su se okupljale u kuhinjama da se žale na plaće i nezaposlenost, muškarci su glancali automobile u dvorištima - sve je to sad nestalo. Prevrnuta ljuljačka prekrivena hrđom pružala je udove kroz otpad i korov.

Crvenkasti bljeskovi palili su se i gasili na tmurnom nebu.

Ispod četvrtastog područja od dvije ulice spaljenih kuća i napredujućeg drveća, mrtav semafor visio je nad praznim raskrižjem. S druge strane raskrižja, tamo gdje je oprljena zgrada još uvijek pokazivala slova natpisa O-O! BOLJE DA UZMETE MAA iznad otrcane, spaljene slike prednjeg dijela automobila koji viri kroz stakleni izlog. Vatra nije otišla dalje, ali Jacku je bilo žao što nije. Point Venuti je bio uništen grad; a vatra je bolja od truljenja. Zgrada s napola uništenom reklamom za boje Maaco bila je prva u redu dućana. Knjižara Opasni planet, čajana Tea & Sympathy, Ferdyjeva trgovina zdravom hranom, Neon Village; Jack je mogao pročitati samo nekoliko naziva dućana, jer nad većinom njih boja se odavno skinula i strusila s fasada. Činilo se da su dućani zatvoreni, napušteni kao i tvornice i skladišta na brijegu. Čak i s mjesta gdje je stajao, Jack je vidio da su izlozi porazbijani tako davno da djeluju poput praznih okvira za naočale, bezizražajne oči idiota. Mrlje boje krasile su prednje strane dućana, crveno i crno i žuto, čudno sjajno i nalik ožiljcima u tupom sivom zraku. Neka gola žena, tako izgladnjela da joj je Jack mogao prebrojati rebra, ljuljala se polako i svečano kao vjetrokaz na smećem pokrivenoj ulici pred dućanima. Iznad njenog blijedog tijela obješenih grudi i s grmom pubesa, lice joj je bilo obojano blistavo narančasto. Narančasta joj je bila i kosa. Jack se prestao kretati i promatrao ludu ženu obojanog lica i kose kako diže ruke, izvija gornji dio tijela odmjereno kao da izvodi pokret Tai Chija, pruža lijevu nogu iznad podbulog leša psa, i ostaje u tom položaju kao kip. Simbol cijelog Point Venutija, luđakinja je ostala u položaju. Polako, noga joj se spustila, a mršavo tijelo se okrenulo.

Iza žene, iza reda praznih dućana, postajala je rezidencijalna Glavna ulica - ili je bar Jack pretpostavljao da je nekad tako bilo. I ovdje su sjajni ožiljci boje nagrđivali zgrade, sićušne katnice nekad sjajno bijele, sad prekrivene zarezima boje i grafitima. Jedan mu je slogan upao u oči: SAD STE MRTVI, našarano na bok izolirane, oguljene zgrade koja je nekad zacijelo bila pansion. Riječi su tamo bile dugo vremena.

JASONE, TREBAM TE, dozivao ga je Talisman jezikom istovremeno iznad i ispod govora.

"Ne mogu", šapnuo je Richard kraj njega. "Jack, znam da ne mogu."

Iza reda oguljenih kuća beznadnog izgleda, cesta se opet spuštala, i Jack je vidio samo stražnje dijelove dvaju crnih Cadillacovih limuzina, po jedna sa svake strane Glavne ulice, parkirane s nosevima nizbrdo, upaljenih motora. Kao trik-fotografija, djelujući nemoguće ogromno, nemoguće zlokobno, gornja - polovica? trećina? - crnog hotela uzidzala se iza stražnjih dijelova Cadillaca i očajnih kućica. Činilo se kao da lebdi, presječen zaobljenošću posljednjeg brijega. "Ne mogu ići tamo", ponovio je Richard.

"Nisam siguran čak ni da možemo proći kraj onog drveća", reče Jack. "Ne živciraj se, Richie."

Richard je ispustio neki čudan, šmrakvi zvuk koji je Jack tek trenutak kasnije prepoznao kao zvuk plača. Ogrlio je Richarda oko ramena. Hotel je vladao krajolikom - to je bilo očito. Crni hotel vladao je Point Venutijem, zrakom iznad njega, zemljom ispod njega. Gledajući ga, Jack je vidio kako se vjetrokazi okreću u suprotstavljenim smjerovima, tornjevi i tornjići izdižu poput bubuljica u sivom zraku. Agincourt je doista izgledao kao da je napravljen od kamena - tisuću godina starog kamena, crnog kao katran. Na jednom od gornjih prozora, naglo je bljesnulo svjetlo - Jacku je izgledalo kao da mu je hotel namignuo, potajno zabavljen što je konačno stigao tako blizu. Mutni obris kao da je skliznuo s prozora: sekundu kasnije, odraz oblaka zaplivao je preko stakla.

Odnekud iznutra, Talisman je pjevao pjesmu koju je samo Jack čuo.

3

"Mislim da je porastao", dahnuo je Richard. Zaboravio se češati otkako je ugledao hotel kako lebdi iza posljednjeg brijega. Suze su klizile preko i kroz uzdignute crvene kvržice na njegovim obrazima, a Jack je vidio da su mu oči sad potpuno okružene izdignutim osipom - Richard više nije morao škiljiti da bi škiljio. "Nemoguće je, ali taj hotel je nekad bio manji, Jack. Siguran sam u to."

"Ovog časa ništa nije nemoguće", rekao je Jack skoro nepotrebno - već su odavno prešli u prostor nemogućeg. A Agincourt je bio tako ogroman, tako dominantan, da je bio posve u neskladu s ostatkom grada.

Arhitektonska ekstravagancija crnog hotela, svi tornjići i mjedeni vjetrokazi pričvršćeni za uske tornjeve, kupole i tavanski prozori koji su ga trebali učiniti zaigranom fantazijom umjesto toga činili su ga prijetećim i košmarnim. Izgledao je kao da pripada u neku vrst antiDisneylanda gdje je Paško Patak zadavio Hinka, Dinka i Vinka, a Mickey je ubrizgavao heroin Minnie Mouse.

"Bojim se", rekao je Richard; a Talisman je pjevao JASONE DOĐI SAD.

"Samo se drži blizu mene, stari, i proći ćemo kroz to kao mast kroz gusku."

JASONE DOĐI SAD!

Gaj teritorijskog drveća tik ispred njih zašuškao je kad je Jack koraknuo naprijed.

Richrad je prestrašeno ustuknuo - možda je, shvatio je Jack,

Richard sad već skoro slijep, bez naočala i s očima koje se stišću.

Posegnuo je iza sebe i povukao Richarda naprijed, osjećajući pri tome kako su Richardova ruka i zapešće postali mršavi.

Richard ga je teturavo slijedio. Njegovo mršavo zapešće gorjelo je u Jackovoj ruci. "Što god radio, nemoj usporiti", reče Jack. "Samo moramo proći kraj njih."

"Ne mogu", jecao je Richard.

"Hoćeš da te nosim? Ozbiljan sam, Richarde. Mislim, moglo bi biti i puno gore. Kladim se, da nismo rasturili toliko njegovih ljudi tamo prijeko, bilo bi stražara na svakih pet metara."

"Ne možeš se kretati dovoljno brzo ako me nosiš. Usporit ću te."

Što za ime Sama Hilla{115} misliš da sad radiš? Prošlo je Jacku kroz glavu, ali rekao je: "Ostani s ove strane i trči kao lud, Richie. Kad kažem tri. Jasno? Jedan… dva… tri!"

Povukao je Richarda za ruku i počeo trčati kraj drveća. Richard se spotakao, dahnuo, zatim se uspio uspraviti i nastaviti kretati ne padajući. Gejziri prašine pojavili su se pri korijenu drveća, uzburkanost zemlje koja se dere i gmizavih stvorova koji su izgledali poput ogromnih buba, sjajni kao krema za cipele. Mala smeđa ptica poletjela je iz korova blizu gaja zlokobnog drveća, i gipki korijen nalik slonovoj surli jurnuo je iz prašine i uhvatio je u zraku.

Drugi korijen zapuzao je prema Jackovom lijevom gležnju, ali nije ga dosegnuo. Usta u gruboj kori zavijala su i vrištala.

(LJUBAVNIČČČČČE? LJUBAVNIČČČČČE?)

Jack je stisnuo zube i pokušao natjerati Richarda Sloata da poleti. Krošnje kompliciranog drveća počele su se njihati i sagibati. Cijela gnijezda i obitelji korijena klizila su prema bijeloj crti, krećući se kao da imaju neovisnu volju. Richard je oklijevao, zatim nedvojbeno usporio dok je okretao glavu da iza Jacka pogleda prema čudnom drveću.

"Miči se!" poviče Jack i povuče Richardovu ruku. Crvene izbočine bile su poput vrelog kamenja zakopanog ispod kože. Potegnuo je Richarda, vidjevši kako previše gmizavog korijenja zlurado puzi prema njima preko bijele crte.

Jack je stavio ruku Richardu oko pasa baš u trenutku kad je dugački korijen zafijukao kroz zrak i omotao se oko Richardove ruke.

"Isuse!" poviče Richard. "Jasone! Uhvatilo me! Uhvatilo me!"

S užasom, Jack je vidio vrh korijena, slijepu glavu crva, kako se podiže i zuri u njega. Trznuo se skoro lijeno kroz zrak, onda se opet omotao oko Richardove vrele ruke. Drugo korijenje počelo je kliziti preko ceste prema njima.

Jack je potegnuo Richarda što je jače mogao, i dobio još petnaest centimetara. Korijen oko Richardove ruke se napeo. Jack je stisnuo ruke Richardu oko pasa i nemilosrdno ga potegnuo unatrag. Richard je ispustio nezemaljski, plutajući vrisak. Na sekundu, Jack se bojao da se Richardu rame odvojilo, ali krupan glas u njemu rekao je VUCI! i ukopao je pete i povukao unatrag još jače.

Zatim su se obojica skoro stropoštali u gnijezdo uzbibanih korijena, jer je usamljeni pipak oko Richardove ruke uredno pukao. Jack je ostao na nogama samo mahnito ustuknuvši, svinuvši se u pasu da i Richarda zadrži iznad ceste. Na taj način prošli su kraj drveća baš kad su čuli one zvukove deranja i pucanja koje su jednom već čuli. Ovog puta, Jack nije morao reći Richardu da potrči.

Najbliže drvo posukljalo je iz tla i palo uz potresan udar samo metar-dva iza Richarda. Ostala su nahrupila na površinu ceste iza njega, mašući korijenjem kao divljom kosom.

"Spasio si mi život", rekao je Richard. Opet je plakao, više od slabosti i iscrpljenosti i šoka nego od straha.

"Od sada nadalje, dragi moj, putuješ pišalonca", rekao je Jack zadihano i sagnuo se da pomogne Richardu da mu se popne na leđa.

4

"Trebao sam ti reći", šaptao je Richard. Lice mu je gorjelo uz Jackov vrat, usta uz Jackovo uho. "Ne želim da me zamrziš, ali ne bih te krivio ako to učiniš, stvarno ne bih. Znam da sam ti trebao reći." Činilo se da je lagan kao čista ljuštura, kao da unutar njega više nije ostalo ništa.

"O čemu?" Jack je smjestio Richarda čvrsto u sredinu leđa, i opet je imao neugodan dojam da nosi samo praznu vreću mesa.

"Čovjek koji je dolazio posjećivati mog oca… i Tabor spremnost… i ormar." Richardovo naizgled prazno tijelo drhtalo je uz leđa njegova prijatelja. "Trebao sam ti reći. Ali nisam mogao reći čak ni sebi." Njegov dah, vreo kao i koža, uzrujano je puhnuo u Jackovo uho.

Jack je pomislio, To mu Talisman radi. Čas kasnije, ispravio se. Ne. To mu radi crni hotel.

Dvije limuzine koje su bile parkirane s nosovima prema dolje pri vrhu sljedećeg brijega nestale su negdje tijekom borbe s teritorijskim drvećem, ali hotel je ustrajao, postajući sve veći sa svakim Jackovim korakom. Mršava gola žena, još jedna žrtva hotela, još je izvodila svoj ludi spori ples pred mrkim redom dućana. Mala crvena svjetalca su plesala i gasila se, plesala po smrknutom zraku. Nije bilo nikakvo vrijeme, ni jutro ni popodne ni noć - bile su to Proklete zemlje vremena. Hotel Agincourt doista je izgledao kao da je napravljen od kamena, premda je Jack znao da nije - drvo kao da se kalcificiralo i zgusnulo, pocrnjelo samo od sebe, iznutra prema van. Mjedeni vjetrokazi, vuk i vrana i zmija i čudni kružni znakovi koje Jack nije prepoznao, vrtjeli su se pod kontradiktornim vjetrovima. Nekoliko prozora bljesnulo je upozorenje Jacku; ali to je možda bio samo odsjaj jednog od crvenih bljeskova. Još uvijek nije vidio podnožje brijega ni prizemlje Agincourta, i neće ih vidjeti sve dok ne prođe kraj knjižare, čajane i drugih dućana koji su izbjegli vatru. Gdje je Morgan Sloat?

Gdje je, kad smo već pri tome, cijeli prokleti odbor za doček? Jack je jače stegnuo Richardove tanke noge, slušajući kako ga Talisman opet zove, i osjetio čvršće, jače biće kako se propinje u njemu.

"Nemoj me mrziti zato što nisam mogao…" rekao je Richard, a glas mu je na kraju zamro.

JASONE, DOĐI SAD DOĐI SAD!

Jack je stisnuo Richardove tanke noge i prošao kraj spaljenog područja gdje je nekad stajalo toliko kuća. Teritorijsko drveće koje je te uništene blokove koristilo kao svoj privatni šank za ručak šaptalo je i bibalo se, ali bilo je predaleko da zabrine Jacka.

Žena usred prazne ulice prekrivene smećem polako se okrenula kad je postala svjesna dječaka koji napreduju niz brijeg. Bila je usred složene vježbe, ali svaka natruha Tai Chi Chuana ju je napustila kad je spustila ruke i ispruženu nogu i zastala posve mirna kraj mrtvog psa, gledajući opterećenog Jacka kako se spušta niz brijeg prema njoj. Načas se činila kao fatamorgana, previše halucinatorna da bi bila stvarna, ta izgladnjela žena s uzdignutom kosom i lica iste sjajno narančaste boje; onda je nezgrapno jurnula preko ceste u jedan od dućana bez imena. Jack se iskezio, ne znajući da će to učiniti - osjećaj trijumfa i nečeg što je mogao opisati samo kao oklopljenu vrlinu toliko ga je iznenadio.

"Možeš li doista stići do tamo?" dahnuo je Richard, a Jack je rekao: "Ovog časa mogu sve."

Mogao je odnijeti Richarda sve natrag do Illinoisa da mu je veliki pjevajući predmet zarobljen u hotelu naredio da to učini. I opet je Jack osjetio taj dojam dolaska raziješenja, i pomislio, Ovdje je tako mračno jer su svi ti svjetovi nagurani zajedno, pregurani kao trostruka ekspozicija na filmu.

5

Osjetio je ljude Point Venutija prije nego što ih je vidio. Neće ga napasti - Jack je to znao s potpunom sigurnošću još otkako je luđakinja pobjegla u dućan. Promatrali su ga. Ispod trijemova, kroz rolete, iz dubine praznih soba, zurili su prema njemu, da li sa strahom, bijesom ili frustracijom nije znao.

Richard je zaspao ili se onesvijestio na njegovim leđima, i disao je u zagrijanim, oštrim dašcima.

Jack je zaobišao leš psa i bacio pogled u stranu, prema rupi gdje bi trebao biti izlog knjižare Opasni Planet. Isprva je vidio samo prljave špagete upotrijebljenih injekcija koji su pokrivali pod, na i kraj razbacanih knjiga raštrkanih tu i tamo. Na zidovima, visoke police stajale su prazne kao da zijevaju. Onda mu je pogled privukao trzavi pokret u polumračnom stražnjem dijelu dućana i dva blijeda obrisa pojavila su se iz polutame. Oba su imala brade i duga naga tijela na kojima su se tetive isticale kao užad. Bjeloočnice četiri luda oka bljeskale su prema njemu. Jedan od golih ljudi imao je samo jednu ruku i kezio se. Pred njim je mahala erekcija, debela blijeda palica. Nije to mogao vidjeti, rekao je samome sebi. Gdje je čovjekova druga ruka? Bacio je pogled unatrag. Sad je vidio samo kovitlac mršavih bijelih udova.

Nije pogledao u izloge ni jednog drugog dućana, ali oči su ga pratile dok je prolazio.

Uskoro je hodao kraj sitnih jednokatnica. SAD SI MRTAV pružilo se po jednom bočnom zidu. Neće pogledati u prozore, obećao je samome sebi, ne može.

Narančasta lica ispod narančaste kose ljuljala su se kroz prizemni prozor.

"Dušo", šapnula je žena iz sljedeće kuće. "Slatko djetešce Jason." Ovog puta je pogledao. Sad si mrtav. Stajala je tik s druge strane razbijenog prozorčića, igrajući se lančićima umetnutim u bradavice, iskrivljeno mu se smiješeći. Jack se zabuljio u njene prazne oči, i žena je spustila ruke i s oklijevanjem se udaljila od prozora. Lančić joj se opustio među grudima.

Oči su gledale Jacka iz stražnjih dijelova mračnih soba, između škura, iz niskih procijepa ispod trijemova.

Hotel se uzdizao pred njim, ali više ne ravno naprijed. Cesta je zacijelo polako skretala, jer je sad Agincourt stajao izrazito s njegove lijeve strane. I je li se doista tako zapovjednički nadnosio? Njegova jasonska strana, ili Jason osobno, bljesnuli su u Jacku, i vidio je da crni hotel, premda još uvijek vrlo velik, nije nimalo nalik planini.

DOĐI TREBAM TE SAD, pjevao je Talisman. IMAŠ PRAVO NIJE TAKO VELIK KAO ŠTO ŽELI DA MISLIŠ.

Na vrhu posljednjeg brijega stao je i pogledao dolje. Bili su tamo, doista, svi oni. A i crni hotel je bio tamo, cijeli. Glavna ulica spuštala se prema plaži, koja se sastojala od bijelog pijeska prekidanog krupnim stijenama poput neravnih žutih zuba. Agincourt se propinjao nedaleko odatle njemu s lijeva, s oceanske strane okružen masivnim kamenim molom koji se pružao daleko u vodu. Ispred njega, pružajući se u crti, desetak dugačkih crnih limuzina, neke prašnjave, druge uglačane kao zrcala, stajalo je upaljenih motora. Oblaci bijelog ispušnog dima, niski oblaci bjelji od zraka, dizali su se iz mnogih automobila. Ljudi u crnim odijelima kao agenti FBI patrolirali su uzduž ograde, podižući ruke do očiju. Kad je Jack vidio dva crvena bljeska kako praskaju pred licem jednog čovjeka, automatski se trznuo u stranu oko boka kućica, krećući se prije nego što je svjesno shvatio da ljudi imaju dalekozore.

Sekundu ili dvije zacijelo je izgledao kao svjetionik, stojeći uspravno na vrhu brijega. Znajući da je trenutak nehaja skoro doveo do hvatanja, Jack je načas teško disao i oslonio rame o oljušten sivi zid kuće. Postavio je Richarda u udobniji položaj na svojim leđima.

U svakom slučaju, sad je znao da će morati nekako prići crnom hotelu s morske strane, što znači da mora neviđen prijeći plažu.

Kad se opet uspravio, virnuo je oko ruba kuće i pogledao niz brijeg. Smanjena vojska Morgana Sloata sjedila je u svojim limuzinama ili, nasumično poput mrava, milila pred crnom visokom ogradom. Jedan ludi trenutak Jack se potpuno precizno sjetio prvog pogleda na kraljičin ljetni dvorac. I tada je stajao iznad prizora punog ljudi koji su se naizgled nasumce kretali ovamo i onamo. Kako je sad tamo? Toga dana - koji kao da se odigrao u prapovijesti, tako se daleko morao prisjetiti - gomile pred paviljonom, cijeli prizor, imali su usprkos svemu nedvojbenu auru mira, reda. To je sad nestalo, znao je Jack. Sad Osmon vlada prizorom pred velikom šatorskom zgradom, a ljudi dovoljno hrabri da uđu u paviljon žure se pognutih glava. A što je s kraljicom? zapitao se Jack. Nije mogao ne sjetiti se toga šokantno poznatog lica uokvirenog bjelinom krevetnine.

A onda se Jacku srce skoro smrzlo, a vizija paviljona i bolesne kraljice vratila se natrag na svoje mjesto u Jackovom pamćenju. Sunce Gardener ušao je u Jackovo vidno polje, s rogom u ruci. Vjetar s mora podigao je debeli pramen bijele kose preko njegovih naočala. Na sekundu, Jack je bio siguran da može osjetiti njegov miris slatkaste kolonjske vode i trulosti džungle. Jack je na možda pet sekundi zaboravio disati i samo je stajao kraj ispucalog i oljuštenog zida, zureći dolje dok je luđak vikao naredbe ljudima u crnim odijelima, okretao se, pokazivao nešto Jacku skriveno, i pravio izražajan pokret neodobravanja.

Sjetio se disanja.

"Pa, sad imamo zanimljivu situaciju, Richarde", rekao je Jack. "Imamo hotel koji može udvostručiti svoju veličinu kad hoće, valjda, a dolje imamo i najvećeg luđaka na svijetu."

Richard, kojeg je Jack smatrao usnulim, iznenadio ga je mrmljajući nešto što se čulo samo kao žži.

"Molim?"

"Ožeži", šapnuo je Richard slabašno. "Miči se, kompa."

Jack se čak nasmijao. Sekundu kasnije, oprezno se kretao niz brijeg iza stražnjih strana kuća, prolazeći kroz visoke preslice prema plaži.

Četrdeseto Poglavlje

Speedy na plaži

1

Na dnu brijega, Jack se pružio po travi i puzao, noseći Richarda kao što je nekad nosio svoj ruksak. Kad je stigao do ruba visokog žutog korova pokraj ceste, polako je na trbuhu krenuo naprijed i virnuo van. Ravno ispred njega, s druge strane ceste, počinjala je plaža. Visoke, vjetrom oblikovane stijene pružale su se iz sivkastog pijeska; sivkasta voda pjenila se na obali. Jack je pogledao lijevo niz ulicu. Nedaleko od hotela, na kopnenoj strani ceste za plažu, stajala je dugačka urušena građevina kao odrezan komad svadbene torte. Iznad nje, drveni znak s velikom rupom na kojem je pisalo MOT LJEVA ZEMLJA. Motel Kraljeva zemlja, sjetio se Jack, gdje bi Morgan Sloat smjestio sebe i svoga dječačića tijekom opsesivnih proučavanja crnog hotela. Bljesak bjeline Sunca Gardenera lutao je dalje po ulici, očito kudeći nekolicinu ljudi u crnom i mašući rukom prema brijegu. On ne zna da sam ja već ovdje dolje, shvatio je Jack kad je jedan od ljudi počeo hodati cestom prema plaži, gledajući lijevo i desno. Gardener je napravio još jedan nagao, zapovjedni pokret, i limuzina parkirana u podnožju Glavne ulice okrenula se od hotela te počela pratiti čovjeka u crnom odijelu. Otkopčao je sako čim je došao na pločnik Glavne ulice, i izvadio pištolj iz držača na ramenu.

U limuzinama, vozači su okretali glave i zurili uz brijeg. Jack je blagoslovio svoju sreću - pet minuta kasnije, i odmetnuti Vuk s prevelikim pištoljem mogao je dovršiti njegov pokret za velikom zapjevanom stvari u hotelu.

Vidio je samo dva najviša kata hotela, i suludo uskovitlane naprave pričvršćene za arhitektonske ekstravagancije na krovu. Zbog crvolikog kuta gledanja, lukobran koji je presijecao plažu s desne strane hotela kao da se uzdizao šest metara ili više, marširajući niz pijesak i na vodu.

DOĐI SAD DOĐI SAD dozivao je Talisman riječima koje nisu bile riječi, već skoro tjelesni izrazi hitnosti.

Čovjek s pištoljem je sad nestao s vidika, ali vozači su još zurili za njim dok je išao uz brijeg prema luđacima Point Venutija. Sunce Gardener podigao je svoj rog i zagrmio: "Iskopajte ga! Hoću da ga iskopate!" Pokazao je rogom na još jednog čovjeka u crnom koji je upravo podizao dalekozor da pogleda niz ulicu prema Jacku. "Ti! Svinjski mozgu! Preuzmi drugu stranu ulice… i iskopaj tog zločestog dečka, o da, tog tako zločestog, zločestog, zločestog…" Glas mu je zamro kad je drugi čovjek pretrčao ulicu do suprotnog pločnika, pištolja već u šaci.

To je najbolja prilika koju će ikad imati, shvatio je Jack - nitko nije bio okrenut niz cestu za plažu. "Drži se čvrsto", šapnuo je Richardu koji se nije pokrenuo. "Vrijeme je za ples." Ustao je, i shvatio da su Richardova leđa vjerojatno vidljiva iznad žutog korova i visoke trave. Sagnuvši se, jurnuo je iz korova i spustio noge na cestu plaže.

Za sekundu, Jack Sawyer bio je ispružen na trbuhu u grubom pijesku. Gurao se naprijed stopalima. Jedna Richardova ruka stegnula mu se na ramenu. Jack je vijugao naprijed preko pijeska dok nije stigao iza prve visoke stijene; onda se naprosto prestao kretati i ležao s glavom na rukama, Richard lak kao list na njegovim leđima, teško dišući. Voda, ni šest metara daleko, udarala je na rub plaže. Jack je još čuo Sunce Gardenera kako vrišti o imbecilima i nesposobnjakovićima, ludog glasa koji je plovio dolje s visine Glavne ulice. Talisman ga je gurkao naprijed, gurkao ga dalje, dalje, dalje…

Richard mu je pao s leđa.

"Jesi dobro?"

Richard je podigao mršavu ruku i dotakao si čelo prstima, jagodicu palcem. "Valjda. Si mi vidio oca?"

Jack strese glavom. "Još ne."

"Ali tu je."

"Valjda. Mora biti." Kraljeva zemlja, sjetio se Jack, gledajući u sebi otrcanu fasadu, polomljen drveni znak. Morgan Sloat bi se zavukao u hotel koji je tako čest koristio prije šest-sedam godina. Jack je smjesta osjetio bijesno prisustvo Morgana Sloata blizu sebe, kao da je spoznaja o tome gdje je prizvala Sloata.

"Pa, ne brini za njega." Richardov glas bio je tanak poput papira.

"Hoću reći, ne brini da ću ja brinuti zbog njega. Mislim da je mrtav, Jack."

Jack je pogledao svoga prijatelja s novom brigom: je li moguće da Richard gubi razum? Nedvojbeno ima groznicu. Gore na brijegu, Sunce Gardener zaurlao je "RAŠIRITE SE!" kroz svoj rog.

"Misliš -"

A onda je Jack začuo još jedan glas, koji je isprva šaptao ispod Gardenerove bijesne zapovjedi. Bio je to napola poznati glas, i Jack mu je prepoznao ton i ritam prije nego što ga je doista identificirao. I, začudno, prepoznao je da ga zvuk toga glasa opušta - skoro kao da sad može prestati planirati i brinuti se, jer će se sve srediti - prije nego što je bio u stanju imenovati njegova vlasnika.

"Jack Sawyer", ponovio je glas. "Ovamo, sinko." Glas je pripadao Speedyju Parkeru.

"Mislim", rekao je Richard i opet sklopio svoje otekle oči i izgledao kao leš koji je nanijela plima.

Mislim da mi je otac mrtav, mislio je Richard, ali Jackov um bio je daleko od ludovanja njegova prijatelja.

"Ovamo, Jacky", pozvao je Speedy ponovno, i dječak je vidio da zvuk dolazi iz najveće skupine visokih stijena, tri spojene vertikalne hrpe samo koji metar od ruba vode. Tamna crta, oznaka najviše plime, presijecala je stijene na četvrtini visine.

"Speedy", šapne Jack.

"Aha", stigne odgovor. "Dovuci se ovamo da te zombiji ne vide, možeš? I povedi i prijatelja."

Richard je još ležao na pijesku, na leđima, s rukom preko lica. "Dođi, Richie", šapnuo mu je Jack u uho. "Moramo se malo pomaknuti na plaži. Speedy je ovdje."

"Speedy?" šapnuo je Richard, tako tiho da je Jack jedva čuo.

"Prijatelj. Vidiš one stijene tamo?" Podigao je Richardovu glavu na tanušnom vratu. "On je iza njih. On će nam pomoći, Richie. Ovog časa, dobro bi nam došla mala pomoć."

"Ne vidim dobro", požalio se Richard. "I tako sam umoran…"

"Popni mi se opet na leđa." Okrenuo se i skoro legao na pijesak. Richardove ruke prešle su mu preko ramena i slabašno se spojile.

Jack virne oko ruba stijene. Niz cestu, Sunce Gardener popravljao si je frizuru dok je kretao prema vratima Motela Kraljeva zemlja. Crni hotel zadivljujuće se uzdizao. Talisman je otvorio grlo i dozivao Jacka Sawyera. Gardener je oklijevao pred vratima motela, prešao obim rukama preko kose, stresao glavom, i odlučno se okrenuo pa počeo znatno brže hodati natrag prema dugoj crti limuzina. Rog se podigao.

"IZVJEŠĆA SVAKIH PETNAEST MINUTA!" zavrištao je. "VI, VODITELJI - RECITE MI AKO VIDITE MAKAR I KUKCA KAKO SE MIČE! OZBILJNO TO MISLIM, DA!"

Gardener se udaljavao; svi ostali su ga gledali. Došao je čas. Jack je krenuo iz svoga stjenovitog skrovišta i, saginjući se dok je držao Richardove tanušne podlaktice, pojurio niz plažu. Noge su mu podizale oblačiće vlažnog pijeska. Tri spojena stupa stijena koja su se činila tako blizu dok je razgovarao sa Speedyjem sad su djelovala kao da su kilometar daleko - otvoreni prostor između njega i njih nikako nije nestajao. Kao da su se stijene povlačile dok trči. Jack je očekivao da će čuti pucanj. Hoće li prvo osjetiti metak, ili će čuti odjek prije nego što ga metak obori? Konačno su tri stijene postale veće pred njegovim očima, a onda je stigao, padajući na prsa i kližući u njihov zaklon.

"Speedy!" rekao je, skoro se smijući usprkos svemu. Ali pogled na Speedyja, koji je sjedio kraj šarene dekice oslonjen na srednju stijenu, ubio mu je smijeh u grlu - i ubio mu bar pola nade.

2

Jer Speedy Parker izgledao je još gore nego Richard. Puno gore. Njegovo ispucalo, curkavo lice iscrpljeno je kimnulo Jacku, a dječaku se učinilo da Speedy potvrđuje svoju bespomoćnost. Speedy je imao na sebi stare smeđe kratke hlače, i cijela mu se koža činila užasno bolesnom, kao od gube.

"Smjesti se, stari Jack Putnik", šapnuo je Speedy promuklim, pucketavim glasom. "Puno toga moraš čuti, zato dobro otvori uši."

"Kako si?" upita Jack. "Mislim… Isuse, Speedy… mogu li nešto učiniti za tebe?"

Blago je spustio Richarda na pijesak.

"Otvori uši, kao što sam rekao. Ne brini ništa za Speedyja. Nije mi baš dobro, kako me sad vidiš, ali bi' će mi dobro opet ako napraviš š'a treba. Tata tvog prijatelja je to nahuck'o na mene - i na svoga sina, izgleda. Stari Bloat neće da mu dijete uđe u taj hotel, a, ne. Ali moraš ga tamo odvesti, sinko. Nema ti druge. Moraš to napravit'."

Speedy kao da je blijedio i vraćao se dok je govorio Jacku, koji je želio vrištati ili zavijati više nego što je to želio još od Vukove smrti. Oči su ga pekle, i znao je da želi zaplakati. "Znam, Speedy", rekao je. "To sam shvatio."

"Dobar si ti", reče starac. Nagnuo je glavu unatrag i pozorno promotrio Jacka. "Ti si stvarno taj. Cesta te označila, vidim. Ti si taj.

Ti ćeš uspjeti."

"Kako mi je mama, Speedy?" upita Jack. "Molim te, reci mi. Još je živa, zar ne?"

"Možeš je nazvati čim stigneš, doznat' jel' dobro", odgovori Speedy. "Ali prvo ga moraš uzet', Jack. Jer ako ga ne uzmeš, bi' će mrtva. Kao i Laura, kraljica. I ona će bit' mrtva." Speedy se podigao, mršteći, da si izravna leđa.

"Da ti kažem. Većina na dvoru je digla ruke od nje - kao da je već mrtva." Lice mu je odražavalo gađenje. "Svi se boje Morgana. Jer znaju da će im Morgan odrati kožu s leđa ako mu se sad ne zakunu na vjernost. Dok Laura još ima koji dah u sebi. Ali vani na udaljenim Teritorijima, dvonožne zmije kao što je Osmond i njegovi idu uokolo i govore ljudima da je već mrtva. A ako umre, Jack Putnik, ako umre…" Uperio je svoje uništeno lice u dječaka. "Onda ćemo imat' crni užas u oba svijeta. Crni užas. I možeš nazvat' mamu. Ali prvo ga moraš uzet'.

Moraš. To je jedino preostalo."

Jack ga nije morao pitati što pod time misli.

"Drago mi je što shvaćaš, sinko." Speedy je sklopio oči i naslonio glavu na kamen.

Sekundu kasnije, oči su mu se opet polako otvorile. "Sudbine. O tome se ovdje radi. Više sudbina, više života nego što znaš. Jesi kad

čuo ime Rushton? Slutim da jesi, kol'ko je vremena prošlo." Jack kimne.

"Sve te sudbine su razlog što te mama odvela u hotel Alhambra, Jack Putnik. Ja sam samo sjedio i ček'o, znao sam da ćeš se pojavit'.

Talisman te povukao ovamo, mali. Jason. I to ime si čuo, jel'da."

"To sam ja", reče Jack.

"Onda uzmi Talisman. Donio sam ovu sitnicu ovamo, da ti malo pomogne." Umorno je podigao dekicu koja je, vidio je Jack, bila od gume, te dakle uopće nije bila deka.

Jack je uzeo smotak gume iz Speedyjeve oprljene ruke. "Ali kako mogu ući u hotel?" upitao je. "Ne mogu prijeći preko ograde, i ne mogu doplivati s Richardom."

"Napuši ga." Speedyjeve oči opet su se sklopile.

Jack odmota predmet. Bio je to gumeni čamac u obliku konja bez nogu.

"Prepoznaješ je?" Speedyjev glas, koliko god uništen, imao je nostalgičnu lakoću. "Ti i ja smo je podigli, prije nekog vremena. Objasnio sam ti imena."

Jack se odjednom sjetio kako je došao Speedyju, onog dana koji se činio ispunjenim bljeskovima crnog i bijelog, i našao ga kako sjedi u okrugloj šupi popravljajući konje s vrtuljka. Tako se Dama ne hvata, ali njoj valjda neće smetati ako mi pomogneš da je vratim na mjesto. Sad je i to imalo veće značenje. Još jedan dio svijeta sjeo je Jacku na mjesto. "Srebrna Dama", rekao je.

Speedy mu je namignuo, a Jack je opet imao jezoviti dojam da se sve u njegovom životu urotilo da ga dovede točno do ove točke. "Jel' ti prijatelj dobro?" Bilo je to - skoro - skretanje s teme.

"Valjda." Jack je s nelagodom pogledao Richarda koji se otkotrljao na bok i disao plitko, sklopljenih očiju.

"Onda dok tako misliš, napuši staru Srebrnu Damu. Moraš povesti tog malog sa sobom pa makar šta. I on je dio toga." Speedyjeva koža kao da je postajala sve lošija dok su sjedili na plaži - zadobila je bolesnu pepeljasto sivu nijansu. Prije nego što je Jack podigao ventil do svojih usta, upitao je: "Mogu li učiniti nešto za tebe, Speedy?"

"Jasno. Skoči do apoteke Point Venuti i kupi mi bocu melema Lydije Pinkham." Speedy strese glavom. "Znaš ti kako ćeš pomoć' Speedyju Parkeru, mali. Uzmi Talisman. To je sve što mi treba."

Jack puhne u ventil.

3

Vrlo kratko nakon toga, gurnuo je čep smješten kraj repa čamca koji je izgledao kao metar i pol dugačak gumeni konj s abnormalno širokim leđima.

"Ne znam hoću li moći podići Richarda na ovo", rekao je, ne prigovarajući već samo razmišljajući na glas.

"U stanju je pratiti naredbe, stari Jack Putnik. Samo sjedi iza njega, da mu pomogneš da se pridrži. To je sve što mu treba."

I doista, Richard se odvukao u zaklon uspravnog kamenja i disao je glatko i ravnomjerno kroz otvorena usta. Mogao je spavati ili biti budan, Jack nije mogao ocijeniti.

"U redu", reče Jack. "Ima li iza tog mjesta neki mol ili nešto?"

"Bolje od toga, Jacky. Kad prođeš lukobran, vidjet ćeš vel'ke stupove - dio hotela su izgradili nad vodom. Vidjet ćeš ljestve među stupovima. Prevedi Richarda preko ljestava i naći ćete se na terasi sa stražnje strane. Tamo su veliki prozori - oni prozori što su k'o vrata, znaš? Otvori jedan od njih i doći ćeš u blagovaonicu." Uspio se nasmiješiti. "Kad uđeš u blagovaonicu, mislim da ćeš nanjušiti Talisman. I ne boj je se, sinko. Čeka te - doći će ti u ruku kao poslušan pas."

"Što će spriječiti sve one tipove da krenu za mnom?"

"Bah, oni ne mogu ući u crni hotel." Gađenje pred Jackovom glupošću bilo je otisnuto u svaku crtu na Speedyjevom licu.

"Znam, mislim na vodi. Zašto ne bi krenuli za mnom sa čamcem ili nešto?"

Sad se Speedy uspio nasmiješiti, bolno ali iskreno. "Mislim da ćeš shvatiti zašto, Jack Putnik. Stari Bloat i njegovi dečki moraju se držati dalje od vode, hee, hee. Ali ne brini za to - samo se sjeti što sam ti rek'o, i baci se na pos'o, čuješ?"

"Već sam tamo", rekao je Jack i krenuo prema stijenama da iza njih baci pogled na cestu i hotel. Uspio je prijeći cestu i doći do Speedyjeva zaklona bez da ga itko vidi; zacijelo može odvući Richarda tih metar-dva do vode i staviti ga na čamac. Ako bude imao imalo sreće, trebao bi neviđen stići sve do stupova - Gardener i ljudi s dalekozorima bili su uredotočeni na grad i padinu brijega.

Jack virne iza jednog od visokih stupova. Limuzine su još stajale pred hotelom. Jack je gurnuo glavu desetak centimetara dalje da pogleda preko ceste. Neki čovjek u crnom odijelu upravo je prolazio kroz vrata ruševine Motela Kraljeva zemlja - pokušavao je, vidio je Jack, ne gledati u crni hotel.

Odjeknula je zviždaljka, visoka i uporna kao ženski vrisak.

"Kreći!" šapne Speedy promuklo.

Jack je trznuo glavu prema gore i vidio kako na vrhu travnatog brijega, iza oronulih kuća, jedan čovjek u crnom puše u zviždaljku i pokazuje ravno niz brijeg prema njemu. Čovjekova tamna kosa lelujala mu je oko ramena - kosa, crno odijelo i sunčane naočale, izgledao je kao Anđeo smrti.

"NAŠAO GA! NAŠAO GA!" urlao je Gardener. "UPUCAJ GA!

TISUĆU DOLARA BRATU KOJI MI DONESE NJEGOVA JAJA!"

Jack se sakrio natrag u sigurnost stijena. Pola sekunde kasnije, jedan metak odbio se od prednje strane srednjeg stupa tik prije nego što je do njih stigao zvuk pucnja. Pa, sad znam, pomislio je Jack grabeći Richardovu ruku i vukući ga prema čamcu. Prvo te obori, onda čuješ pucanj.

"Sad moraš ići", rekao je Speedy u zadihanoj žurbi. "Za tri'est sekundi bi'će puno više pucnjave. Ostani iza lukobrana što duže možeš a onda presjeci. Uzmi ga, Jack."

Jack je mahnito, progonjeno pogledao Speedyja kad se drugi metak zabio u pijesak pred njihovim malim bedemom. Zatim je gurnuo Richarda na prednji dio čamca, i s određenim zadovoljstvom vidio kako je Richard dovoljno pri svijesti da zgrabi i drži se za gumene čuperke grive. Speedy je podigao desnu ruku pokretom koji je bio i mahanje i blagoslov. Na koljenima, Jack je gurnuo čamac skoro do ruba vode. Čuo je još jedan treptavi poziv zviždaljke. Zatim se uspne na noge. Još je trčao kad je čamac stigao do vode, i bio je mokar do pasa kad se uspeo na njega.

Jack je ravnomjerno veslao prema lukobranu. Kad je stigao do njegova kraja, skrenuo je na nezaštićeno otvoreno more i počeo veslati dalje.

4

Nakon toga, Jack se usredotočio na veslanje, čvrsto iz uma izbacivši ikakva pitanja o tome što bi učinio ako Morganovi ljudi ubiju Speedyja. Mora stići pod Stupove, i to je to. Jedan je metak pogodio vodu, dovodeći do sitne erupcije kapljica kakvih dva metra lijevo od njega. Čuo je još jedan kako se odbija od lukobrana uz zvuk ping. Jack je svom snagom zaveslao prema naprijed.

Prošlo je neko vrijeme, nije znao koliko. Konačno se skotrljao s ruba čamca i zaplivao sa stražnje strane, tako da može gurati brže mašući nogama. Skoro neprimjetna struja vukla ga je bliže cilju. Konačno su počeli stupovi, visoki zarasli trupci drveta debeli kao telefonski stupovi. Jack je izdigao bradu iz vode i vidio ogroman hotel kako se izdiže iznad široke crne terase, naginjući se nad njega. Bacio je pogled otraga prema desno, ali Speedy se nije ni pomakao. Ili jest?

Speedyjeve ruke izgledale su drugačije. Možda -

Nastao je lepet pokreta na dugačkom travnatom spustu iza reda oronulih kuća. Jack je podigao pogled i vidio četiri čovjeka u crnom kako jure natrag prema plaži. Jedan val udario je čamac, skoro mu ga istrgnuvši iz ruku. Richard zastenje. Dva čovjeka pokazivala su prema njemu. Usta su im se micala.

Još jedan visoki val zaljuljao je čamac i zaprijetio da će i čamac i Jacka Sawyera natrag prema plaži.

Val, pomisli Jack, kakav val?

Pogledao je prema prednjoj strani čim je čamac opet došao do mirne vode. Široka siva leđa nečeg nedvojbeno prevelikog da bude obična riba tonula su pod površinu. Morski pas? Jack je bio nelagodno svjestan svojih nogu koje lepršaju iza njega u vodi. Spustio je glavu pod vodu, bojeći se da će ugledati dugačak želudac u obliku cigare sa zubima kako juri prema njemu.

Nije vidio taj oblik, ne baš, ali ono što je vidio ga je zapanjilo.

Voda, koja se sad činila jako dubokom, bila je puna kao akvarij, premda u njoj nije bilo ni jedne ribe normalne veličine ili izgleda. U ovom akvariju plivala su samo čudovišta. Pod Jackovim nogama kretao se zoološki vrt prevelikih, ponekad nevjerojatno ružnih životinja. Morale su biti ispod njega i čamca sve otkako je voda postala dovoljno duboka za njih, jer je posvuda sve bilo prepuno. Stvor koji je prestrašio odmetnute Vukove klizio je kakvih tri metra duboko, dugačak kao teretni vlak za jug. Krenuo je prema gore dok ga je Jack gledao. Stvor je trepnuo zaštićenim očima. Dugački brkovi vukli su se unatrag od njegovih spiljastih usta - imao je usta poput vrata dizala, pomisli Jack. Stvor je kliznuo kraj njega, gurajući Jacka bliže hotelu težinom vode koju je pomakao, i izdigao je svoju mokru njušku iznad površine. Njegov krznati profil nalikovao je neandertalčevom.

Stari Bloat i njegovi ljudi ne smiju ni blizu vodi, rekao mu je Speedy, i nasmijao se.

Kakva je god sila zapečatila Talisman u crnom hotelu, stavila je te stvorove u vode kraj Point Venutija da spriječe pogrešne ljude da mu se približe; i Speedy je to znao. Velika tijela stvorova u vodi delikatno su gurkala čamac sve bliže i bliže stupovima, ali valovi koje su stvarali sprečavali su Jacka da vidi ono što se događalo na obali.

Podigao se na vrhu vala i ugledao Sunce Gardenera kojem je kosa vijorila na vjetru kako stoji kraj crne ograde ciljajući dugom, teškom lovačkom puškom u njegovu glavu. Čamac je utonuo; metak je fijuknuo iznad njegove glave uz zvuk prolaska kolibrija; stigao je i prasak. Kad je Gardener sljedeći put opalio, neki riboliki stvor dugačak tri metra s velikim jedrom od leđne peraje uspravio se ravno iz vode i zaustavio metak. Jednim pokretom, stvor se opet skotrljao dolje i presijekao vodu. Jack je vidio veliku neravnu rupu na njegovom boku. Sljedeći put kad se uzdigao na valu, Gardener je trčao preko plaže, očito na putu za Motel Kraljeva zemlja. Divovske ribe i dalje su ga dijagonalno gurale prema stupovima.

5

Ljestve, rekao je Speedy, i čim se Jack našao ispod široke terase virnuo je kroz polutamu da ih pokuša pronaći. Debeli stupovi, prekriveni algama i priljepcima i puni morskih trava, stajali su u četiri reda. Ako su ljestve postavljene u vrijeme kad je izgrađena terasa, sad bi mogle biti i beskorisne - u najmanju ruku, drvene ljestve bit će teško uočiti, zarasle u korov i priljepke. Veliki stupovi bili su sad puno deblji nego kad su postavljeni. Jack je prebacio podlaktice preko stražnjeg dijela gumenog konja i uz pomoć njegovog debelog repa podigao se na njega. Onda je, drhćući, raskopčao svoju promočenu košulju - istu onu bijelu košulju bar jedan broj premalu koju mu je Richard dao s druge strane Prokletih zemalja - i šljapkavo je spustio na čamac. Cipele su mu spale u vodi, pa je zgulio mokre čarape i bacio ih na košulju. Richard je sjedio na prednjem dijelu, oslonjen na koljena, sklopljenih očiju i zatvorenih usta.

"Tražimo ljestve", reče Jack.

Richard je to prihvatio uz jedva primjetan pokret glave.

"Misliš li da bi se mogao uspeti ljestvama, Richie?"

"Možda", šapne Richard.

"Pa, tu su negdje. Vjerojatno pričvršćene za neki stup."

Jack je veslao obim rukama, provodeći čamac između dva stupa u prvom redu. Dozivanje Talismana sad je bilo stalno, i činilo se skoro dovoljno snažnim da ga podigne sa čamca i spusti na terasu. Plutali su između prvog i drugog reda stupova, već pod teškom crnom crtom terase iznad njih; ovdje, kao i vani, mali crveni bljeskovi palili su zrak, iskretali se i gasili. Jack je brojao: četiri reda stupova, pet stupova u svakom redu. Dvadeset mjesta gdje bi mogle biti ljestve. Uz tamu ispod terase i beskrajne dodatke hodnika skiciranih stupovima, bilo je kao da šeću nekim katakombama.

"Nisu nas pogodili", rekao je Richard bez osjećaja. Istim glasom kakvim bi mogao reći "Nema kruha u dućanu."

"Imali smo pomoć." Pogledao je Richarda oslonjenog na koljena. Nikad se neće uspjeti popeti uz ljestve ako ga nekako ne pokrene.

"Stižemo do stupa", reče Jack. "Nagni se naprijed i odgurni nas, može?"

"Molim?"

"Tako da ne udarimo u stup", ponovi Jack. "Daj, Richarde. Trebam tvoju pomoć."

Činilo se da je upalilo. Richard je otvorio lijevo oko i stavio desnu ruku na rub čamca. Dok su plutali bliže debelom stupu, ispružio je lijevu ruku da ih skrene. Onda je nešto na stupu proizvelo pljackavi zvuk, kao usnice koje se mokro razdvajaju.

Richard je zastenjao i povukao ruku.

"Što je to bilo?" upitao je Jack, a Richard nije morao odgovoriti sad su obojica vidjeli pužolike stvorove koji su se držali stupova. Oči su im bile zatvorene, i usta. Uzbunjeni, počeli su mijenjati položaje na stupovima, cvokoćući zubima. Jack je spustio ruke u vodu i skrenuo čamac oko stupa.

"O, Bože", rekao je Richard. Ona sićušna usta bez usnica imala su puno zuba. "Bože, ne mogu izdržati -"

"Moraš izdržati, Richarde", reče Jack. "Zar nisi čuo Speedyja tamo na plaži? On je sad već možda i mrtav, Richarde, a ako jest, umro je tako da ja sigurno doznam kako ti moraš ući u hotel." Richard je opet sklopio oči.

"I nije me briga koliko puževa moramo ubiti da se popnemo uz one ljestve, ti se penješ na njih, Richarde. To je sve. To je to."

"Odjebi", reče Richard. "Ne moraš tako razgovarati sa mnom. Dosta mi je što si tako sav pun sebe. Znam da idem uz ljestve, gdje god bile. Vjerojatno imam temperaturu četrdeset, ali znam da se penjem. Samo ne znam mogu li to izdržati. Zato idi dovraga." Richard je cijeli taj govor izrekao sklopljenih očiju. S naporom je opet otvorio oba oka. "Luđak."

"Trebam te", reče Jack.

"Luđak. Popet ću se ja, seronjo jedan."

"Onda bolje da nađem ljestve", rekao je Jack, odgurnuo čamac naprijed prema sljedećem redu stupova, i ugledao ih.

6

Ljestve su visjele ravno dolje između dva unutarnja reda stupova, završavajući oko metar iznad površine vode. Taman pravokutnik na vrhu ljestava govorio je da se preklopna vrata otvaraju na terasu. U tami, bio je to samo duh ljestava, napola vidljiv.

"Imamo ih, Richie", reče Jack. Pažljivo je proveo čamac kraj sljedećeg stupa, pazeći da ga ne ostruže. Stotine pužolikih stvorenja koji su se držali za stup iskezilo je zube. Za sekundu, konjska glava na vrhu čamca klizila je ispod dna ljestava, a onda je Jack mogao posegnuti i dohvatiti najnižu prečku. "Dobro", rekao je. Prvo je svezao jedan rukav svoje mokre košulje oko prečke, zatim drugi oko krutog gumenog repa kraj sebe. Bar će čamac još biti ovdje - ako ikad izađu iz hotela. Jacku su se usta odjednom osušila. Talisman je pjevao, dozivajući ga. Oprezno je ustao u čamcu i prihvatio se za ljestve.

"Prvo ti", rekao je. "Neće biti lako, ali pomoći ću ti."

"Ne trebam tvoju pomoć", reče Richard. Ustavši, skoro se prevrnuo i obojicu ih izbacio iz čamca.

"Samo polako."

"Nemoj ti meni polako." Richard je ispružio obje ruke i umirio se. Usta su mu se stisnula. Djelovao je kao da ga je strah disati. Koraknuo je naprijed.

"Dobro."

"Seronjo." Richard je pomakao lijevu nogu naprijed, podigao desnu ruku, pomakao desnu nogu naprijed. Sad je mogao rukama napipati najnižu prečku, žustro škiljeći kroz desno oko. "Vidiš?"

"U redu", rekao je Jack, držeći obje ruke s dlanovima naprijed ispred sebe, ispruženih prstiju, pokazujući da neće uvrijediti Richarda nudeći mu tjelesnu pomoć.

Richard je rukama povukao ljestve, a noge su mu neizbježno kliznule naprijed, gurajući čamac sa sobom. Za sekundu je napola visio preko vode - samo Jackova košulja spriječila je čamac da ne isklizne ispod Richardovih nogu.

"Pomoć!"

"Povuci noge."

Richard je tako učinio i opet stao uspravno, teško dišući.

"Daj da ti pomognem, dobro?"

"Dobro."

Jack je prepuzao čamac dok se nije našao sasvim kraj Richarda. Vrlo oprezno je ustao. Richard je najnižu prečku uhvatio obim rukama, dršćući. Jack je stavio ruke na Richardove mršave kukove. "Pomoći ću ti da se podigneš. Nastoj ne lupati nogama - samo se podigni dovoljno visoko da stigneš jednim koljenom do prečke. Prvo stavi ruke gore na sljedeću." Richard je otvorio jedno oko i učinio tako.

"Spreman?"

"Idemo."

Čamac je skliznuo naprijed, ali Jack je trznuo Richarda prema gore, tako visoko da je lako spustio desno koljeno na najnižu prečku. Onda je Jack dograbio okomice ljestvi i snagom ruku i nogu stabilizirao čamac. Richard je stenjao, pokušavajući drugo koljeno povući na prečku; za sekundu je to i uspio. Za još dvije sekunde, Richard Sloat stajao je uspravan na ljestvama.

"Ne mogu dalje", rekao je. "Mislim da ću pasti. Tako mi je zlo, Jack."

"Idi gore još samo jednu prečku, molim te. Molim te. Onda ti mogu pomoći."

Richard je iscrpljeno podigao ruke za jednu prečku. Gledajući prema terasi, Jack je vidio da su ljestve dugačke sigurno deset metara. "Sad pomakni noge. Molim te, Richarde."

Richard je polako prvo jednu, pa onda i drugu nogu stavio na drugu prečku.

Jack spusti ruke s vanjske strane Richardovih stopala i povuče se gore. Čamac je skrenuo prema van po polukružnoj putanji, ali on je podigao koljena i obje noge sigurno spustio na najnižu prečku. Pridržan Jackovom istegnutom košuljom, čamac se vratio kao pas na uzici.

Trećinu puta uz ljestve, Jack je morao staviti jednu ruku Richardu oko pasa da ne padne u crnu vodu.

Konačno, pravokutni kvadrat preklopnih vrata zaplutao je u crnom drvetu točno iznad Jackove glave. Stisnuo je Richarda k sebi - njegova besvjesna glava pala je na Jackova prsa - posegnuvši i oko Richarda i oko ljestava lijevom rukom, i isprobao je vrata desnom. A što ako su zakucana? Ali smjesta su se podigla i tresnula o terasu. Jack je lijevu ruku čvrsto podvukao pod Richardova pazuha i povukao ga iz tame i kroz rupu na terasi.

Interludij

Sloat u ovom svijetu (V)

Motel Kraljeva zemlja bio je prazan skoro šest godina, i imao je pljesnjivi miris požutjelih novina tipičan za dugo prazne zgrade. Taj miris je isprva uznemirio Sloata. Njegova baka s majčine strane umrla je kod kuće dok je Sloat bio dječak - trebalo joj je četiri godine, ali konačno je uspjela - i miris njenog umiranja bio je nalik ovom. On nije htio taj miris, ni te uspomene, u trenutku koji bi trebao biti njegov najveći trijumf.

No sad to više nije bilo važno. Čak ni silni gubici koje mu je Jack tako neugodno nanio svjoim ranim dolaskom u Tabor spremnost nisu bili važni. Njegovi raniji osjećaji očaja i bijesa pretvorili su se u mahnitost nervoznog uzbuđenja. Spuštene glave, trzavih usnica, sjajnih očiju, šetkao se naprijed-natrag kroz sobu u kojoj su nekada odsijedali Richard i on. Ponekad bi stisnuo ruke iza leđa, ponekad bi pljesnuo šakom o drugi dlan, ponekad bi gladio svoju ćelu. Najčešće je pak koračao kao što je činio na studiju, ruku stisnutih u čvrste i nekako analne šake, skrivenih noktiju opako zabijenih u dlanove.

Želudac mu je bio čas pun kiseline, a čas vrtoglavo lagan.

Stvari su dolazile do kraja.

Ne; ne. Dobra zamisao, pogrešan izraz.

Stvari se sklapaju.

Richard je dosad mrtav. Sin mi je mrtav. Mora biti. Preživio je Proklete zemlje - jedva - ali neće preživjeti Agincourt. Mrtav je. Nemoj gajiti lažne nade o tome. Jack Sawyer ga je ubio, i iskopat ću mu oči iz žive glave zbog toga.

"Ali i ja sam ga ubio", šapnuo je Morgan, zastajući načas.

Odjednom je pomislio na svoga oca.

Gordon Sloat bio je smrknuti luteranski svećenik u Ohiju - Morgan je cijelo dječaštvo proveo pokušavajući pobjeći od toga oštrog i zastrašujućeg čovjeka. Konačno je pobjegao na Yale. Cijeli je um i duh u drugoj godini srednje škole usredotočio na Yale prvenstveno iz jednog razloga koji nije priznavao svjesnim umom ali je bio ukopan kao stijena: to je bilo mjesto kamo se njegov neotesan, seoski otac nikad ne bi usudio otići. Kad bi njegov otac ikad pokušao stupiti nogom na kampus Yalea, nešto bi mu se dogodilo.

Što bi to nešto točno moglo biti, Sloat srednjoškolac nije bio siguran… ali bilo bi otprilike slično, osjećao je, onome što se dogodilo sa Zlom vješticom kad je Dorothy bacila vjedro vode na nju. I ta spoznaja kao da je bila istinita: njegov otac doista nikad nije stupio na kampus Yalea. Od prvog Morganovog dana tamo, moć Gordona Sloata nad njegovim sinom počela je slabjeti - a to je već samo po sebi sav trud i muku činilo vrijednima.

Ali sad, dok je stajao stegnutih šaka i noktiju zabijenih u meke dlanove, njegov otac je progovorio: Što čovjeku donosi da dobije cijeli svijet ako izgubi vlastitog sina?

Načas, onaj mokar žuti miris - miris praznog motela, miris bake, miris smrti - ispunio mu je nosnice, kao da će ga ugušiti, i Morgan Sloat/Morgan od Orrisa se prestrašio.

Što čovjeku donosi -

Jer u Knjizi dobrog poljodjelstva piše da čovjek neće plod svoga sjemena dovesti ni na kakvo mjesto žrtvovanja, jer što Što čovjeku donosi -

Taj će čovjek biti proklet, i proklet, i proklet da dobije cijeli svijet, ako izgubi vlastitog sina?

Smrdljiva žbuka. Suhi miris antiknih mišjih govana koja se pretvaraju u prašinu u tamnim prostorima iza zidova. Luđaci. Luđaci na ulicama.

Što čovjeku koristi?

Mrtav. Jedan sin mrtav u onom svijetu, jedan sin mrtav u ovom.

Što čovjeku donosi?

Sin ti je mrtav, Morgane. Mora biti. Mrtav u vodi, ili mrtav pod stupovima i pluta tamo negdje dolje, ili mrtav - sigurno! - gore. Nije to mogao podnijeti. Nije mogao -

Što čovjeku donosi -

I odjednom mu je sinuo odgovor.

"Donosi čovjeku svijet!" povikao je Morgan u sobi što je trulila. Počeo se smijati i opet koračati. "Čovjeku donosi svijet, i, Jasona mi, svijet je dovoljan!"

Smijući se, počeo je koračati sve brže i brže, i ubrzo je krv počela kapati iz njegovih stegnutih šaka.

Jedan auto stao je pred motelom kakvih deset minuta kasnije. Morgan je prišao prozoru i vidio Sunce Gardenera kako naglo izlazi iz Cadillaca.

Sekundu kasnije lupao je po vratima obim šakama, kao trogodišnjak u napadu bijesa koji mlati po podu. Morgan je vidio da je čovjek potpuno poludio, i pitao se je li to dobro ili loše.

"Morgane!" urlao je Gardener. "Otvori mi, gospodaru! Vijesti! Imam vijesti!"

Sve tvoje vijesti sam vidio kroz dalekozor, mislim. Lupaj po tim vratima još neko vrijeme, Gardeneru, dok se odlučim o ovome. Je li dobro što si lud, ili je loše?

Dobro, odlučio je Morgan. U Indiani, Gardener je u ključnom trenutku postao Sunce Žuto i pobjegao ne pobrinuvši se jednom zauvijek za Jacka. Ali sad ga je divlji bijes opet učinio vrijednim povjerenja. Ako Morganu bude trebao kamikaze-pilot, Sunce Gardener će biti prvi u zrakoplovu.

"Otvori mi, gospodaru! Vijesti! Vijesti! V-"

Morgan otvori vrata. Premda je i on bio divlje uzbuđen, lice koje je pokazao Gardeneru bilo je skoro jezovito smireno.

"Polako", rekao je. "Polako, Gard. Puknut će ti neka žila."

"Otišli su u hotel… plaža… pucali na njih dok su bili na plaži… glupi seronje promašili… u vodi, mislio sam… uhvatit ćemo ih u vodi… onda su se duboka stvorenja pojavila… imao sam ga u ciljniku… imao sam tog zločestog dečka USRED SVOGA CILJNIKA… a onda… stvorovi… oni… oni…"

"Uspori", reče Morgan umirujuće. Zatvorio je vrata i izvadio pljosku iz unutrašnjeg džepa. Pružio ju je Gardeneru, koji je odvrnuo poklopac i uzeo dva velika gutljaja. Morgan je čekao. Lice mu je bilo dobroćudno, smireno, ali vena mu je pulsirala nasred čela, a ruke su mu se zatvarale i otvarale, zatvarale i otvarale.

"Moj sin", rekao je Gardeneru. "Kažu li tvoji ljudi da je bio živ ili mrtav kad ga je Jack stavio na čamac?"

Gardener je stresao glavom - ali oči su mu govorile što misli. "Nitko ne zna sigurno, gospodaru. Neki kažu da su vidjeli kako se miče. Neki kažu da nisu."

Nije važno. Ako nije bio mrtav onda, mrtav je sada. Jedan udah zraka na tome mjestu i pluća će mu eksplodirati.

Gardenerovi obrazi bili su puni boje od viskija, a oči su mu suzile. Nije vratio pljosku već je stajao i držao je. To je Sloatu odgovaralo. Nije htio ni viski ni kokain. Bio je na onome što su hipici u šezdesetima nazivali prirodni trip.

"Kreni od početka", reče Morgan, "i ovog puta budi suvisao."

Jedino što je Gardener imao reći Morganu a što ovaj nije shvatio iz prvog isprekidanog govora bilo je to da je dolje na plaži i stari crnjo, a to je mogao i sam pogoditi. Svejedno, pustio je Gardenera da nastavi. Gardenerov glas bio je umirujuć, njegov bijes osvježavajuć.

Dok je Gardener govorio, Morgan je po posljednji put prošao kroz sve mogućnosti, izbacujući svoga sina iz jednakosti uz kratki trzaj žaljenja.

Što donosi čovjeku? Donosi mu svijet, a svijet je dovoljan… ili, u ovom slučaju, svjetovi. Dva za početak, a i više kad i ako se pojave. Mogu ako hoću vladati svima njima - mogu biti nešto kao Bog univerzuma.

Talisman. Talisman je Ključ?

Ne; o, ne.

Ne ključ, već vrata; zaključana vrata koja stoje između njega i njegove sudbine. Nije htio otvoriti ta vrata već ih uništiti, uništiti ih do kraja i potpuno i zauvijek, tako da se više nikad ne mogu zatvoriti, a kamoli zaključati.

Kad se Talisman razbije, svi ti svjetovi će biti njegovi svjetovi, "Gard!" rekao je, i opet trzavo počeo hodati.

Gardener je upitno pogledao Morgana.

"Gospodaru? Ne razum-" Morgan je stao pred Gardenerom, očiju grozničavih i blistavih. Lice mu se naboralo. Postalo lice Morgana od Orrisa. Opet postalo lice Morgana Sloata.

"Čovjeku donosi svijet", rekao je Morgan spuštajući ruke na Osmondova ramena. Kad ih je sekundu kasnije maknuo, Osmond je opet bio Gardener. "Čovjeku donosi svijet, a svijet je dovoljan."

"Gospodaru, ne shvaćate", rekao je Gardener, gledajući Morgana kao da je poludio. "Mislim da su ušli unutra. Unutra, gdje je ONO. Pokušali smo ih ustrijeliti, ali stvorenja… stvorenja iz dubina… su se uzdigla i zaštitila ih, kao što je rekla Knjiga dobrog poljodjelstva… a ako su unutra…" Gardenerov glas se dizao. Osmondove oči su se kotrljale s mješavinom mržnje i očaja.

"Shvaćam", reče Morgan utješno. Lice i glas bili su mu opet mirni, ali šake su mu radile i radile, i krv je kapala na pljesnivi sag. "Ahaaaaha, bogme-da, ja i ja. Otišli su unutra, i moj sin nikad neće izaći. Ti si svoga izgubio, Gard, a sad sam i ja izgubio svoga."

"Sawyer!" zalaje Gardener. "Jack Sawyer! Jason! To -" Gardener je počeo užasno psovati, i nastavio skoro pet minuta. Psovao je Jacka na dva jezika; glas mu je pucao i znojio se od bola i ludog bijesa. Morgan je stajao tamo i pustio ga da sve to izbaci iz sebe.

Kad je Gardener zadihano zastao i opet potegnuo iz pljoske, Morgan reče:

"Dobro! Udvostručimo napore! Sad slušaj, Gard - slušaš li me?"

"Da, gospodaru."

Gardenerove/Osmondove oči sjajile su gorkom pozornošću. "Moj sin nikad neće izaći iz crnog hotela, a mislim da neće ni Sawyer. Vrlo su velike šanse da nije još dovoljno Jason da izađe na kraj s onim što je unutra. TO će ga vjerojatno ubiti, ili izludjeti, ili poslati stotinu svjetova daleko. Ali možda će izaći, Gard. Da, možda."

"On je najlošiji ološni kujin skot koji je ikad disao", šapne Gardener. Ruka mu se stezala na pljoski… stezala… stezala… i sad su mu prsti doista počeli stvarati udubine na čeličnoj čuturi. "Kažeš da je stari crnjo dolje na plaži?"

"Da."

"Parker", rekao je Morgan, a istog je časa Osmond rekao: "Parkus."

"Mrtav?" upita Morgan bez velikog zanimanja.

"Ne znam. Mislim da jest. Da pošaljem ljude dolje da ga pokupe?"

"Ne!" reče Morgan oštro. "Ne - ali mi ćemo otići dolje blizu njega, zar ne, Gard?"

"Hoćemo?" Morgan se iskezio.

"Da. Ti… ja… svi mi. Jer, ako Jack izađe iz hotela, prvo će otići tamo. Neće ostaviti svog starog prijatelja i suborca dolje na plaži, zar ne?"

Sad se i Gardener iskezio. "Ne", reče. "Ne."

Po prvi put, Morgan je postao svjestan tupog i pulsirajućeg bola u svojim šakama. Otvorio ih je i zamišljeno se zagledao u krv koja je tekla iz dubokih polukružnih rana na njegovim dlanovima. Smiješak mu nije zadrhtao. Dapače, proširio se.

Gardener je ozbiljno zurio u njega. Morgana je ispunio jak osjećaj moći. Posegnuo je prema svome vratu i stegnuo jednu krvavu ruku oko ključa koji je donio munje.

"Donosi čovjeku svijet", šapnuo je. "Možeš li reći aleluja." Usnice su mu se još više podigle. Iskezio se bolesnim žutim osmijehom odmetnutog vuka-vuka koji je star ali još uvijek prepreden i uporan i moćan. "Dođi, Gard", rekao je. "Idemo na plažu."

Četrdeset i prvo Poglavlje

Crni hotel

1

Richard Sloat nije bio mrtav, ali kad je Jack podigao svoga starog prijatelja u naručje, bio je u nesvijesti.

Tko je sad stado? upitao je Vuk u njegovoj glavi. Budi oprezan, Jack! Vuk! Budi -

DOĐI K MENI! DOĐI SADA! pjevao je Talisman svojim moćnim, bezvučnim glasom. DOĐI K MENI, DOVEDI STADO, I SVE ĆE BITI DOBRO I SVE ĆE BITI DOBRO I -

"- sve će stvari biti dobre", zaškripi Jack.

Krenuo je naprijed i skoro stao natrag kroz preklopna vrata, kao klinac koji sudjeluje u nekom čudnom dvostrukom pogubljenju vješanjem. Ljuljaj se s prijateljem, pomislio je Jack suludo. Srce mu je lupalo u ušima, i načas mu se činilo da bi mogao povratiti ravno dolje u sivu vodu što je pljuskala o stupove. Onda se umirio i nogom zatvorio preklopna vrata. Sad se čuo samo zvuk vjetrokaza - kabalističkih mjedenih oblika koji se nemirno vrte na nebu.

Jack se okrenuo prema Agincourtu.

Bio je na širokoj terasi poput uzdignute verande, vidio je. Nekad, mondeni ljudi iz dvadesetih i tridesetih godina sjedili su ovdje vani u vrijeme koktela, pod sjenom suncobrana, pijući gin rickeyje i sidecare{116}, možda čitajući najnoviji roman Edgara Wallacea ili Elleryja Queena{117}, možda samo gledajući van prema mjestu gdje se moglo mutno naslutiti otok Los Cavernes - plavosivu kitovsku grbu koja sanja na obzoru. Muškarci u bijelom, žene u pastelnim bojama.

Nekad, možda.

Sad su daske bile iskrivljene i izobličene i popucale. Jack nije znao koje je boje terasa bila prije, ali sad je postala crna, kao i ostatak hotela - boja ovog mjesta bila je boja koju je zamišljao za maligne tumore u plućima svoje majke.

Šest metara dalje bili su Speedyjevi "prozori-vrata" kroz koja su gosti prolazili ovamo i onamo u tim mutnim starim danima. Bila su zasapunjana širokim bijelim potezima tako da su izgledala kao slijepe oči.

Na jednima je pisalo:

POSLJEDNJA PRILIKA DA SE VRATIŠ KUĆI

Zvuk valova. Zvuk kovitlanja željeznarije na zakrivljenim krovovima. Zadah morske soli i starih prolivenih pića - pića koja su odavno prolili lijepi ljudi koji su sad naborani i stari. Zadah samog hotela. Opet je pogledao zasapunjani prozor i bez nekog stvarnog iznenađenja vidio da se poruka već promijenila.

VEĆ JE MRTVA JACK PA ZAŠTO SE MUČIŠ?

(tko je sad stado?)

"Ti, Richie", reče Jack, "ali nisi sam."

Richard je u Jackovom naručju ispustio hrkav zvuk pobune. "Dođi", rekao je Jack i počeo hodati. "Još jedan kilometar. Višemanje."

2

Zasapunjani prozori kao da su se proširili dok je Jack hodao prema Agincourtu, kao da ga crni hotel sad promatra sa slijepim ali prezrivim iznenađenjem.

Dječačiću, zar doista misliš da možeš doći ovamo i stvarno se nadati da ćeš ikad izaći? Misliš li da je u tebi doista toliko Jasona?

Crveni bljeskovi poput onih koje je vidio u zraku sjajili su i jurili preko mutnog stakla. Načas su zadobili obris. Jack ih je promatrao, čudeći se, dok su postajali sićušni vatreni vilenjaci. Klizali su po mjedenim ručkama vrata i okupili se tamo. Ručke su počele tupo blistati, kao željezo u kovačnici.

Hajde, dječače. Dodirni jednog. Pokušaj.

Jednom, kad mu je bilo šest godina, Jack je stavio prst na hladnu ploču električnog grijača i zatim okrenuo kontrolno dugme na JAKO. Bio je samo znatiželjan koliko će se brzo ploča zagrijati. Sekundu kasnije povukao je prst, već s plikom, uz povik bola. Phil Sawyer je dojurio, bacio pogled i upitao Jacka kad je počeo osjećati tu čudnu potrebu da se živ spali.

Jack je stajao s Richardom u rukama, promatrajući tupo sjajne ručke.

Hajde, dječačiću. Sjećaš se kako je štednjak palio? Mislio si da ćeš imati dosta vremena da povučeš prst - "Dovraga", mislio si, "ta stvar se čak ni ne zarumeni skoro minutu" - ali spalilo je odmah, zar ne? Sad, što misliš kakav će to biti osjećaj, Jack?

Još crvenih iskrica tekuće je klizilo niz staklo do kvaki francuskih vrata. Ručke su počele dobivati delikatni izgled, crveni s bijelim rubom, metal koji je samo koji stupanj daleko od topljenja i kapanja. Ako dotakne jednu od tih kvaki, utonut će mu u meso, prijeći tkivo i kipeći krv. Agonija neće biti ni nalik ničemu što je ikad u životu osjetio.

Načas je čekao s Richardom u rukama, nadajući se da će ga Talisman opet pozvati, ili da će se pojaviti njegova jasonska strana. Ali u glavi mu je zaškripao glas njegove majke.

Zar te uvijek nešto ili netko mora gurati, Jacko? Daj, veliki moj - ti si ovo sam pokrenuo; možeš i nastaviti ako to stvarno želiš. Zar onaj drugi tip mora sve napraviti za tebe?

"Dobro, mama", reče Jack. Malo se smiješio, ali glas mu je drhtao od straha. "Evo nešto za tebe. Samo se nadam da se netko sjetio spakirati kremu protiv opeklina."

Ispružio je ruku i uhvatio jednu od vrelih kvaka.

Samo što nije bila vrela; sve je to bila samo iluzija. Kvaka je bila topla, ali to je bilo sve. Dok ju je Jack okretao, crveni sjaj zamro je na svim kvakama. I dok je gurao staklena vrata prema unutra, Talisman je opet zapjevao, dižući mu žmarce svuda po tijelu:

BRAVO! JASONE! K MENI! DOĐI K MENI!

S Richardom u naručju, Jack je koraknuo u blagovaonicu crnog hotela.

3

Dok je prelazio prag, osjetio je neku neživu silu - nešto poput mrtve ruke - kako ga pokušava izgurati van. Jack je gurnuo protiv sile, i skundu-dvije kasnije, osjećaj odgurivanja je prestao.

Prostorija nije bila osobito mračna - ali mutni prozori davali su joj monokromnu bjelinu koja se Jacku nije sviđala. Osjećao se zamagljeno, slijepo. Ovdje je bilo žutih mirisa truleži u zidovima gdje se gips polako pretvarao u gadnu juhu: mirisi praznog doba i kisele tame. Ali bilo je tu još toga, i Jack je to znao i bojao se toga.

Jer ovo mjesto nije prazno.

Kakve bi točno stvari mogle biti tu, to nije znao - ali znao je da se Sloat nikad nije usudio ući, i pretpostavljao je da se ni nitko drugi ne bi usudio. Zrak je bio težak i neugodan u njegovim plućima, kao da se pune sporim otrovom. Osjećao je čudne razine i iskošene prolaze i tajne sobe i slijepe hodnike iznad sebe kako ga pritišću kao zidove velike i složene kripte. Ovdje je bilo ludila, i hodajuće smrti, i brbljave nerazumnosti. Jack možda nije imao riječi da izrazi sve te stvari, ali svejedno ih je osjećao… i prepoznao. Kao što je znao da ga svi Talismani u svemiru ne mogu zaštititi od tih stvari. Ušao je u čudan, rasplesani obred čiji zaključak, osjećao je, uopće nije predodređen unaprijed.

Bio je prepušten sam sebi.

Nešto ga je zaškakljalo po stražnjoj strani vrata. Jack je prešao rukom preko toga i odmakao se u stranu. Richard je gusto zastenjao u njegovom naručju.

Bio je to krupan crni pauk koji je visio na niti. Jack podigne pogled i ugleda mu mrežu u jednom od nepomičnih stropnih ventilatora, zapetljanu prljavu zbrku između drvenih letvica. Paukovo tijelo bilo je podbuhlo. Jack mu je vidio oči. Nije se sjećao da je ikad prije vidio paukove oči. Jack je počeo zaobilaziti obješenog pauka prema stolovima. Pauk se okrenuo na kraju svoje niti, slijedeći ga.

"Feveni lofov!" zaskvičao je odjednom prema njemu.

Jack je vrisnuo i stisnuo Richarda k sebi s paničnom, galvanskom snagom. Njegov vrisak odjekivao je prostorijom visokog stropa. Negdje u sjenama dalje začuo se težak metalni udarac, i nešto se nasmijalo.

"Feveni lofov, feveni LOFOV!" vrištao je pauk, a onda se odjednom uzvere natrag u mrežu pod neravnim limenim stropom.

Srca koje je lupalo, Jackje prešao blagovaonicu i spustio Richarda na jedan stol. Dječak je opet zaječao, vrlo tiho. Jack je osjećao iskrivljene kvrge pod Richardovom odjećom.

"Moram te nakratko ostaviti ovdje, rista", reče Jack.

Iz sjena visoko gore: "…ja ću se… dobro… dobro pobrinuti za njega ti feveni… feveni lofove…" Čulo se tamno, zujavo hihotanje.

Pod stolom na koji je Jack spustio Richarda bila je hrpa stolnjaka. Prva dva-tri bila su ljigava od plijesni, ali na pola hrpe pronašao je jedan koji nije bio pretjerano grozan. Raširio ga je i prekrio njime Richarda do vrata. Krenuo je dalje.

Glas pauka šaptao je tanko iz ventilatora, dolje iz tame koja je bazdila na muhe u raspadu i u svilu omotane ose. "…ja ću se pobrinuti za njega, ti feveni lofove…"

Jack je podigao pogled, hladan, ali nije vidio pauka. Mogao je zamisliti te hladne očice, ali to je bila samo mašta. Nadošla mu je mučna, odvratna slika: taj pauk kako se penje na Richardovo lice, ukopavajući se između Richardovih opuštenih usnica i u Richardova usta, cijelo vrijeme mrmljajući feveni lofov, feveni lofov, feveni lofov…

Pomislio je da bi trebao povući stolnjak i preko Richardovih usta, i otkrio da se ne može natjerati da pretvori Richarda u nešto što bi toliko nalikovalo lešu - skoro kao neki poziv.

Vratio se Richardu i stajao tamo, neodlučan, znajući da su sile koje ga okružuju vrlo sretne već zbog same te neodlučnosti - bilo što da ga zadrži podalje od Talismana.

Posegnuo je u džep i izvadio veliku tamnozelenu špekulu. Čarobno zrcalo u drugom svijetu. Jack nije imao razloga vjerovati da sadrži bilo kakve posebne moći protiv zlih sila, ali bila je s Teritorija… a, osim Prokletih zemalja, Teritoriji su prirođeno dobri. A prirođena dobrota, rezonirao je Jack, mora imati vlastite moći nad zlom.

Stavio je špekulu Richardu u ruku. Richardova se ruka sklopila, zatim polako opet otvorila čim je Jack maknuo prste.

Negdje iznad njihovih glava, pauk je hihotao prljavim smijehom.

Jack se sagnuo nad Richarda, nastojeći ignorirati zadah bolesti - tako nalik zadahu ovog mjesta - i promrmljao: "Drži to u ruci, Richie. Čvrsto je drži, kompa."

"Ne z… kompa", promrmljao je Richard, ali ruka mu se slabašno sklopila oko špekule.

"Hvala, Richie, stari moj", reče Jack. Blago je poljubio Richardov obraz i onda krenuo preko blagovaonice prema otvorenim dvokrilnim vratima na suprotnom kraju. Kao Alhambra, pomislio je. Blagovaonica tamo vodi u vrt, ovdje vodi na terasu nad vodom. Dvokrilna vrata u oba, koja vode u ostatak hotela.

Dok je prelazio sobu, osjetio je kako ga opet gura ona mrtva ruka - hotel ga je gurao, pokušavajući ga opet izgurati van.

Zaboravi, pomislio je Jack i nastavio dalje.

Sila kao da je smjesta izblijedila.

Imamo mi drugih načina, šapnula su dvokrilna vrata dok im se približavao. I opet, Jack je čuo tupo, šuplje treskanje metala.

Brineš zbog Sloata, šaptala su dvokrilna vrata; samo što to nisu bila samo ona - sad je glas koji je Jack čuo pripadao cijelom hotelu. Brineš zbog Sloata, i zlih Vukova, i stvari koje izgledaju kao koze, i košarkaških trenera koji zapravo nisu košarkaški treneri; brineš zbog pištolja i plastičnog eksploziva i čarobnih ključeva. Mi ovdje ne brinemo ni zbog koje od tih stvari, maleni. One nama ne predstavljaju ništa. Morgan Sloat je samo mrav u trku. Ima samo dvadeset godina života, a to je za nas manje od trena između udaha. Mi u Crnom hotelu marimo samo za Talisman - čvorište svih mogućih svjetova. Došao si kao provalnik da nam otmeš ono što je naše, i kažemo ti opet: imamo drugih načina da izađemo na kraj sa fevenim lofovima kao što si ti. A ako ustraješ, otkrit ćeš koji su - sam ćeš to otkriti.

4

Jack je otvorio prvo jedna pa zatim druga vrata. Kotačići na njihovom dnu neugodno su škripali dok su se kotrljali po svojim udubinama po prvi put u mnogo godina.

Iza vrata nalazio se mračan hodnik. To će voditi u predvorje, pomisli Jack. A onda, ako je ovo mjesto doista isto kao Alhambra, moram se popeti jedan kat uz glavno stubište.

Na prvom katu pronaći će veliku plesnu dvoranu. A u velikoj plesnoj dvorani pronaći će ono po što je došao.

Jack je bacio jedan pogled iza sebe, vidio da se Richard nije ni pomakao, i koraknuo je u hodnik. Zatvorio je vrata za sobom.

Polako se počeo kretati hodnikom, a njegove otrcane i prljave tenisice šaptale su po trulom sagu.

Malo dalje, Jack je vidio još jedna dvokrilna vrata, oslikana pticama.

Bliže njemu bilo je nekoliko soba za sastanke. Ovdje je bila Zlatna soba, ravno preko puta Sobe četrdesetdevetaša{118} i Sobe Mendocino (u donju ploču vrata od mahagonija urezano: MAJKA TI JE UMRLA S VRISKOM!). Daleko niz hodnik - nemoguće daleko! - bilo je vodenasto svjetlo. Predvorje.

Klang.

Jack se hitro okrenuo i uhvatio tračak pokreta tik iza jednog od zašiljenih prolaza u kamenom grlu ovog hodnika (?kamenje?) (?zašiljeni prolazi?)

Jack s nelagodom zatrepće. Hodnik je bio prekriven tamnim pločama od mahagonija koje su sad počele trunuti u oceanskoj vlazi. Nikakav kamen. A vrata koja su vodila prema Zlatnoj sobi i Sobi četrdesetdevetaša i Sobi Mendocino bila su samo vrata, razumno pravokutna i bez ikakvih šiljaka. No načas mu se činilo da vidi otvore nalik prilagođenim lukovima katedrale. Te su otvore ispunjavale željezne rešetke na potez - ona vrsta koja se mogla dići ili spustiti okretanjem kolotura. Rešetke s gladnim željeznim šiljcima na dnu. Kad bi se vrata spustilo da prepriječe ulaz, šiljci bi uredno sjeli u rupe na podu.

Nikakvih kamenih lukova, Jacko. Pogledaj sam. Samo vrata. Takve si vratnice vidio u londonskom Toweru, u onom posjetu na koji si otišao s mamom i ujakom Tommyjem prije tri godine. Samo si malo frikirao, to je sve…

Ali osjećaj u dubini njegova želuca nije ostavljao mjesta sumnji.

Bile su tamo, doista. Skočio sam - samo na sekundu bio sam na Teritorijima.

Klang.

Jack se okrenuo u drugom smjeru, dok mu se znoj slijevao niz obraze i čelo, a kosa mu se ukočila na vratu.

Opet je to vidio - bljesak nečeg metalnog u sjenama jedne sobe. Vidio je ogromno kamenje crno kao grijeh, grube površine prošarane zelenom mahovinom. Gadne, mljecaste albino bube migoljile su ovamo-onamo kroz krupne pore žbuke u propadanju između kamenja. Prazni stalci za baklje stajali su na razmacima od pet-šest metara. Baklje koje su nekad stajale u stalcima odavno su nestale. Klang.

Ovog puta nije ni trepnuo. Svijet mu je pred očima skliznuo u stranu, lelujajući kao predmet koji se gleda kroz bistru tekuću vodu. Zidovi su opet bili od crnkastog mahagonija umjesto kamenih blokova. Vrata su bila vrata, a ne željezne vratnice na potez. Dva svijeta koja su bila razdvojena membranom tankom kao damske svilene čarape sad su se počela preklapati.

I, shvatio je Jack mutno, njegova jasonska strana počela se preklapati s njegovom jackovskom stranom - izranjalo je neko treće biće koje je bilo spoj njih obojice.

Ne znam točno kakva je to kombinacija, ali nadam se da je snažna - jer iza tih vrata ima stvorova… iza svih njih.

Jack je opet krenuo hodnikom prema predvorju. Klang.

Ovog puta, svjetovi se nisu promijenili; čvrsta vrata ostala su čvrsta vrata, i nije vidio nikakvih kretnji. Ali točno iza ovoga. Točno iza -

Sad je začuo nešto iza oslikanih dvokrilnih vrata - zapisane na nebu iznad močvarnog prizora bile su riječi BAR ČAPLJA. Bio je to zvuk nekog krupnog zahrđalog stroja koji se pokreće. Jack se okrenuo prema

(Jason se okrenuo prema)

prema tim vratima koja su se otvarala

(tim rešetkama koje su se dizale)

gurajući ruku u

(kesu)

džep

(koju je nosio na pojasu svoje tunike)

svojih traperica i stežući je oko trzalice koju mu je Speedy dao tako davno.

(i stežući se oko zuba morskog psa)

Čekao je da vidi što će izaći iz Bara Čaplja, a zidovi hotela mutno su šaptali: Imamo mi načina da izađemo na kraj sa fevenim lofovima kao što si ti. Trebao si otići dok si još imao vremena… jer sad ti je, dječače, vrijeme isteklo.

5

Klang…. BUM!

Klang…. BUM!

Klang…. BUM!

Zvuk je bio krupan i nezgrapan i metalan. Bilo je u njemu nečeg neumoljivog i neljudskog što je Jacka plašilo gore nego što bi ga plašio ljudski zvuk.

Kretalo se i tapkalo prema naprijed u vlastitom sporom, idiotskom ritmu:

Klang…. BUM!

Klang…. BUM!

Nastala je duga stanka. Jack je čekao, stisnut uz suprotni zid, metar-dva desno od oslikanih vrata, živaca tako napetih da se činilo kako mumljaju. Dugo se nije dogodilo ama baš ništa. Jack se počeo nadati da je klepetalo propalo natrag kroz neka međudimenzionalna vrata u svijet iz kojeg je i došlo. Postao je svjestan da ga leđa bole od umjetno mirnog i napeto uspravnog položaja. Zgrbio se.

Onda se začulo treskavo pucanje, i ogromna oklopljena šaka s tupim šiljcima od pet centimetara na člancima probila se kroz oljušteno plavo nebo na vratima. Jack se stisnuo uza zid, zinuvši. I, bespomoćno, preskočio na Teritorije.

6

Stojeći s druge strane rešetki bio je obris u crnkastom, zahrđalom oklopu. Njegov cilindrični šljem presijecao je samo crni vodoravni prorez za oči, širok najviše tri centimetra. Na vrhu šljema bila je otrcana crvena perjanica - bijele bube gmizale su po njoj. Bile su iste vrste, vidio je Jack, kao one koje su prvo izašle iz zidova u sobi Alberta Gvalje, pa onda i po cijeloj školi Thayer. Šljem je završavao vrežinjačom koja se spuštala zahrđalom vitezu na ramena kao damska stola. Nadlaktice i podlaktice bile su prekrivene teškim čeličnim štitnicima. Na laktovima su bili spojeni kubitijerama. Bile su prekrivene slojevima drevne prljavštine, i kad bi se vitez pomakao, kubitijere bi skvičale kao visoki, zahtjevni glasovi neugodne djece.

Oklopljene šake bile su prepune šiljaka.

Jason je stajao uz kameni zid, promatrajući ga, čak i nesposoban skrenuti pogled; usta su mu bila suha kao groznica a oči kao da su ritmično oticale u njegovim dupljama, u ritmu s lupanjem njegova srca.

U desnoj ruci viteza bio je martel de fer - bojni čekić sa zahrđalom glavom od petnaest kila kovanog čelika, nijem kao ubojstvo.

Šiljci; sjeti se da su vratnice od šiljaka između tebe i njega -

Ali onda, premda mu se nikakva ljudska ruka nije ni približila, kolotur se počeo okretati; željezni lanac kojem je svaka karika bila duga poput Jackove podlaktice počeo se omatati oko bubnja, i vratnice su se počele dizati.

7

Oklopljena šaka povukla se kroz vrata, ostavljajući neravnu rupu koja je mural smjesta iz izblijedjelo-pastoralno-romantičnog pretvorila u nadrealistično-mračan: sad je izgledalo kao da je neki apokaliptični lovac, razočaran danom u močvari, opalio sačmom u samo nebo u napadaju prkosa. Zatim je glava bojnog čekića eksplodirala kroz vrata silnim tupim udarom, uništavajući jednu od dvije čaplje koje su se trudile poletjeti. Jack je podigao ruku pred lice da se zaštiti od ivera. Martel de fer se povukao. Nastala je još jedna kratka stanka, skoro dovoljno duga da Jack opet počne razmišljati o bijegu. Onda je šaka opremljena šiljcima opet probila vrata. Okrenula se prvo u jednom, onda u drugom smjeru, šireći rupu, pa se povukla. Sekundu kasnije, čekić je tresnuo kroz sredinu grma šaša i veliki komad desnih vratnica pao je na sag.

Jack je sad vidio ogroman oklopljeni obris u sjeni Bara Čaplja. Oklop nije bio isti kao onaj koji je nosila figura u sukobu s Jasonom u crnom dvorcu; ona je nosila šljem koji je bio skoro cilindričan, s crvenom perjanicom. Ova je imala šljem koji je izgledao kao uglačana glava čelične ptice. Rogovi su se uzdizali s obje strane, izlazeći iz šljema otprilike na razini ušiju. Jack je vidio prsni oklop, kilt od metalnih pločica, rub verižnjače ispod toga. Čekić je bio isti u oba svijeta, i u oba svijeta vitezovi-blizanci spustili su ih u istom času, kao s prezirom - kome treba bojni čekić da izađe na kraj s tako bijednim protivnikom kao što je ovaj?

Bježi! Jack, bježi!

Tako je, šaptao je hotel. Bježi! To bi feveni lofovi i trebali raditi! Bježi! BJEŽI!

Ali nije htio bježati. Možda će umrijeti, ali neće bježati - jer je taj prepreden, šaptavi glas bio u pravu. Bijeg je bio točno ono što čine feveni lofovi.

Ali ja nisam lopov, pomisli Jack smrknuto. Ono će me možda ubiti, ali neću bježati. Jer nisam lopov.

"Neću bježati!" povikao je Jack bezizražajnom ptičjem licu od uglačanog čelika. "Nisam lopov! Čuješ li me? Došao sam po ono što mi pripada i NISAM LOPOV!"

Stenjavi vrisak izašao je iz rupa za disanje pri dnu ptičjeg šljema. Vitez je podigao šake sa šiljcima i spustio ih, jednu u obješena lijeva vrata, jednu u obješena desna. Pastoralni svijet tamo naslikane bare je uništen. Šarke su pukle… i dok su vrata padala prema njemu, Jack je vidio kako je posljednja naslikana čaplja koja je preostala odletjela kao ptica u crtiću Walta Disneyja, očiju sjajnih i prestravljenih.

Oklop je krenuo prema njemu kao robot-ubojica, podižući stopala i zatim ih s treskom spuštajući. Bio je visok više od dva metra, i kad je prošao kroz vrata, rogovi koji su mu se dizali iz šljema ostavili su par neravnih zareza u gornjem okviru vrata. Izgledali su kao navodnici.

Bježi! Vrištao je blebetavi glas u njegovom umu.

Bježi, ti lofove, šaptao je hotel.

Ne, odvrati Jack. Zurio je u viteza koji je prilazio, i ruka mu se čvrsto ovila oko trzalice u njegovom džepu. Šiljcima opremljene rukavice podigle su se prema viziru ptičjeg šljema. Podigle su ga. Jack zine.

Unutrašnjost šljema bila je prazna.

Onda su te šiljate ruke posezale za Jackom.

8

Šiljcima opremljene ruke podigle su se i dograbile obje strane cilindričnog šljema. Polako su ga podigle, otkrivajući rumeno, iscrpljeno lice čovjeka koji je izgledao kao da mu je bar tristo godina. Jedna strana starčeve glave bila je ulubljena. Komadi kosti virili su kroz kožu kao skrhana ljuska jajeta, a rana je bila obložena nekom crnom gnjusobom koja je Jasonu izgledala kao istrunuli mozak. Nije disao, ali crveno obrubljene oči koje su promatrale Jasona bile su blistave i pakleno živahne. Iskezio se, a Jason je vidio kao igla oštre zube kojima će ih taj užas razderati u komadiće.

Nesigurno je zaklopotao prema naprijed… ali to nije bio jedini zvuk.

Pogledao je lijevo, prema glavnoj dvorani

(predvorju) dvorca (hotela)

i ugledao drugog viteza, ovog puta opremljenog plitkim, kuglastim štitnikom za glavu znanim kao veliki šljem. Iza njega bio je treći… i četvrti. Polako su stizali hodnikom, pokretni drevni oklopi koji su sad u sebi imali neku vrst vampira.

Onda su ga ruke uhvatile za ramena. Tupi šiljci na rukavicama skliznuli su mu u ramena i ruke. Topla krv je potekla a rumeno, smežurano lice razvuklo se u stravičan gladan osmijeh. Kubitijere na laktovima su škripale i cičale dok je mrtvi vitez povlačio dječaka prema sebi.

9

Jack je zaurlao od bola - kratki šiljci tupih vrhova na stvorovim rukama bili su u njemu, u njemu, i jednom zauvijek je shvatio da je ovo stvarno, i u sljedećem trenutku, taj će ga stvor ubiti.

Vuklo ga je prema razjapljenoj, praznoj crnini u tome šljemu - Ali, je li stvarno prazna?

Jack je uhvatio mutan, blijedi dojam dvostrukog crnog bljeska u tami… nešto poput očiju. A dok su ga oklopljene ruke povlačile gore i gore, osjetio je ledenu hladnoću, kao da su se sve zime koje su se ikad dogodile nekako spojile, nekako postale jedna zima… a ta rijeka ledenog zraka sad je sukljala iz toga praznog šljema.

To će me stvarno ubiti i majka će mi umrijeti, Richard će umrijeti, Sloat će pobijediti, ubit će me, to će me (razderati svojim zubima) zamrznuti -

JACK! vikao je Speedyjev glas. (Jasone! vikao je Parkusov glas.) Trzalica, mali! Upotrijebi trzalicu! Prije nego što bude prekasno! ZA IME JASONOVO, UPOTRIJEBI TRZALICU DOK NE BUDE PREKASNO!

Jackova ruka sklopila se oko nje. Bila je topla otprilike kao što je bio i novčić, i otupljujuću hladnoću zamijenio je nagli dojam eksplodirajućeg trijumfa. Izvadio ju je iz džepa, vrisnuvši od bola kad su se njegovi probušeni mišići trznuli o šiljke zabijene u njega, ali ne gubeći taj dojam trijumfa - taj divni dojam teritorijske topline, taj jasni osjećaj duge.

Trzalica, jer opet je bila trzalica, bila mu je u prstima, čvrst i težak trokut od kosti, ukrašen filigranom i čudnim crtežima - i u tom je času Jack (i Jason) vidio da se crteži spajaju u licu - licu Laure DeLoessian.

(licu Lily Cavanaugh Sawyer.)

10

"U njeno ime, ti prljavi, abortirani stvoru!" povikali su zajedno ali bio je to samo jedan povik: povik te jedne prirode, Jacka/Jasona. "Nestani s kože ovog svijeta! U ime kraljičino i u ime njenog sina, gubi se s kože ovog svijeta!"

Jason je spustio trzalicu u bijelo, mršavo lice starog vampirskog stvora u oklopu; istog časa, preskočio je ne trepnuvši u Jacka i vidio kako trzalica fijuče dolje u ledenu crnu prazninu. Imao je još jedan trenutak kao Jason kad je vidio kako se oči vampirskog stvora izbečuju prema van u nevjerici kad se vrh trzalice zabio u središte njegova duboko izboranog čela. Čas kasnije, i same oči su, već prekrivene mrenom, eksplodirale, i crna, vrela sukrvica curila mu je preko ruke i zapešća. Bila je puna sitnih crva koji su grizli.

Jack je udario o zid. Udario je glavom. Usprkos tome i dubokom, pulsirajućem bolu u ramenima i nadlakticama, držao je trzalicu.

Oklop je bio kao strašilo napravljeno od limenki. Jack je stigao vidjeti kako se nekako nadimlje, i podigao je ruku da zaštiti oči.

Oklop se uništio. Nije posvuda rasipao šrapnele, već se jednostavno raspao -

11

Jack je pomislio da bi se nasmijao da je to vidio u kinu umjesto ovako kao sad, sklupčan u donjem hodniku ovog smrdljivog hotela dok mu krv curi u pazuha. Šljem od uglačanog čelika, tako nalik licu ptice, pao je ha pod uz prigušeni udarac. Zakrivljeni vratni štitnik, namijenjen da skrene mač ili koplje protivničkog viteza na putu za grlo, pao je ravno unutra, uz klopot čvrsto ispletenih čeličnih očica. Prsni su štitnici popadali kao iskrivljeni čelični držači za knjige. Štitnici za ruke su se raspali. Metal je dvije sekunde padao na pljesnivi sag, a onda je tamo stajala samo hrpa nečeg što je izgledalo kao ostaci sa željeznog otpada.

Jack se podigao uza zid, zureći razrogačenim očima kao da očekuje da se oklop odjednom ponovno spoji. Zapravo je doista očekivao nešto takvo. Ali kad se ništa nije dogodilo, skrenuo je lijevo, prema predvorju… i ugledao još tri oklopa kako polako kreću prema njemu. Jedan je držao kičast, pljesnjivi barjak, a na njemu je bio znak koji je Jack poznavao: vidio ga je kako leprša s barjaka u rukama vojnika Morgana od Orrisa dok su pratili Morganovu crnu kočiju niz Vanjsku cestu, prema paviljonu kraljice Laure. Morganov znak - ali to nisu Morganovi stvorovi, shvatio je mutno; nosili su njegov barjak kao neku vrst morbidne šale za toga prestrašenog uljeza koji se drznuo ukrasti im jedini razlog postojanja.

"Dosta je", šapne Jack promuklo. Trzalica mu je drhtala u prstima. Nešto joj se dogodilo; nekako se oštetila kad ju je upotrijebio da uništi oklop koji je izašao iz Bara Čaplja. Kost koja je prije bila boje svježeg vrhnja vidljivo je požutjela. Sad su njome prolazile fine pukotine.

Oklopi su uporno klopotali prema njemu. Jedan je polako isukao dugačak mač koji je završavao dvosjeklim vrhom okrutnog izgleda.

"Dosta je", stenjao je Jack. "O, Bože, dosta, umoran sam, ne mogu, molim, dosta, dosta -"

Jack Putnik, stari Jack Putnik -

"Speedy, ne mogu!" zavrištao je. Suze su se probijale kroz prljavštinu na njegovom licu. Oklopi su se približavali s neizbježnošću čeličnih auto-dijelova na tvorničkoj liniji za sastavljanje. Čuo je kako arktički vjetar zavija u njihovim hladnim crnim prostorima.

Tu si u Kaliforniji da ga vratiš.

"Molim te, Speedy, dosta!"

Posežući za njim robotska lica od crnog metala, zahrđali štitnici, oklop izmrljan i zamrljan mahovinom i plijesni.

Moraš napravit' što najbolje možeš, Jack, šapnuo je Speedy iscrpljeno, a onda je nestao i Jack je mogao samo opstati ili pasti sam.

Četrdeset i drugo Poglavlje

Jack i Talisman

1

Pogriješio si - glas duha u glavi Jacka Sawyera progovorio je dok je stajao pred Barom Čaplja i promatrao te druge oklope kako mu se približavaju. U očima mu se razrogačio pogled i ugledao je ljutitog čovjeka - čovjeka koji je jedva bio nešto više od preraslog dječaka - kako hoda po vesternskoj ulici prema kameri, pripasujući prvo jedan pa onda drugi pojas s pištoljem, tako da su mu se prekrižili na trbuhu. Pogriješio si - trebao si ubiti oba brata Ellis!

2

Od svih filmova svoje majke, Jack je oduvijek najviše volio Posljednji vlak za grad vješala, snimljen 1960. i pušten u distribuciju 1961. Bio je to film studija Warner Brothers, i glavne uloge - kao u mnogim niskobudžetnim filmovima koje su Warneri napravili u to doba - popunili su glumci iz pet-šest TV serija braće Warner koje su se stalno proizvodile. Jack Kelly iz Mavericka bio je i u Posljednjem vlaku (otmjeni kockar), a i Andrew Duggan iz Patrole u Ulici Bourbon (zli stočarski barun). Clint Walker, koji je na televiziji igrao lik po imenu Cheyenne Bodie igrao je Rafea Ellisa (umirovljenog šerifa koji mora po posljednji put opasati pištolje). Inger Stevens izvorno je predviđena da odigra ulogu djevojke iz bara otvorenih ruku i sa zlatnim srcem, ali gospođica Stevens dobila je gadan bronhitis i Lily Cavanaugh je preuzela ulogu. Bila je to uloga one vrste koju je mogla pristojno odigrati i u komi. Jednom, kad su njegovi roditelji mislili da spava i razgovarali u dnevnoj sobi u prizemlju, Jack je čuo svoju majku kako govori nešto upadljivo dok je bosonog tapkao do kupaonice da uzme čašu vode… bilo je u svakom slučaju dovoljno upadljivo da Jack to nikad ne zaboravi.

"Sve žene koje sam igrala znale su se jebati, ali ni jedna nije znala prditi", rekla je Philu.

Will Hutchins, koji je igrao u jednom drugom programu Warner Brothersa (taj se zvao Sugarfoot) također je bio u filmu. Posljednji vlak za grad vješala bio je Jacku najmiliji prvenstveno zbog lika kojeg je igrao Hutchins.

Njegov je lik - po imenu Andy Ellis - sad ušao u njegov umoran, teturav, prenapregnut um dok je promatrao oklope kako po tamnom hodniku stupaju prema njemu.

Andy Ellis je bio kukavički mlađi koji se razljuti u posljednjoj trećini. Nakon što se cijeli film durio i skrivao, izašao je suočiti se s Dugganovim zlim pomoćnicima nakon što je glavni pomoćnik (kojeg je igrao zlokobni, bucmasti, izbuljeni Jack Elam, koji je igrao glavne pomoćnike u raznoraznim Warner-epovima, kako u kinu tako i na televiziji) ustrijelio njegova brata Rafea u leđa.

Hutchins je krenuo niz prašnjavu ulicu širokog ekrana, nespretnim prstima pričvršćujući pojaseve za oružje, vičući "Dođi! Dođi, spreman sam za tebe! Pogriješio si! Trebao si ubiti oba brata Ellis!"

Will Hutchins nije bio jedan od najvećih glumaca svih vremena, ali u tom je trenutku dostigao - bar u Jackovim očima - trenutak čiste istine i stvarne briljantnosti. Osjećao se dojam da taj klinac ide u smrt, i zna to, ali svejedno namjerava nastaviti. I premda je bio prestrašen, nije hodao tom ulicom prema obračunu ni sa kakvim oklijevanjem; išao je voljno, siguran u ono što namjerava učiniti, premda je stalno morao popravljati kopče pojaseva.

Oklopi su nadolazili, prelazeći udaljenost, ljuljajući se amo-tamo kao roboti-igračke. Trebali bi im iz leđa viriti ključevi, pomisli Jack.

Okrenuo se da ih pogleda, s požutjelom trzalicom između palca i kažiprsta desne ruke, kao da će zasvirati.

Oni kao da su oklijevali, kao da su osjetili njegovu neustrašivost. Sam hotel kao da je odjednom oklijevao, ili shvatio da je opasnost dublja no što je isprva mislio; podovi su zastenjali daskama, negdje se serija vrata s treskom zatvorila, jedna za drugim, a na krovovima su se mjedeni ukrasi načas prestali okretati.

Onda su oklopi opet zaklopotali prema naprijed. Sad su tvorili ujedinjen, pokretni zid štitnika i verižnjača, prsnih oklopa i šljemova i blistavih vratnih štitnika. Jedan je držao željeznu kuglu sa šiljcima na drvenoj dršci; jedan martel de fer; onaj u sredini držao je dvosjekli mač.

Jackje odjednom krenuo prema njima. Oči su mu bljesnule; držao je trzalicu pred sobom. Lice mu se ispunilo onim sjajnim jasonovskim bljeskom.

Načas je skliznuo na Teritorije i postao Jason; ovdje, zub morskog psa koji je nekad bio trzalica kao da je gorio. Dok se približavao trima vitezovima, jedan od njih skinuo je šljem, otkrivajući još jedno staro, blijedo lice - ovo je bilo puno podbradaka, a po vratu je visjela voštana koža koja je izgledala kao otopljena svijeća. Bacio je šljem prema njemu. Jason se lako izmakao i skliznuo natrag u svoje Jack-ja dok se šljem odbijao od drvom popločenog zida iza njega. Pred njim je stajao oklop bez glave.

Misliš da me to plaši? pomislio je prezrivo. Već sam vidio taj trik. Ne plaši me to, ne plašiš me ti, i uzet ću ga, to je sve.

Ovog puta nije samo osjetio kako hotel sluša; ovog puta kao da se odmakao od njega sa svih strana, kao što bi se tkivo probavnog organa odmaklo od otrovanog komada mesa. Gore, u pet soba gdje su umrla petorica vitezova-stražara, pet prozora ispalilo se poput pucnejva. Jack je krenuo prema oklopima.

Talisman je od nekud gore zapjevao svojim čistim i slatko slavodobitnim glasom:

JASONE! K MENI!

"Dođite!" povikao je Jack oklopima, i počeo se smijati. Nije si mogao pomoći. Nikad mu se smijeh još nije činio tako snažnim, tako moćnim, tako dobrim kao ovaj - bio je poput vode s izvora, ili iz neke vrlo duboke rijeke. "Dođite, spreman sam za vas! Ne znam s kakvog sjebanog okruglog stola dolazite, dečki, ali trebali ste tamo ostati! Pogriješili ste!"

Smijući se jače no ikad ali u sebi smrknuto odlučan kao Wotan{119} na stijeni Valkira, Jack je skočio na bezglavu, nesigurnu figuru u središtu.

"Trebao si ubiti oba brata Ellis!" povikao je, i dok je Speedyjeva trzalica prolazila kroz područje ledenog zraka gdje je vitezu trebala biti glava, oklop se raspao.

3

U svojoj spavaonici u Alhambri, Lily Cavanaugh odjednom je podigla pogled s knjige koju je čitala. Učinilo joj se da čuje nekoga - ne, ne nekoga, Jacka! - kako doziva daleko iz napuštenog hodnika, možda čak i iz predvoija. Osluškivala je, raširenih očiju, stisnutih usnica, srca punog nade… ali nije bilo ničega. Jacko je još bio nestao, rak ju je još uvijek izjedao zalogaj po zalogaj, i još je trebalo proći sat i pol prije nego što bude mogla uzeti još jednu od onih velikih smeđih konjskih tableta koje su malo prigušivale bol.

Počela je sve češće i češće razmišljati o tome da uzme sve velike smeđe konjske tablete odjednom. To ne bi samo aa neko vrijeme prigušilo bol; to bi ga završilo zauvijek. Kažu da ne možemo izliječiti rak, ali nemojte vjerovati u te gluposti, gospodine C - pokušajte progutati dva tuceta ovih. Što kažete? Hoćemo li?

Nije to učinila zbog Jacka - toliko ga je silno željela opet vidjeti da sad zamišlja njegov glas… i to ne samo u nekoj jednostavnoj iako otrcanoj fori kao što je dozivanje njenog imena, već s citatom iz jednog od njenih starih filmova.

"Ti si jedna luda stara kuja, Lily", zahripala je, i upalila jedan Herbert Tarrytoon tankim, drhtavim prstima. Povukla je dva dima i onda ugasila cigaretu. Više od dva dima ovih dana pokretalo je kašljanje, a kašljanje ju je razdiralo. "Jedna luda stara kuja." Opet je podigla knjigu ali nije mogla čitati jer su joj suze curile niz lice i utroba ju je boljela, boljela je, oh, boljela je, i željela je uzeti sve smeđe tablete ali prvo je htjela ponovno vidjeti njega, njenog dragog sina s jasnim lijepim čelom i sjajnim očima.

Vrati se kući, Jacko, pomislila je, molim te, brzo se vrati kući inače ćemo sljedeći put razgovarati preko ouija ploče. Molim te, Jack, molim te, vrati se kući.

Sklopila je oči i pokušala zaspati.

4

Vitez koji je držao kuglu sa šiljcima ljuljao se još trenutak dulje, pokazujući svoju praznu sredinu, a onda je i on eksplodirao. Jedini preostali podigao je svoj bojni čekić… a onda se jednostavno raspao u hrpu. Jack je načas stajao usred ostataka, još uvijek se smijući, a onda je stao kad je ugledao Speedyjevu trzalicu.

Sad je bila duboke, drevne žute boje; pukotine u glazuri postale su kovitlac.

Nije važno, Jack Putnik. Nastavi dalje. Mislim da bi negdje još mogla biti jedna ili više tih hodajućih konzervi. Ako je tako, ti ćeš se pobrinuti za njih, jel'da?

"Ako moram, hoću", promrmljao je Jack naglas.

Jack je u stranu odgurnuo nožni štitnik, šljem, prsni oklop. Prošao je sredinom hodnika, dok je sag pljackao pod njegovim tenisicama. Stigao je do predvorja i načas se ogledao oko sebe.

JACK! DOĐI K MENI! JASONE! DOĐI K MENI! pjevao je Talisman.

Jack je krenuo uza stube. Na pola puta do gore pogledao je odmorište i vidio posljednjeg viteza kako stoji i gleda dolje prema njemu. Bio je to divovski obris, visok tri i pol metra; oklop i perjanica bili su mu crni, a zlokobni crveni sjaj padao je kroz prorez za oči na šljemu.

Jedna oklopljena šaka stezala je ogroman buzdovan.

Načas, Jack je stajao zamrznut na stubama, a onda se opet počeo uspinjati.

5

Ostavili su najgore za kraj, pomislio je Jack, i dok je uporno napredovao prema gore, prema crnom vitezu opet je skliznuo prijeko u Jasona. Vitez je još nosio crni oklop, ali drugačije vrste; vizir mu je bio podignut da otkrije lice skoro skriveno osušenim starim čirevima. Jason ih je prepoznao. Taj se tip malo previše približio jednoj od onih kotrljavih vatrenih kugli u Prokletim zemljama za svoje dobro.

Drugi obrisi prolazili su kraj njega po stubama, obrisi koje nije do kraja vidio dok su mu se prsti vukli po širokoj ogradi koja nije bila mahagonij s Kariba već željezno drvo Teritorija. Obrisi u tunikama, figure u bluzama od sirove svile, žene u dugim zvonastim haljinama s blještavo bijelim velovima zabačenim s predivno uređene kose; ti su ljudi bili prelijepi ali osuđeni - a tako se, možda, duhovi uvijek čine živima. Zašto bi inače čak i pomisao na duhove proizvodila takav užas?

JASONE! K MENI! pjevao je Talisman, i načas se činilo da se sva razdvojena stvarnost skrhala; nije preskočio već kao da je padao kroz svjetove, kao čovjek koji propada kroz trule podove nekog drevnog drvenog tornja, jedan za drugim. Nije osjećao strah. Pomisao da se možda nikad neće moći vratiti - da bi možda mogao samo nastaviti zauvijek padati kroz lanac stvarnosti, ili se izgubiti kao u velikoj šumi - pala mu je na pamet, ali odbacio ju je bez razmišljanja. Sve se ovo događalo Jasonu

(i Jacku)

u tren oka; manje vremena no što je trebalo njegovoj nozi da se s jedne široke stube prebaci na drugu. Vratit će se; on je jedinstvene prirode, i nije vjerovao da je moguće da se takva osoba izgubi, jer ima mjesto u svim tim svjetovima. Ali ja ne postojim istovremeno u svima njima, pomislio je Jason.

(Jack).

To je najvažnije, u tome je razlika; ja treperim kroz svaki od njih, vjerojatno prebrzo da bi me se vidjelo, i ostavljam zvuk poput pljeska ruke ili probijanja zvučnog zida iza sebe dok se zrak zatvara nad prazninom gdje sam jednu milisekundu zauzimao prostor.

U mnogima od tih svjetova, crni hotel bio je crna ruševina - to su bili svjetovi, pomislio je tmurno, gdje se veliko zlo koje je sad balansiralo na žici razapetoj između Kalifornije i Teritorija već dogodilo. U jednom od njih, more koje je režalo i grmjelo uz obalu bilo je mrtvo, bolesno zeleno; i nebo je imalo sličan, gangrenozni izgled. U drugom je ugledao leteće stvorenje veliko poput Conestoga kola{120} kako skuplja krila i pikira prema zemlji poput sokola. Dohvatilo je stvora nalik ovci i opet uzletjelo, držeći krvave stražnje noge u kljunu.

Skok… skok… skok. Svjetovi su prolazili kraj njegovih očiju kao karte koje miješa riječni kockar.

Ovdje je opet postojao hotel, i bilo je pet-šest raznih verzija crnog viteza iznad njega, ali namjera je kod svakog bila ista, a razlike nevažne kao vanjski ukrasi suparničkih automobila. Ovdje je bio crni šator ispunjen gustim suhim mirisom trulog platna - bilo je na mnogo mjesta poderano, pa je sunce blistalo kroz prašnjave, suprotstavljene zrake. U ovom svijetu, Jack/Jason bio je na nekakvom dizalu od užeta, a crni vitez stajao je unutar drvene košare nalik vraninom gnijezdu, i dok se penjao preskočio je opet… i opet… i opet.

Ovdje je cijeli ocean gorio; ovdje je hotel bio vrlo sličan onome u Point Venutiju, osim što je dopola utonuo u ocean. Načas se činilo da je u kabini dizala, a vitez stoji na njenom vrhu i zuri dolje u njega kroz preklopna vrata. Zatim je bio na rampi čiji je vrh čuvala divovska zmija, dugog, mišićavog tijela oklopljenog blistavo crnom krljušti.

A kad dolazim do kraja svega? Kad prestajem propadati kroz podove i samo se zaletim u crninu?

JACK! JASONE! dozivao je Talisman, i dozivao je u svim svjetovima. K MENI!

I Jack je došao k njemu, i to je bilo poput povratka kući.

6

Bio je u pravu, vidio je; popeo se samo za jedne stube. Ali stvarnost se opet očvrsnula. Crni vitez - njegov crni vitez, crni vitez Jacka Sawyera - stajao je blokirajući odmorište. Podigao je buzdovan.

Jack se bojao, ali nastavio se penjati, držeći Speedyjevu trzalicu ispred sebe.

"Neću se gnjaviti s tobom", rekao je Jack. "Bolje da mi se makneš s -"

Crni obris zamahnuo je buzdovanom. Spustio se s nevjerojatnom snagom. Jack se izmakne u stranu. Buzdovan se zabio u stubište gdje je on bio stajao, i razorio cijelu stubu dolje do šuplje crnine.

Obris je trzajem oslobodio buzdovan. Jack je skočio još dvije stube gore, još uvijek držeći Speedyjevu trzalicu između palca i kažiprsta… i odjednom se naprosto raspala, padajući kao jajasta kiša požutjelih komadića kosti. Većina ih je zasipala vrh Jackovih tenisica. Tupo je zurio u njih.

Zvuk mrtvog smijeha.

Buzdovan, s komadićima drveta i krpicama starog, vlažnog stubišnog saga još zalijepljenim na sebe, digao se u dvije vitezove oklopljene rukavice. Vreli pogled duha padao je kroz prorez na njegovom šljemu. Činilo se da siječe krv iz Jackova podignutog lica u vodoravnoj crti preko korijena njegova nosa.

Opet taj šuškavi zvuk smijeha - koji nije čuo ušima, jer je znao da je i ovaj oklop prazan kao i ostali, ništa osim čelične odjeće za neumrli duh, pa ga je čuo u svojoj glavi. Izgubio si, dečko - zar si stvarno mislio da bi te ta sitnica mogla provesti kraj mene?

Buzdovan je opet zazviždao prema dolje, ovog puta sjekući po dijagonali, i Jack je otrgnuo oči od toga crvenog pogleda taman na vrijeme da se jako sagne - osjetio je kako je glava buzdovana prošla kroz gornji sloj njegove duge kose sekundu prije nego što je otrgla metar i pol rukohvata i zavitlala ga kroz zrak.

Škripavo klopotanje metala kad se vitez nagnuo prema njemu, nakrivljenog šljema nekako u odvratnoj i sarkastičnoj parodiji zabrinutosti - a onda se buzdovan opet potegao unatrag, za još jedan od onih silnih udaraca.

Jack, nije ti treb'o čarobni sok da preskočiš, i ne treba ti čarobna trzalica da potegneš otvarač na ovoj konzervi!

Buzdovan je opet tresnuo kroz zrak - ffiiiii-juuuuuu! Jack je zateturao unatrag, uvlačeći trbuh; mreža mišića u njegovim ramenima je zavrištala dok su se povlačili oko rupa koje su ostavile rukavice sa šiljcima.

Buzdovan je promašio kožu na njegovim prsima za dva centimetra prije nego što je nastavio dalje od njega i povukao crtu kroz debele stupove od mahagonija na ogradi kao da su čačkalice. Jack je zateturao na praznini, osjećajući se pomalo kao Buster Keaton{121} i apsurdno. Zagrabio je otrcane ruševine rukohvata sa svoje lijeve strane i umjesto toga zaradio špranje ispod dva nokta. Bol je bila tako tanka i užasna da mu se načas činilo kako će mu očne jabučice eksplodirati od nje. Onda je dobro uhvatio desnom rukom i uspio se stabilizirati i odmaknuti od ponora.

Sva magija je u TEBI, Jack! Zar to još nisi shvatio?

Načas je samo stajao tamo, teško dišući, a onda je opet krenuo uza stube, zureći u bezizražajno željezno lice iznad sebe.

"Bolje da nestaneš, sir Gavenu."

Vitez je opet nagnuo veliki šljem tim čudno profinjenim pokretom - Oprosti, dječače moj… zar se doista obraćaš meni? A onda opet zavitla buzdovan.

Možda zaslijepljen strahom, Jack nije dosad primijetio kako se vitez sporo priprema za zamahe, kako jasno najavljuje putanju svakog silnog udara. Možda su mu zglobovi zahrđali, pomislio je. U svakom slučaju, bilo mu je sasvim lako uskočiti unutar kruga njegova zamaha sad kad mu se glava opet raščistila.

Stao je na prste, posegnuo, i obim rukama dograbio crni šljem. Metal je bio bolesno topao - kao tvrda koža koja nosi groznicu.

"Gubi se s lica ovog svijeta", rekao je glasom koji je bio tih i miran, skoro razgovorni ton. "U njeno ime, zapovijedam ti."

Crveno svjetlo u šljemu ugasilo se kao svijeća u izrezbarenoj bundevi, i odjednom je težina šljema - bar osam kila - bila sva na Jackovim rukama, jer je ništa drugo nije držalo; ispod šljema, oklop se urušio.

"Trebao si ubiti oba brata Ellis", rekao je Jack, i odbacio prazan šljem preko odmorišta. Udario je pod s čvrstim bang i otkotrljao se kao igračka. Hotel kao da se skutrio.

Jack se okrenuo prema širokom hodniku prvog kata, i tu je konačno bilo svjetla: čistog, jasnog svjetla, kao ono koje je vidio na dan kad je promatrao leteće ljude na nebu. Hodnik je završavao još jednim dvokrilnim vratima, a vrata su bila zatvorena, ali iznad i ispod njih, kao i kroz okomitu pukotinu gdje su bila zakračunata, stizalo je dovoljno svjetla da mu kaže kako svjetlo unutra mora biti doista vrlo sjajno.

Silno je želio vidjeti to svjetlo, i izvor toga svjetla; daleko je došao da ga vidi, i to kroz puno gorke tame.

Vrata su bila teška i imala intarziju profinjenog svitka. Iznad njih, pozlaćenim slovima koja su se malo otrcala ali su svejedno još uvijek bila savršeno čitljiva i razgovijetna, bile su riječi BALSKA DVORANA TERITORIJI.

"Hej, mama", rekao je Jack Sawyer mekim, začuđenim glasom dok je ulazio u taj sjaj. Sreća mu je obasjavala srce - taj je osjećaj bio duga, duga, duga. "Hej, mama, mislim da sam ovdje, stvarno mislim da sam ovdje."

A zatim je blago i sa strahopoštovanjem Jack uhvatio po jednu kvaku svakom rukom i pritisnuo ih. Otvorio je vrata, i kako je to činio, sve šira vrpca čistog bijelog svjetla pala je na njegovo podignuto, zadivljeno lice.

7

Sunce Gardener slučajno je gledao niz plažu baš u trenutku kad se Jack riješio posljednjeg od pet Viteza-čuvara. Čuo je tupi prasak, kao da je negdje u hotelu eksplodirala manja količina dinamita. Istoga časa, sjajno svjetlo bljesnulo je sa svih prozora na prvom katu Agincourta, i svi izrezbareni mjedeni simboli - mjeseci i zvijezde i planetoidi i čudne iskrivljene strelice - istovremeno su se zaustavili.

Gardener je bio opremljen kao neki tupavi losanđeleski policajac iz tima specijalaca. Obukao je napuhani perjani prsluk preko svoje bijele košulje; i nosio radio-prijemnik pričvršćen za platnenu vrpcu preko jednog ramena. Njegova debela, tupasta antena njihala se ovamo-onamo dok se kretao. Preko drugog ramena prebacio je Weatherbee.360. Bila je to lovačka puška velika skoro kao protuzračni top; i sam bi Robert Ruark{122} zaslinio od zavisti. Gardener ju je kupio prije šest godina, nakon što su okolnosti učinile neophodnim da se riješi svoje stare lovačke puške. Weatherbeejeva kutija od prave zebrine kože bila je u prtljažniku jednog crnog Cadillaca, zajedno s tijelom njegova sina.

"Morgane!"

Morgan se nije okrenuo. Stajao je iza i malo lijevo od nagnute skupine stijena koje su se probile iz pijeska kao crni očnjaci. Šest metara iza stijene i samo metar i pol iznad crte najviše plime ležao je Speedy Parker, znan još i kao Parkus. Kao Parkus, jednom je naredio da se Morgana od Orrisa označi - s unutarnje strane Morganovih krupnih bijelih bedara spuštali su se crveni ožiljci, oznaka po kojima se na Teritorijima prepoznaje izdajnik. Samo zahvaljujući intervenciji kraljice Laure osobno ti ožiljci nisu stavljeni na njegove obraze već na unutrašnju stranu bedara, gdje su skoro uvijek bili prekriveni odjećom. Morgan - ovaj kao i onaj - nije ništa više zavolio kraljicu nakon te intervencije… ali mu je mržnja prema Parkusu, koji je otkrio tu prethodnu zavjeru, višestruko porasla.

Sad je Parkus/Parker ležao s licem prema dolje na plaži, lubanje pokrivene gnojnim ranama. Krv je bezvoljno kapala iz njegovih ušiju.

Morgan je želio vjerovati da je Parker još uvijek živ, još uvijek pati, ali posljednji primjetan pokret njegovih leđa dogodio se tik nakon što su on i Gardener stigli ovamo dolje kod stijena, prije kakvih pet minuta.

Kad ga je Gardener pozvao, Morgan se nije okrenuo jer je bio zanesen proučavanjem svoga starog neprijatelja, sad palog. Tko god je ustvrdio da osveta nije slatka bio je potpuno u krivu.

"Morgane!" siknuo je Gardener ponovno.

Morgan se ovog puta namršteno okrenuo. "Pa? Što je?"

"Pogledaj! Krov hotela!"

Morgan je vidio da su se svi vjetrokazi i krovni ukrasi - oblici od kovane mjedi koji su se okretali potpuno istom brzinom bio vjetar savršeno miran ili urlikao poput uragana - prestali kretati. Istog trenutka, zemlja se načas nabrala pod njihovim nogama a onda se opet smirila. Bilo je to kao da je neka ogromna podzemna zvijer u zimskom snu slegnula ramenima. Morgan bi skoro povjerovao da mu se pričinilo da nije bilo širenja Gardenerovih krvavih očiju. Kladim se da žališ što si ikad otišao iz Indiane, Gard, pomisli Morgan. U Indiani nema potresa, jel'da?

Nijemo svjetlo opet je bljesnulo na svim prozorima Agincourta.

"Što to znači, Morgane?" upitao je Gardener promuklo. Njegov suludi bijes zbog gubitka sina po prvi se put pretvorio u strah za samoga sebe, vidio je Morgan. To je bilo nezgodno, ali ako bude neophodno, uvijek ga se može ponovno izazvati do mahnitosti. Samo što u ovom trenutku Morgan nije htio biti prisiljen tratiti energiju na bilo što što nije izravno povezano s time da ovaj svijet - sve svjetove riješi Jacka Sawyera, koji je počeo kao gnjavator i razvio se u najčudovišniji problem Sloatova života.

Gardenerov voki-toki je zaskvičao.

"Vođa četvrtog crvenog odreda Sunčanom čovjeku. Javi se, Sunčani čovječe!"

"Ovdje Sunčani čovjek, vođo četvrtog crvenog odreda", odreže Gardener. "Što je?"

U hitrom slijedu, Gardener je primio četiri blebetava, uzbuđena izvješća koja su bila posve jednaka. Nije bilo ni jedne obavijesti koju njih dvojica nisu i sami vidjeli i osjetili - bljeskovi svjetla, vjetrokazi u miru, nešto što je možda bilo podrhtavanje zemlje ili možda pred-udar potresa - ali Gardener je s oštrookim oduševljenjem svejedno radio na svakom izvješću, postavljajući oštra pitanja, vičući "Gotovo!" na kraju svakog razgovora, ponekad prekidajući sa "Ponovi" ili "U redu". Sloatu se činilo da se ponaša kao sporedni glumac u filmu katastrofe.

Ali ako mu to pomaže, Sloatu ne smeta. Poštedjelo ga je odgovora na Gardenerovo pitanje… a sad kad je promislio o tome, pretpostavio je da je sasvim moguće kako Gardener ne želi odgovor na svoje pitanje, i zato izvodi cijeli taj igrokaz s radijem.

Stražari su mrtvi, ili izvan stroja. Zato su vjetrokazi stali, i to znače bljeskovi svjetla. Jack nema Talisman… bar ne još. Ako dođe do toga, stvari u Point Venutiju će se doista temeljito zatresti i protresti. A Sloatu se sad činilo da će ga Jack doista dohvatiti… da mu je oduvijek bilo suđeno da ga dohvati. No, to ga nije plašilo.

Posegnuo je rukom i dohvatio ključ oko svoga vrata.

Gardeneru je ponestalo gotovih i u redu i jasno. Vratio je voki-toki na mjesto i pogledao Morgana razrogačenim, prestrašenim očima. Prije no što je stigao reći i riječ, Morgan je spustio nježne ruke na Gardenerova ramena. Ako može osjećati ljubav prema ikome osim svome jadnom mrtvom sinu, osjeća ljubav - iskrivljene vrste, nedvojbeno - prema ovom čovjeku. Njih dvojica su se dugo poznavali, i kao Morgan od Orrisa i Osmond i kao Morgan Sloat i Robert "Sunce" Gardener.

Puškom vrlo nalik onoj sad prebačenoj preko ramena Gardener je u Utahu ubio Phila Sawyera.

"Slušaj, Gard", rekao je mirno. "Pobijedit ćemo."

"Jesi li siguran u to?" šapne Gardener. "Mislim da je ubio stražare, Morgane. Znam da to zvuči ludo, ali stvarao mislim -" Stao je, slabašno drhtavih usta, usnica prekrivenim tankom membranom sline.

"Pobijedit ćemo", ponovio je Morgan istim tim mirnim glasom, i ozbiljno je to mislio. U njemu je vladao osjećaj jasne predodređenosti. Mnogo je godina čekao na ovo; njegova je odlučnost bila nepokolebljiva; ostala je nepokolebljiva i sad. Jack će izaći s Talismanom u rukama. To je stvar ogromne moći… ali krhka.

Pogledao je nabijenog Weatherbeeja, koji može skinuti nosoroga u trku, a onda dotakne ključ koji je donio munje.

"Dobro smo opremljeni da izađemo s njim na kraj kad izađe", rekao je Morgan, i dodao, "u oba svijeta. Samo ako zadržiš hrabrost,

Gard. Samo ako ostaneš sa mnom."

Drhtave usne malo su se smirile. "Morgane, naravno da ću -"

"Sjeti se tko ti je ubio sina", reče Morgan tiho.

Onog trenutka kad je Jack Sawyer zagurao plamteći novčić u čelo čudovišta na Teritorijima, Reuel Gardener, kojeg su relativno bezopasni petit mal epileptički napadaji mučili od šeste godine (ista dob u kojoj je Osmondov sin počeo iskazivati znakove onog što se zvalo bolest Prokletih zemalja) doživio je napadaj grand mal na stražnjem sjedalu Cadillaca koji je vozio jedan Vuk, na cesti 1-70, putujući u Kaliforniju iz Illinoisa.

Umro je, ljubičast i zagušen, na rukama Sunce Gardenera.

Gardeneru su se sad oči počele iskolačivati.

"Sjeti se", ponovi Morgan tiho.

"Zločest", šapne Gardener. "Svi dječaci. Podrazumijeva se. Taj mali osobito."

"Tako je!" složi se Morgan. "Drži se toga! Možemo ga zaustaviti, ali hoću se temeljito osigurati da može izaći iz hotela samo na kopnu."

Poveo je Gardenera do stijene gdje je bio promatrao Parkera. Muhe - podbuhle albino muhe - počele su slijetati na mrtvog crnju, primijetio je Morgan. To je njemu bilo lijepo kao boja. Da postoji časopis Variety{123} za muhe, Morgan bi rado zakupio prostor u njemu i objavio Parkerov smještaj. Ako dođe jedna, dolaze sve. Položit će jaja u nabore njegova trulog mesa, i čovjek koji je ostavio ožiljke na bedrima njegova blizanca rađat će crve. To je doista lijepo.

Pokazao je prema terasi.

"Čamac je tamo", rekao je. "Izgleda kao konj, Krist zna zašto. U sjeni je, znam. Ali oduvijek si bio izvrstan strijelac. Ako ga možeš uhvatiti, Gard, smjesti par metaka u njega. Potopi tu jebenu stvar."

Gardener je skinuo pušku s ramena i zagledao se u ciljnik. Dugo vremena, cijev velike puške pravila je sićušne pomake amo-tamo.

"Vidim ga", šapnuo je Gardener zluradim glasom, i povukao okidač na pušci. Odjek se prenio preko vode u dugačkom zavoju koji je konačno nestao. Cijev puške se podigla, pa opet spustila. Gardener opali još jednom. I još jednom.

"Jesam ga", rekao je Gardener spuštajući pušku. Hrabrost mu se vratila; pimpač mu se opet digao. Smiješio se onako kao što se smiješio kad se vratio obavivši poslić u Utahu. "Sad je to samo mrtva koža na vodi. Hoćeš pogledati kroz ciljnik?" Ponudio je pušku Sloatu.

"Ne", reče Sloat. "Ako kažeš da si pogodio, pogodio si. Sad mora izaći preko kopna, i znamo u kojem će smjeru ići. Mislim da će imati

ono što nam je toliko godina stajalo na putu." Gardener ga je pogledao sjajnih očiju.

"Predlažem da se premjestimo tamo gore." Pokazao je na staru šetnicu od dasaka. Bila je tik unutar ograde gdje je proveo toliko sati promatrajući hotel i razmišljajući o onome što je u plesnoj dvorani.

"U r-"

Tada je zemlja počela stenjati i nadimati im se pod nogama - ono podzemno stvorenje se probudilo; stresalo se i režalo.

Istoga časa, zasljepljujuće bijelo svjetlo ispunilo je svaki prozor Agincourta - svjetlo tisuću sunaca. Svi su prozori istovremeno eksplodirali. Staklo je poletjelo u dijamantni pljusak.

"SJETI SE SVOGA SINA I SLIJEDI ME!" zagrmio je Sloat. Onaj dojam predodređenosti sad je u njemu bio jasan, jasan i neporeciv.

Ipak je predodređen za pobjedu.

Njih su dvojica potrčala uz nemirnu plažu prema šetnici.

8

Jack se polako i pun zadivljenosti kretao po drvenom podu plesne dvorane. Podizao je pogled, blistavih očiju. Lice mu se kupalo u čistom bijelom svjetlu svih boja - boja zore, boja sumraka, boja duge. Talisman je visio u zraku visoko iznad njega, polako se okrećući.

Bila je to kristalna kugla promjera možda metar - korona njegova sjaja bila je tako blistava da se nije moglo razaznati koliko je točno velika. Otmjeno zakrivljene crte kao da su mu borale površinu, kao linije dužine i širine… a zašto ne? pomislio je Jack, još uvijek u dubokoj zanesenosti divljenja i čuđenja. To je svijet - SVI svjetovi - u mikrokozmu. Više od toga; to je os svih mogućih svjetova.

Pjeva; okreće se; blista.

Stajao je ispod njega, okupan njegovom toplinom i jasnim osjećajem dobronamjerne sile; stajao je u snu, osjećajući kako ta sila teče u njega poput bistre proljetne kiše koja budi skrivene moći u milijardu sićušnih sjemenki. Osjećao je strašnu radost kako mu se diže kroz svijest poput rakete, i Jack Sawyer podigao je obje ruke iznad svoga podignutog lica, smijući se, i u odgovor na tu radost i oponašajući njeno uzdizanje.

"Onda dođi k meni!" povikao je,

i skliznuo

(kroz? prijeko?)

u

Jasona.

"Onda dođi k meni!" povikao je opet na slatko tekućem i blago skliskom jeziku Teritorija - povikao je smijući se ali suze su mu tekle niz obraze. I shvatio je da je potraga počela s drugim dječakom te stoga mora završiti s njime; zato je pustio i

skliznuo natrag

u

Jacka Sawyera.

Iznad njega, Talisman je drhtao u zraku, polako se okrećući, izbacujući svjetlo i toplinu i osjećaj prave dobrote, bjeline.

"Dođi k meni!" Počeo se spuštati kroz zrak.

9

I tako, nakon dugih tjedana i teških pustolovina, nakon tame i očaja; nakon prijatelja pronađenih i opet izgubljenih; nakon dana rada, i noći provedenih spavajući u vlažnim sjenicima; nakon suočavanja s demonima mračnih mjesta (od kojih nije nimalo najslabiji bio onaj koji je živio u procjepu njegove vlastite duše) - nakon svih tih stvari, na ovaj je način Talisman došao Jacku Sawyera:

Promatrao ga je kako silazi, i dok nije osjećao nikakvu želju za bijegom, zapljusnuo ga je osjećaj svjetova pod rizikom, svjetova u opasnosti. Je li Jason-dio njega stvaran? Sin kraljice Laure je ubijen; on je duh čijim se imenom kunu ljudi s Teritorija. Pa ipak, Jack je odlučio da jest. Jackova potraga za Talismanom, potraga koju je Jason trebao ispuniti, opet je na neko vrijeme oživjela Jasona - Jack je doista imao blizanca, bar neke vrste. Ako je Jason bio duh, kao što su vitezovi bili duhovi, mogao bi i nestati kad taj blistavi, vrtložni globus dotakne njegove ispružene prste. Jack će ga opet ubiti.

Ne brini, Jack, šapnuo je glas. Taj je glas bio topao i jasan.

Spuštao se dolje, globus, svijet, svi svjetovi - bio je slava i toplina, bio je dobrota, bio je povratak bjeline. I, kao što je uvijek bilo s bjelinom i uvijek mora biti, bio je silno krhak.

Dok se spuštao, svjetovi su mu se kovitlali oko glave. Sad se nije činilo kao da propada kroz slojeve stvarnosti, već kao da vidi cijeli svemir stvarnosti, jedna preko druge, povezane kao košulja od

(stvarnosti) verižnjače.

Posegnuo si da prihvatiš cijeli svemir svjetova, kozmos dobra, Jack - to je bio glas njegova oca. Nemoj ga ispustiti, sine. U ime Jasonovo, nemoj ga ispustiti.

Svjetovi na svjetovima na svjetovima, neki predivni, neki paklenski, svaki od njih načas osvijetljen toplim bijelim svjetlom zvijezde koja je bila kristalni globus označen finim izrezbarenim crtama. Polako se spuštao kroz zrak prema drhtavim, ispruženim prstima Jacka Sawyera.

"Dođi k meni!" vikao mu je kao što mu je on prije pjevao. "Dođi k meni sada!"

Bio je metar i pol iznad njegovih ruku, označavajući ih svojom mekom, zacjeljujućom toplinom; pa metar; pa pola. Oklijevao je na trenutak, polako se okrećući, blago nagnute osi, i Jack je vidio sjajne, promjenjive obrise kontinenata i oceana i ledenih kapa na njegovoj površini. Oklijevao je… a onda polako skliznuo u dječakove ispružene ruke.

Četrdeset i treće Poglavlje

Vijesti odasvud

1

Lily Cavanaugh, koja je zapala u nemiran san nakon što je zamislila da odnekud ispod sebe čuje Jackov glas, sad se naglo uspravila u krevetu. Po prvi put u mnogo tjedana, sjajna boja navrla je u njene voštano žute obraze. Oči su joj sjajile od divlje nade.

"Jasone?" dahnula je, pa se namrštila; to nije ime njenog sina. Ali u snu iz kojeg se upravo naglo probudila imala je sina baš takvog imena, i u tom je snu bila netko drugi. To je od droge, naravno. Droga joj je iskrivila snove u vražju mater.

"Jack?" pokušala je ponovno. "Jack, gdje si?"

Nema odgovora… ali osjetila ga je, znala je sigurno da je živ. Po prvi put u dugo vremena - možda šest mjeseci - osjećala se stvarno dobro.

"Jacko", rekla je, i dograbila svoje cigarete. Načas ih je gledala, a onda ih zavitlala preko cijele sobe, gdje su pale u kamin povrh ostalih sranja koja je namjeravala spaliti kasnije toga dana. "Mislim da sam upravo prestala pušiti po drugi i posljednji put u životu, Jacko", rekla je. "Drži se, klinjo. Mama te voli."

I uhvatila se kako se bez razloga smiješi širokim idiotskim osmijehom.

2

Donny Keegan, koji je bio na kuhinjskoj dužnosti u Kući Sunca kad je Vuk pobjegao iz kutije preživio je tu strašnu noć - George Irwinson, tip koji je tada bio na dužnosti s njime nije bio te sreće. Sad je Donny bio u uobičajenijem domu za napuštenu djecu u gradu Muncie u Indiani. Za razliku od nekih drugih dječaka u Kući Sunca, Donny je doista bio siroče; Gardener je morao preuzeti par takvih da zadovolji državu.

Sad, brišući mračni hodnik na katu u mrkoj izmaglici, Donny je odjednom podigao pogled dok su mu se mutne oči širile. Vani, oblaci koji su pljuvali blagi snijeg na izrabljena prosinačka polja odjednom su se otvorili na zapadu, propuštajući samo jednu široku zraku sunca koja je bila strašna i predivna u svojoj izoliranoj ljepoti.

"Imaš pravo, STVARNO ga volim!" povikao je Donny pobjednički. Vikao je to Ferdu Janklowu, premda je Donny, koji je u svojoj glavi imao previše igračaka da mu stane još i mozak, već zaboravio njegovo ime. "Predivan je i ja ga DOISTA volim!"

Donny je zamukao svojim idiotskim smijehom, samo što je sad čak i njegov smijeh bio skoro prelijep. Neki drugi dječaci došli su do vrata i zapanjeno se zabuljili u Donnyja. Lice mu je bilo okupano suncem iz te jedne jasne, iznimne zrake, i jedan od drugih dječaka te će večeri svome najboljem prijatelju šapnuti da je načas Donny Keegan izgledao kao Isus.

Trenutak je prošao; oblaci su prekrili to neobično čisto mjesto na nebu, i do večeri se zgusnuli u prvu veliku zimsku oluju te sezone. Donny je znao - jedan kratak trenutak, znao je - što osjećaj ljubavi i trijumfa zapravo znači. To je brzo prošlo, kao što je slučaj sa snovima nakon buđenja… ali nikad nije zaboravio sam osjećaj, taj skoro vrtoglavi dojam blaženosti, jednom za promjenu ispunjene i isporučene umjesto obećane i zanijekane; taj osjećaj jasnoće i slatke, čudesne ljubavi; taj osjećaj ekstaze pri ponovnom dolasku bjeline.

3

Sudac Fairchild, koji je Jacka i Vuka poslao u Kuću Sunca, više nije bio nikakav sudac, i čim mu posljednja žalba istekne, ići će u zatvor. Više naizgled nije bilo nikakve sumnje da će zaglaviti iza rešetaka, i da će tamo teško guliti. Možda nikad i ne izađe. Bio je star čovjek, i ne baš zdrav. Da nisu pronašli prokleta tijela…

Ostao je što je mogao vedriji s obzirom na okolnosti, ali sad, dok je sjedio čisteći si nokte dugačkom oštricom svoga džepnog noža u radnoj sobi u svome domu, zapahnuo ga je veliki sivi val depresije. Odjednom je odmakao nož od svojih debelih noktiju, načas se zamišljeno zagledao u njega, i onda umetnuo vrh oštrice u desnu nosnicu. Načas ga je tamo držao, a onda šapne: "O, sranje. Zašto ne?" Trznuo je šakom prema gore, šaljući petnaest centimetarsku oštricu na kratak, smrtonosni put, probijajući si prvo sinuse pa onda i mozak.

4

Smokey Updike sjedio je u separeu u Točionici Oatley, pregledavajući račune i zbrajajući cifre na svome kalkulatoru Texas Instrumentsa, kao što je radio i na dan kad ga je Jack upoznao. Samo sad je bila rana večer i Lori je služila prve mušterije te večeri. Džuboks je svirao "Radije bih bocu pred sobom (nego sobu u boci)".

U jednom trenutku sve je bilo normalno. U sljedećem, Smokey se uspravio na sjedalu, a papirnata kapica stropoštala mu se unatrag s glave. Stegnuo je svoju bijelu majicu iznad lijeve strane prsa, gdje je silna munja bola udarila poput srebrnog kolca. Bog zabija svoje čavle, rekao bi Vuk.

Istoga časa, gril je odjednom eksplodirao uz glasan prasak. Udario je u reklamu za Busch i iščupao je iz stropa. Pala je s treskom. Bogat miris plina ispunio je stražnji dio bara skoro istog časa. Lori je vrisnula.

Džuboks se ubrzao: 45 okretaja, 78, 150, 400! Ženina komična tužaljka postala je ubrzano blebetanje poremećenih vjeverica na mlaznim sanjkama. Trenutak kasnije, vrh džuboksa je eksplodirao. Šareno staklo poletjelo je na sve strane.

Smokey je pogledao svoj kalkulator i vidio kako se samo jedna riječ pali i gasi na crvenom prozorčiću:

TALISMAN-TALISMAN- TALISMAN-TALISMAN

Onda su mu oči eksplodirale.

"Lori, ugasi plin!" vrisnuo je jedan od gostiju. Sišao je sa svoga stolca i okrenuo se Smokeyju. "Smokey, reci joj -" Čovjek je prestrašeno zacvilio ugledavši krv kako suklja iz rupa gdje su nekad bile Smokeyjeve oči.

Trenutak kasnije cijela Točionica Oatley je odletjela nebu pod oblake, i prije nego što su vatrogasni kamioni mogli stići iz Dogtowna i Elmire, veći dio centra bio je u plamenu.

Nije neki gubitak, djeco, možete li reći amen.

5

U školi Thayer, gdje je sad vladala normalnost kao i uvijek (s jednim kratkim prekidom kojeg su se oni na kampusu sjećali samo kao serije neodređenih, međusobno povezanih snova) upravo su počeli posljednji satovi toga dana. Ono što je u Indiani bio blagi snijeg ovdje u Illinoisu bila je hladna kiša. Učenici su sjedili sanjivi i zamišljeni u razredima.

Odjednom su počela zvoniti zvona u kapeli. Glave su se podigle. Oči raširile. Po cijelom kampusu Thayer, izblijedjeli snovi odjednom kao da su se obnovili.

6

Etheridge je sjedio na satu napredne matematika i ritmično pritiskao rukom gore-dolje po debeloj erekciji dok je slijepo zurio u logaritme koje je stari gospodin Hunkins trpao na ploču. Razmišljao je o slatkoj maloj gradskoj konobarici koju će kasnije poševiti. Nosila je pojas za čarape umjesto najlonki, i bila i te kako voljna ostaviti čarape na sebi dok se jebu. Sad se Etheridge zabuljio prema prozorima, zaboravljajući erekciju, zaboravljajući konobaricu s dugim nogama i glatkim čarapama - odjednom, bez ikakvog razloga, na pamet mu je pao Sloat. Fufasti mali Richard Sloat, kojeg bi trebalo biti lako svrstati u mlakonje ali nekako nije bilo. Pomislio je na Sloata i zapitao se je li dobro. Nekako mu se činilo da možda Sloatu, koji je bez isprike otišao iz škole prije četiri dana i otad se nije javio, baš i nije sjajno.

U uredu ravnatelja, gospodin Dufrey je raspravljao o izbacivanju dječaka po imenu George Hatfield zbog varanja s njegovim bijesnim - i bogatim - ocem kad su zvona počela zveckati svoju nepredviđenu melodijicu. Kad je ova završila, gospodin Dufrey se našao na rukama i koljenima, sijede kose koja mu je visjela preko očiju i jezika koji se pružio preko usana. Hatfield stariji stajao je kraj vrata - zapravo, skutrio se uz njih - razrogačenih očiju i razjapljene vilice, bijesa zaboravljenog u čudu i strahu. Gospodin Dufrey bio je puzao po svome sagu, lajući kao pas.

*

Albert Gvalja baš si je uzeo nešto prigristi kad su zvona zazvonila. Načas je pogledao prema prozoru, mršteći se onako kako se ljudi mršte kad se pokušavaju prisjetiti nečeg što im je na vrhu jezika. Slegnuo je ramenima i vratio se otvaranju kesice nacho čipsa - majka mu je upravo poslala cijelu kutiju. Oči su mu se razrogačile. Učinilo mu se - samo na časak, ali časak je bio dovoljan - da je kesa puna bucmastih, migoljavih bijelih buba.

Onesvijestio se.

Kad se probudio i prikupio dovoljno hrabrosti da opet virne u kesu, vidio je da se radilo samo o priviđenju. Naravno! Što drugo? Svejedno, bilo je to priviđenje koje je u budućnosti imalo čudnu moć nad njim; kad god bi otvorio vreću čipsa, ili čokoladicu, ili Slim Jima, ili paket sušene govedine Big Jerk, u sebi bi vidio te bube. Do proljeća, Albert je izgubio šesnaest kila, igrao je u teniskoj momčadi Thayera, i poševio se. Albert je bio oduševljen. Po prvi put u životu, osjećao je da bi mogao preživjeti ljubav svoje majke.

7

Svi su se ogledali kad su zvona počela zvoniti. Neki su se nasmijali, neki namrštili, neki briznuli u plač. Dva psa odnekud su počela zavijati, a to je bilo prilično čudno jer su na kampusu psi bili zabranjeni.

Glazba koju su zvona svirala nije bila kompjutorizirani raspored melodija - glavni čuvar je to kasnije provjerio. Lokalni pametnjaković u školskim novinama za taj tjedan dao je naslutiti da je neki pretjerano revni tip programirao tu melodiju imajući na umu Božićne praznike. Pjesma je bila "Sretni dani opet dolaze".

8

Premda se smatrala puno prestarom da zatrudni, majci Vuka Jacka Sawyera nije došla krv u vrijeme Promjene prije kakvih dvanaest mjeseci. Prije tri mjeseca, rodila je trojke - dvije sestre po leglu i jednog brata po leglu. Rađanje je bilo naporno, a predznanje da će joj jedno od starije djece umrijeti bilo je u njoj. To je dijete, znala je, otišlo na Drugo mjesto da zaštiti stado, i umrijet će na tom Drugom mjestu, i više ga nikad neće vidjeti. To je bilo jako teško, i nije plakala samo od bolova poroda.

No sad, kad je s novim mladuncima spavala pod punim mjesecom, svi zasad sigurno daleko od stada, okrenula se s osmijehom na licu i najmlađeg brata po leglu privukla sebi i počela ga lizati. Još i sam u snu, Vučić je stavio ruke oko majčinog dlakavog vrata i pritisnuo obraz o njene maljave grudi, i sad su se oboje nasmiješili; u njenom neljudskom snu podigla se ljudska misao: Bog zabija svoje čavle dobro i pravo. I mjesečina toga ljupkog svijeta gdje su svi mirisi dobri bljesnula je na njih dvoje dok su spavali jedno drugom u naručju, u blizini malih sestrica po leglu.

9

U gradiću Goslin, Ohio (nedaleko od Amande, i kakvih četrdeset i pet kilometara južno od Columbusa), čovjek po imenu Buddy Parkins lopatom je u sumraku prebacivao pileća govna iz kokošinjca. Platnena maska bila mu je svezana preko usta da se ne zaguši bijelim oblakom guano-prašine koja bi mu se inače zavukla u nos i usta. Zrak je zaudarao na amonijak. Zadah mu je donosio glavobolju. Boljela su ga i leđa, jer je on bio visok a kokošinjac nije. Kad se sve pogleda, mora se reći da je ovo gadan posao. Imao je tri sina, i svaki od njih kao da je nestao kad bi trebalo očistiti kokošinjac. Jedino pozitivno bilo je što je skoro gotov, i -

Klinac! Isuse Kriste! Onaj klinac!

Odjednom se sjetio dječaka koji se nazivao Lewis Farren, s potpunom jasnoćom i nekom zapanjenom vrstom ljubavi. Dječak koji je tvrdio da ide posjetiti svoju tetu Helen Vaughan u gradiću Buckeye Lake; dječak koji se okrenuo Buddyju kad ga je Buddy pitao bježi li od kuće i u tom je okretu otkrio lice puno poštene dobrote i neočekivane, zapanjujuće ljepote - ljepote koja je Buddyja podsjetila na duge naslućene na kraju oluje, i zalaske sunca na kraju dana koji su stenjali i znojili se radom koji je dobro obavljen a ne površan.

Ispravio se udahnuvši i udario glavom u grede kokošinjca tako snažno da su mu oči zasuzile… ali svejedno se ludo smiješio. O, moj Bože, taj dječak je TAMO, TAMO je, pomislio je Buddy Parkins i, premda nije imao pojma gdje je "tamo", odjednom ga je preplavio sladak, divlji osjećaj potpune pustolovine; još otkako je s dvanaest godina pročitao Otok s blagom i sa četrnaest po prvi put u ruci osjetio djevojačku dojku nije se osjećao tako zapanjeno, tako uzbuđeno, tako puno tople radosti. Počeo se smijati. Odbacio je lopatu i, dok su kokoši zurile u njega s tupom zapanjenošću, Buddy Parkins otplesao je veseo ples u pilećim govnima, smijući se iza svoje maske i pucketajući prstima.

"Tamo je!" povikao je Buddy Parkins pilićima, smijući se. "Svega mi i svačega, tamo je, stigao je, konačno, tamo je i ima ga!"

Kasnije, skoro je pomislio - skoro, ali nikad do kraja - da se morao nekako omamiti zadahom pileće prašine. To nije bilo sve, prokletstvo, nije. Doživio je neku vrst otkrovenja, ali više se nije mogao sjetiti što je to bilo… pretpostavljao je da je to kao onaj britanski pjesnik o kojem mu je pričala učiteljica engleskog u srednjoj školi: tip je uzeo veliku dozu opijuma i počeo pisati pjesme o izmišljenom kineskom bordelu dok je bio na tripu… samo, kad se opet prizemljio, nije ih mogao dovršiti.

Baš tako, pomislio je, ali je nekako znao da nije; i premda se nije mogao točno sjetiti što je uzrokovalo radost, ni on, kao ni Donny Keegan, nikad nije zaboravio kako je ta radost stigla, predivno nepozvana - nikad nije zaboravio taj sladak, divlji osjećaj da je dotakao neku veliku pustolovinu, da je načas pogledao u neko prelijepo bijelo svjetlo koje je, zapravo, bilo svih duginih boja.

10

Postoji jedna stara pjesma Bobbyja Darina koja ide: "I tlo iskašlje korijenje/u trapericama i čizmama/Odvuci ga… odvuci ga." Bila je to pjesma koju bi djeca na području Cayuge u Indiani mogla oduševljeno prihvatiti, samo da nije bila popularna dosta prije njihovog djetinjstva. Kuća Sunca bila je prazna samo malo duže od tjedan dana, i već je među lokalnom djecom dobila reputaciju kuće duhova. S obzirom na jezovite ostatke koje su drotovi pronašli kraj kamenog zida pri dnu Dalekog polja, to nije bilo čudno. Znak lokalnog trgovca nekretninama, NA PRODAJU, izgledao je kao da na tratini stoji godinu dana, a ne samo devet dana, a trgovac je već jednom spustio cijenu, i razmišljao je o tome da je spusti još.

No dogodilo se da to nije morao učiniti. Kad je prvi snijeg počeo padati iz olovnog neba nad Cayugom (i kad je Jack Sawyer dotakao Talisman kakvih tri i pol tisuće kilometara daleko), spremnici za plin iza kuhinje su eksplodirali. Radnik poduzeća Plin i struja istočne Indiane bio je tu tjedan dana ranije, i isisao sav plin natrag u svoj kamion, i bio bi se zakleo da ste se mogli zavući u jedan od tih spremnika i zapaliti cigaretu, ali svejedno su eksplodirali - eksplodirali su istog trenutka kad su prozori Točionice Oatley izletjeli na ulicu (zajedno s više gostiju odjevenih u traperice i čizme… i hitna pomoć iz Elmire ih je odvukla).

Kuća Sunca izgorjela je do temelja skoro u tren oka. Hoćete li reći aleluja?

11

U svim svjetovima, nešto se pomaklo i smjestilo u malo drugačiji položaj kao velika zvijer… ali u Point Venutiju, zvijer je bila u zemlji; probudila se i režala je. Nije zaspala sljedećih sedamdeset i devet sekundi, prema Seizmološkom institutu CalTecha.

Potres je počeo.

Četrdeset i četvrto Poglavlje

Potres

1

Potrajalo je neko vrijeme prije nego što je Jack postao svjestan da se Agincourt oko njega trese i raspada, i to nije bilo iznenađenje. Bio je zanesen čudom. U jednom smislu uopće i nije bio u Agincourtu, ni u Point Venutiju, ni u općini Mendocino, ni u Kaliforniji, ni na američkim Teritorijima, ni na onim drugim Teritorijima; ali bio je u njima, i u bezbrojnim drugim svjetovima, i to istovremeno. Niti je bio samo na jednom mjestu u svim tim svjetovima; bio je posvuda u njima jer je bio ti svjetovi. Talisman je, činilo se, bio znatno više no što je čak i njegov otac vjerovao. Nije to bila samo os svih mogućih svjetova, već i sami svjetovi - svjetovi, i prostori između tih svjetova.

Bilo je tu dovoljno transcedentalnosti da od nje poludi čak i tibetanski sveti pustinjak iz spilje. Jack Sawyer bio je posvuda; Jack Sawyer bio je sve. Vlat trave na svijetu pedeset tisuća svjetova niz lanac od zemlje umrla je od žeđi na nevažnoj ravnici negdje u središtu kontinenta koji je otprilike položajem odgovarao Africi; Jack je umro s tom vlati trave. Na drugom svijetu, zmajevi su se parili u središtu oblaka visoko iznad planeta, i plameni dah njihove ekstaze miješao se s hladnim zrakom i dovodio do kiše i poplava na tlu ispod njih. Jack je bio muški zmaj; Jack je bio ženski zmaj; Jack je bio sperma; Jack je bio jaje. Daleko u eteru milijun svemira daleko, tri truni prašine plutale su blizu jedna drugoj u međuzvjezdanom prostoru. Jack je bio prašina, i Jack je bio prostor između njih. Galaksije su se razmatale u njegovoj glavi kao dugi smotci papira, i sudbina je na svakom od njih ostavljala nasumične tragove, pretvarajući ih u makrokozmičke vrpce za mehanički klavir koje će svirati sve od ragtimea do pogrebnih marševa. Jackovi sretni zubi zagrizli su naranču; Jackovo nesretno meso je zavrištalo kad su ga zagrizli zubi. Bio je bilijun mucica prašine pod milijardom kreveta. Bio je mali klokan koji sanja o svome prošlom životu u majčinom tobolcu dok majka skakuće preko ljubičaste ravnice gdje trče i igraju se zečevi veličine jelena. Bio je šunka na bunceku u Peruu i jaja u gnijezdu ispod jedne kokoši u kokošinjcu koji je Buddy Parkins čistio u Ohiju. Bio je prašina kokošjih govana u nosu Buddyja Parkinsa; bio je drhtava dlačica koja će uskoro natjerati Buddyja Parkinsa na kihanje; bio je kihanje; bio je mikrob u kihanju; bio je atomi u mikrobu; bio je tahioni u atomima koji putuju unatrag kroz vrijeme prema velikom prasku na početku svemira.

Srce mu je poskočilo, i tisuću sunaca bljesnulo je u nove.

Ugledao je googolpleks{124} vrabaca u googolpleksu svjetova i primijetio pad ili dobro stanje svakog od njih.

Umro je u Gehenni teritorijskih rudnika.

Živio je kao virus gripe u Etheridgeovoj kravati.

Jurio je u vjetru iznad dalekih mjesta.

Bio je…

O, bio je…

Bio je Bog. Bog, ili nešto tako blizu da ni nema prave razlike.

Ne! povikao je Jack s užasom. Ne, ne želim biti Bog! Molim te! Molim te, ne želim biti Bog, SAMO ŽELIM SPASITI ŽIVOT SVOJOJ MAJCI!

I odjednom, beskrajnost se zatvorila kao kad kockar stisne list koji gubi. Suzila se na zraku zasljepljujuće bijelog svjetla, i to je slijedio natrag u plesnu dvoranu Teritoriji, gdje su prošle samo sekunde. Još je u rukama držao Talisman.

2

Vani, tlo je počelo poskakivati i ljuljati se kao da pleše. Plima koja je bila u dolasku predomislila se i krenula prema natrag, otkrivajući pijesak taman kao bedra starlete. Na tom razotkrivenom pijesku bacakale su se čudne ribe, među kojima neke kao da su bile samo želatinozne nakupine očiju.

Litice iza grada bile su službeno sedimentne stijene, ali svaki bi geolog bacio jedan pogled i smjesta vam rekao da su te stijene za sedimentnu klasifikaciju ono što su novi bogataši za Četiri stotine{125}.

Visovi Point Venutija bili su zapravo samo blato kojem se diglo i sad su pucali otvarajući se i zatvarajući kao razjapljena usta, a onda su u klizištima počeli padati na grad. Pljuskovi zemlje sipili su dolje. U zemlji je bilo stijena velikih kao kamionske gume.

Morganova Vučja brigada desetkovana je Jackovim i Richardovim iznenadnim napadom na Tabor spremnost. Sad se taj broj još više smanjio jer su mnogi među njima odjurili vrišteći i zavijajući u praznovjernom strahu. Neki su odskočili natrag u svoj svijet. Neki od njih su pobjegli, ali većinu su ih progutali nemiri koji su se događali tamo. Jezgra sličnih kataklizmi pružala se s ovog mjesta kroz sve svjetove, kao da je dalje gura šuplji geološki štap za uzorke. Jedna skupina od tri Vuka odjevenih u motociklističke jakne Fresno Demonsa stigla je do svog automobila - otrcanog starog Lincolna Mark IV - i uspjela se odvesti ulicu i pol dok je Harry James{126} urlao trubama s kasetofona prije nego što je komad kamena pao s neba i zdrobio tutača.

Drugi su samo vrišteći trčali ulicama, dok im je Promjena počinjala. Žena s lančićem u bradavicama blaženo se šetala pred jednim od njih. Blaženo si je čupala kosu u velikim pramenovima. Pružila je jedan takav pramen Vuku. Krvavi korijeni lelujali su kao vrhovi morske trave dok se ona ljuljala na mjestu na nemirnoj zemlji.

"Evo!" rekla je, blaženo se smiješeći. "Buket! Za tebe!"

Vuk, nimalo blažen, otrgao joj je glavu jednim potezom svoje čeljusti, i otrčao dalje, dalje, dalje.

3

Jack je proučavao ono što je uhvatio, bez daha kao dijete kojem je stidljivo šumsko stvorenje prišlo iz trave i jede mu iz ruke.

Blistalo je među njegovim dlanovima, rastući i padajući, rastući i padajući.

U ritmu moga srca, pomislio je.

Činilo se da je od stakla, ali u njegovim je rukama ostavljalo dojam blage elastičnosti. Pritisnuo je, i Talisman je malo popustio. Boje su bljesnule prema unutra od točaka pritiska u prelijepim valovima: plavo kao tinta iz lijeve ruke, najtamniji grimiz iz desne.

Nasmiješio se… a onda je smiješak izblijedio.

Možda time ubijaš milijardu ljudi - požari, poplave, Bogzna što.

Sjeti se zgrade koja se urušila u Angoli, New York, nakon -

Ne, Jack, šapnuo je Talisman, i on je shvatio zašto je popustio pod blagim pritiskom njegovih ruku. Bio je živ - naravno da jest. Ne, Jack: Sve će biti dobro… sve će biti dobro…i sve će stvari biti dobre. Samo vjeruj; budi iskren; stoj; nemoj se sad pokolebati.

Mir u njemu - o, tako duboki mir.

Duga, duga, duga, pomislio je Jack, i zapitao se hoće li se ikad moći natjerati da pusti predivnu krasotu.

4

Na plaži ispod drvene šetnice, Gardener je pao na trbuh u stravi. Prsti su mu se zabili u rahli pijesak. Mijaukao je.

Morgan se okrenuo prema njemu kao pijanac i otrgnuo voki-toki s Gardenerova ramena.

"Ostanite vani!" zagrmio je u njega, a onda shvatio da je zaboravio pritisnuti gumb ODAŠILJANJE. Sad je to učinio.

"OSTANITE VANI! AKO POKUŠATE IZAĆI IZ GRADA JEBENE LITICE ĆE PASTI NA VAS! DOĐITE OVAMO DOLJE! DOĐITE K MENI! OVO JE SAMO HRPA PROKLETIH SPECIJALNIH EFEKATA! DOĐITE OVAMO DOLJE! NAPRAVITE KRUG OKO PLAŽE! ONI KOJI DOĐU BIT ĆE NAGRAĐENI! ONI KOJI NE DOĐU UMRIJET ĆE U RUDNICIMA I PROKLETIM ZEMLJAMA! DOĐITE OVAMO DOLJE! OTVORENO JE! DOĐITE OVAMO DOLJE GDJE NIŠTA NE MOŽE PASTI NA VAS! DOĐITE OVAMO DOLJE, PROKLETSTVO!"

Odbacio je voki-toki. Ovaj se raspao. Bube dugih pipaka počele su masovno gmizati iz njega.

Sagnuo se i potegnuo blijedog Gardenera koji je zavijao prema gore. "Na noge, ljepoto", rekao je.

5

Richard je zaječao u nesvijesti kad ga je stol na kojem je ležao zbacio na pod. Jack je čuo taj povik, i to ga je izvuklo iz fascinirane kontemplacije Talismana.

Postao je svjestan da Agincourt stenje kao brod usred snažnog vjetra. Dok se ogledavao, daske su pucale, otkrivajući prašnjave grede ispod njih. Grede su se ljuljale amo-tamo kao čunci u tkalačkom stanu. Albino bube trčale su i bježale od jasnog svjetla Talismana.

"Dolazim, Richarde!" povikao je, i krenuo natrag preko poda. Jednom je izgubio ravnotežu i pao je visoko držeći blistavu kuglu, znajući da je ranjiva - ako je se dovoljno snažno udari, slomit će se. Što će se onda dogoditi, Bog zna. Uspravio se na jedno koljeno, opet pao na stražnjicu, i ponovno usteturao na noge.

Odozdo, Richard je opet zavrištao.

"Richarde! Stižem!"

Iznad njegove glave, zvuk poput zvonca na saonicama. Podigao je pogled i ugledao kristalni luster kako se ljulja naprijed-natrag, sve brže i brže. Njegovi kristalni privjesci proizvodili su zvuk. Dok je Jack gledao, lanac se razdvojio i udario rasparani pod kao bomba s dijamantima umjesto eksploziva u nosu. Staklo poleti.

Okrenuo se i izašao iz sobe krupnim, nezgrapnim koracima - izgledao je kao komičar iz kabarea koji glumi pijanog mornara.

Niz hodnik. Bacilo ga je prvo u jedan pa zatim o drugi zid, dok se pod njihao i otvarao. Svaki put kad bi udario o zid držao bi Talisman daleko od sebe, ruku poput kliješta u kojima je Talisman blještio kao ugljen u bijelom usijanju.

Nikad nććeš sići niz stube.

Moram. Moram.

Stigao je do odmorišta gdje se suočio s crnim vitezom. Svijet se zaljuljao na novi način; Jack je zateturao i vidio kako se šljem na katu ispod suludo kotrlja.

Jack je i dalje gledao dolje. Stube su se kretale u velikim mučnim valovima od kojih mu se smučilo. Jedna je stuba krenula prema gore, ostavljajući uskovitlanu crnu rupu.

"Jack!"

"Stižem, Richarde!"

Nema šanse da siđeš niz te stube. Nema teorije, dušo.

Moram. Moram.

Držeći dragocjeni krhki Talisman u rukama, Jack je krenuo niz stubište koje je sad izgledalo kao arapski leteći tepih uhvaćen u tornadu.

Stube su se nadimale i bacile ga prema istoj rupi kroz koju je bio propao vitezov šljem. Jack je zavrištao i zateturao unatrag prema rupi, držeći desnom rukom Talisman stisnut uz prsa, a lijevom pipajući iza sebe. Pipajući ništa. Pete su mu stigle do rupe i nagnule se unatrag iznad zaborava.

6

Pedeset sekundi je prošlo otkako je potres počeo. Samo pedeset sekundi - ali oni koji su preživjeli potrese reći će vam da objektivno vrijeme, vrijeme po satu, u potresu gubi svako značenje. Tri dana nakon potresa '64. godine u Los Angelesu, televizijski reporter upitao je jednog preživjelog koji je bio blizu epicentra koliko je trajao potres.

"Još traje", rekao je preživjeli mirno.

Šezdeset i dvije sekunde nakon što je potres prestao, skoro cijeli visovi Point Venutija odlučili su se predati sudbini i postati nizine Point Venutija. Pali su na grad uz blatnjavo kurrrummmmp, ostavljajući samo jednu izbočinu nešto tvrđe stijene, koja je pokazivala na Agincourt poput optužujućeg prsta. S jednog od novo skutrenih bregova, prljavi dimnjak dizao se kao jebežljivi penis.

7

Na plaži, Morgan Sloat i Sunce Gardener stajali su podupirući jedan drugoga, kao da plešu hulu. Gardener je skinuo Weatherbeeja s ramena. Pridružilo im se nekoliko Vukova, očiju naizmjence izbuljenih od užasa i stisnutih u paklenskom bijesu. Stizalo ih je još. Svi su bili Promijenjeni ili u Promjeni. Odjeća je s njih visjela u ritama. Morgan je vidio kao se jedan od njih baca na zemlju i grize je, kao da je nemirno tlo neprijatelj kojeg se može ubiti. Morgan je bacio pogled na njihovo ludilo i odbacio ga. Kombi s natpisom WILD CHILD ispisanom na boku psihodeličnim slovima orao je paklenski preko trga Point Venuti, gdje su djeca nekad molila roditelje za sladoled i zastavice sa slikom Agincourta. Kombi je stigao na suprotnu stranu, preskočio pločnik, a onda zagrmio prema plaži, rujući kroz daskama zakucane štandove u svome prolasku. Posljednja pukotina otvorila se u tlu i WILD CHILD koji je ubio Tommyja Woodbinea nestao je zauvijek, s nosom prema naprijed. Bljesak plamena je suknuo kad mu je eksplodirao spremnik za gorivo. Promatrajući to, Sloat se mutno sjetio svoga oca kako propovijeda o pentekostalnoj vatri. Onda se zemlja zatvorila.

"Budi miran", doviknuo je Gardeneru. "Mislim da će se mjesto srušiti na njega i zdrobiti ga, ali ako izađe, upucat ćeš ga, s potresom ili bez njega."

"Hoćemo li znati ako se ONO slomi?" zaskvičao je Gardener.

Morgan Sloat se iskezio kao vepar u kupusu. "Znat ćemo", rekao je. "Sunce će pocrnjeti." Sedamdeset i četiri sekunde.

8

Jackova lijeva ruka uhvatila se za nazupčane ostatke rukohvata. Talisman je silno sjajio uz njegova prsa, a crte dužine i širine što su ga opasivale blistale su sjajno kao žica u žarulji. Pete su mu se nakrenule, a stopala počela kliziti.

Padam!

Speedy!

Past…

Sedamdeset i devet sekundi.

Stalo je.

Naglo, samo je stalo.

No, za Jacka, kao za onog preživjelog iz potresa '64., još se nastavljalo, bar u dijelu njegova mozga. U dijelu njegova mozga, zemlja će se i dalje tresti kao žele na crkvenom pikniku, zauvijek.

Odvukao se od ponora i oteturao do sredine izobličenog stubišta. Stajao je, zadihan, lica sjajnog od znoja, stišćući sjajnu okruglu zvijezdu Talismana uz prsa. Stajao je i slušao tišinu.

Negdje se nešto teško - komoda ili ormar, možda - što je balansiralo na rubu sad prevrnulo i palo uz tresak koji je odjekivao.

"Jack! Molim te! Mislim da umirem!" Richardov stenjavi, bespomoćan glas doista je zvučao kao glas dječaka na kraju snaga. "Richard! Stižem!"

Krenuo je niza stube koje su sad bile izobličene i svinute i nesigurne. Mnoge su stube nestale, i morao je prekoračivati te praznine. Na jednom mjestu nestalo ih je četiri zaredom, i skočio je, jednom rukom držeći Talisman uz prsa i kližući drugom uz iskrivljeni rukohvat.

Stvari su još padale. Staklo je treskalo i zveckalo. Negdje, neki zahod se manijakalno ispirao, ponovno i ponovno.

Drvena recepcija u predvorju raspukla se po sredini. Dvokrilna vrata bila su pak odškrinuta, i kroz njih je dolazio svijetao isječak sunca - stari vlažni sag kao da je siktao i pušio se protestirajući protiv toga svjetla.

Oblaci su se raspršili, pomisli Jack. Vani sija sunce. I onda: Idemo kroz ta vrata, Richie, stari moj. Ti i ja. U stvarnoj veličini, i dvaput ponosniji.

Hodnik koji je vodio kraj Bara Čaplja i dolje prema blagovaonici podsjetio ga je na scenografiju nekih epizoda stare Zone sumraka, gdje je sve ukrivo i pogrešno. Ovdje se pod naginjao ulijevo; tamo udesno; ovdje je bio poput dviju grba na devi. Prolazio je kroz polumrak dok mu je Talisman osvjetljivao put kao najveća džepna svjetiljka na svijetu.

Progurao se u blagovaonicu i ugledao Richarda kako leži na podu upleten u solnjake. Krv mu je curila iz nosa. Kad se približio, vidio je da su se neke čvrste crvene izbočine raspukle i bijele bube izlazile su iz Richardovog mesa i lijeno puzale preko Richardovih obraza. Dok je promatrao, jedna se izvukla iz Richardovog nosa.

Richard je vrisnuo, slabašnim, promuklim, bijednim vriskom, i pljesnuo bubu. Bio je to vrisak nekoga tko umire u agoniji.

Košulja mu se nadimala i bibala od stvorova.

Jack je zateturao preko neravnog poda prema njemu… a pauk se spustio iz polumraka, slijepo pljujući otrov u zrak.

"Feveni lofov!" blebetao je svojim prigovarajućim, tupim glasom kukca. "O, ti feveni lofove, vrati to vrati to!"

Ne razmišljajući, Jack podigne Talisman. Bljesnuo je jasnom bijelom vatrom - duginom vatrom - a pauk se osušio i pocrnio. Za samo sekundu, postao je sićušna gvalja zadimljenog ugljena čije se njihanje polako zaustavlja u zraku.

Nije bilo vremena da zuri u to čudo. Richard umire.

Jack je stigao do njega, pao na koljena kraj njega, i povukao stolnjak unatrag kao da je plahta.

"Konačno sam stigao, stari", šapnuo je, nastojeći ne vidjeti bube koje su gmizale iz Richardova mesa. Podigao je Talisman, razmislio, i zatim ga smjestio Richardu na čelo. Richard je bijedno vrisnuo i pokušao se izmaknuti. Jack spusti ruku na Richardova mršava prsa da ga zadrži - to nije bilo teško. Osjetio se zadah kad su bube pod Talismanom počele gorjeti.

A što sad? Ima još, ali što?

Pogledao je preko sobe i pogled mu je slučajno pao na debelu zelenu pikulu koju je ostavio Richardu - pikulu koja je u onom drugom svijetu čarobno zrcalo. Dok je on gledao, otkotrljala se dva metra sama od sebe, pa stala. Kotrljala se, da. Kotrljala se jer je špekula, a kotrljanje je posao za špekulu. Špekule su okrugle. Špekule su okrugle, kao i Talisman.

Svjetlo se prosulo njegovim zapanjenim umom.

Držeći Richarda, Jack je polako zakotrljao Talisman niz njegovo tijelo. Nakon što je stigao do Richardovih prsa, Richard se prestao otimati. Jack je pomislio da se onesvijestio, ali hitar pogled pokazao mu je da nije tako. Richard je zurio u njega sa sve većom zapanjenošću… a bubuljice na njegovom licu su nestale! Čvrste crvene izbočine su blijedile!

"Richarde!" povikao je, smijući se kao trknuti luđak. "Hej, Richarde, gle ovo! Bwanaradi juju{127}!"

Zakotrljao je Talisman polako preko Richardovog trbuha, koristeći svoj dlan. Talisman je jasno sjajio, pjevajući bistru harmoniju bez riječi, o zdravlju i zacjeljivanju. Dolje preko Richardova međunožja. Jack je spojio Richardove mršave noge i zakotrljao ga niz utor među njima sve do gležanja. Talisman je sjajio svijetloplavo… tamnocrveno… žuto… zeleno lipanjske trave.

Onda je opet postao bijel.

"Jack", šapne Richard. "Jesmo li po to došli?"

"Da."

"Prelijepo je", reče Richard. Oklijevao je. "Mogu li ga uzeti?"

Jack je osjetio nagli ubod škrtosti, poput Scroogea{128}. Načas je stisnuo Talisman k sebi. Ne! Mogao bi ga slomiti! Osim toga, to je moje! Ja sam za njega prošao cijelu zemlju! Ja sam se za njega borio s vitezovima! Ne možeš ga dobiti! Moj! Moj! Mo—

U njegovim rukama, Talisman je odjednom ispustio užasnu hladnoću, i na trenutak - trenutak koji je Jacku bio strašniji nego što su svi potresi u svim svjetovima ikad bili ili će ikad biti - postao je gotički crn. Njegovo bijelo svjetlo se ugasilo. U njegovoj bogatoj, grmovitoj, thanatropnoj unutrašnjosti, vidio je crni hotel. Na tornjićima i tavanskim prozorčićima i isatakama, na krovovima kupolama koje su se nadimale poput čireva punih gustih malignih tumora, kabalistički simboli su se okretali - vuk i vrana i iskrivljena genitalna zvijezda.

Znači, ti želiš biti novi Agincourt? Šapne Talisman. Čak i dječak može biti hotel… ako to želi biti.

Glas njegove majke, jasan u njegovoj glavi: Ako to ne želiš dijeliti, Jacko, ako se ne možeš natjerati da ga riskiraš za prijatelja, onda možeš komotno ostati gdje si. Ako se ne možeš natjerati da podijeliš nagradu - riskiraš nagradu - nemoj se ni truditi vratiti se kući. Klinci takva sranja slušaju cijeli život, ali kad dođe vrijeme da stisneš i prdneš, nikad nije baš sasvim isto, zar ne? Ako ga ne možeš podijeliti, kompa, pusti me da umrem, jer ne želim živjeti po tu cijenu.

Težina Talismana odjednom se činila ogromnom, težina mrtvih tijela. Ali nekako, Jack ga je podigao i stavio Richardu u ruke. Ruke su Richardu bile blijede i kosturaste… ali lako je držao Talisman, i Jack je shvatio da je dojam težine bio samo u njegovoj mašti, njegova vlastita izobličena i bolesna čežnja. Kad je Talisman opet bljesnuo veličanstvenim bijelim svjetlom, Jack je osjetio kako ga njegova unutarnja tama napušta. Mutno mu je palo na pamet da vlasništvo nad nečim možeš izraziti samo utoliko ukoliko ga se možeš slobodno odreći… a onda je ta pomisao prošla.

Richard se nasmiješio, i taj mu je smiješak učinio lice prelijepim. Jack je puno puta vidio Richarda kako se smiješi, ali u ovom osmijehu bilo je mira koji još nikad nije vidio; bio je to mir koji je nadilazio njegovo shvaćanje. U bijelom, zacjeljujućem svjetlu Talismana, vidio je da Richardovo lice, premda još uvijek iscrpljeno i ispijeno i bolesno, zacjeljuje. Stisnuo je Talisman uz prsa kao da je beba, i nasmiješio se Jacku blistavih očiju.

"Ako je ovo Ekspres za otok Seabrook", rekao je, "mogao bih si kupiti pokaznu kartu. Ako se ikad izvučemo iz ovoga."

"Jel' ti bolje?"

Richardov osmijeh sjajio je kao svjetlo Talismana. "Beskrajno bolje", rekao je. "Sad mi pomozi da ustanem, Jack."

Jack je posegnuo da ga uhvati za rame. Richard ispruži Talisman.

"Bolje prvo uzmi ovo", rekao je. "Ja sam još slab, a on se želi vratiti s tobom. Osjećam to."

Jack ga uzme i pomogne Richardu da ustane. Richard stavi ruku oko Jackovog vrata.

"Jesi spreman… kompa?"

"Aha", reče Richard. "Spreman. Ali nekako mislim da nam morski put više nije opcija, Jack. Mislim da sam čuo kako se terasa tamo urušila tijekom Velike grmljavine."

"Izlazimo na prednja vrata", reče Jack. "Čak i ako je Bog stavio šetnicu preko oceana, od prozora tamo otraga pa sve do plaže, svejedno bih izašao na prednja vrata. Mi ne bježimo odavde, Richie. Izlazimo kao gosti koji su platili. Osjećam da sam puno platio. Što ti misliš?"

Richard ispruži jednu mršavu ruku s dlanom prema gore. Crvene mrlje koje su zarastale još su bljeskale na njemu.

"Mislim da bismo trebali tako", reče. "Tresni ovdje, Jacky."

Jack pljesne dlanom po Richardovom, a onda su njih dvojica krenuli natrag prema hodniku, Richard s jednom rukom oko Jackovog vrata.

Na pola puta niz hodnik, Richard se zabuljio u razbacan mrtvi metal. "Koji vrag?"

"Limenke kave", rekao je Jack i nasmiješio se. "Maxwell House{129}."

"Jack, o čemu ti to g-"

"Nije važno, Richarde", reče Jack. Cerio se, i još se osjećao dobro, ali žice napetosti svejedno su se opet zabadale u njegovo tijelo. Potres je završio… ali nije sve završilo. Morgan će ih sad čekati. I Gardener.

Nije važno. Neka ispadne kako će ispasti.

Stigli su do predvorja i Richard se začuđeno ogledavao po stubištu, slomljenoj recepciji, prevrnutim trofejima i stalcima za zastave. Preparirana glava crnog medvjeda zabila je nos u jedan od odjeljaka za pisma, kao da njuši nešto dobro - možda med.

"Fiju", reče Richard. "Cijelo mjesto se više-manje urušilo."

Jack je doveo Richarda do dvokrilnih vrata, i primijetio Richardovo skoro pohlepno uživanje u tom malom zraku sunca. "Jesi li stvarno spreman za ovo, Richarde?"

"Da."

"Otac ti je vani."

"Ne, nije. On je mrtav. Vani je samo njegov… kako ti to ono zoveš? Blizanac."

"Oh."

Richard kimne. Bez obzira na blizinu Talismana, opet je počeo djelovati iscrpljeno. "Da."

"Vjerojatno će biti paklenske borbe."

"Pa, učinit ću što mogu."

"Volim te, Richarde."

Richard se blago osmjehne. "I ja tebe volim, Jack. Sad idemo prije nego što me hrabrost napusti."

9

Sloat je doista vjerovao da ima sve pod kontrolom - situaciju, naravno, ali još važnije, sebe sama. Nastavio je to vjerovati sve dok nije ugledao svoga sina, očito slabog, očito bolesnog, ali još uvijek i te kako živog, kako izlazi iz crnog hotela s rukom oko vrata Jacka Sawyera i glave oslonjene o Jackovo rame.

Sloat je također vjerovao i da je konačno uspio svladati svoje osjećaje o derištu Phila Sawyera - zbog prethodnog bijesa promašio je Jacka, prvo u kraljičinom paviljonu, pa onda na srednjem zapadu. Kriste, prešao je Ohio bez da mu padne dlaka s glave - a Ohio je bio samo na tren oka od Orrisa, sjedišta drugog Morgana. Ali njegov je bijes vodio do nekontroliranog ponašanja, i tako se dječak provukao. Potisnuo je svoj bijes - ali sad je opet planuo zloćudnom i neobuzdanom slobodom. Kao da je netko prigušenu vatru zalio kerozinom.

Njegov sin, još živ. I njegov voljeni sin, kojem je mislio predati kraljevanje nad svjetovima i univerzumima, oslanja se na Sawyera.

A to još nije bilo ni sve. Bljeskajući i sjajeći u Sawyerovim rukama kao zvijezda koja je pala na zemlju bio je Talisman. Čak i odavde, Sloat ga je mogao osjetiti - bilo je to kao da je planetno gravitacijsko polje odjednom ojačalo, povlačeći ga dolje, tjerajući mu srce da se muči; kao da se vrijeme ubrzava, sušeći mu meso, muteći mu oči.

"Boli!" zacvilio je Gardener kraj njega.

Većina Vukova koji su se oduprli potresu i okupili oko Morgana sad su ustuknuli s rukama pred licima. Nekolicina ih je bespomoćno povraćala.

Morgan je osjetio trenutak vrtoglavog straha… a onda su njegov bijes, uzbuđenje i ludilo koje se hranilo njegovim sve grandioznijim snovima o vlasti - sve te stvari prasnule su iz mreže njegove samokontrole.

Podigao je palce do ušiju i zabio ih unutra tako duboko da ga je zaboljelo. Zatim je isplazio jezik i mahnuo prstima gospodinu Jacku prljavom seronji i uskoro mrtvom Sawyera. Tren kasnije, gornji zubi su mu se spustili kao pomični most i odrezali vrh isplaženog jezika. Sloat to nije čak ni primijetio. Uhvatio je Gardenera za prsluk.

Gardenerovo lice bilo je mjesečasto od straha. "Izašli su, on GA ima, Morgane… gospodaru… trebali bismo pobjeći, moramo pobjeći -"

"UPUCAJ GA!" vrisnuo je Morgan Gardenera u lice. Krv iz njegova odsječenog jezika šikljala je u finoj izmaglici. "UPUCAJ GA, TI ETIOPIJSKI SISOJEBAČU, UBIO TI JE MALOGA! UPUCAJ GA I UPUCAJ JEBENI TALISMAN! PUCAJ MU KROZ RUKE I SLOMI GA!"

Sloat je sad polako počeo plesati gore-dolje pred Gardenerom, užasno uzrujanog lica, palaca opet u ušima, prstiju koji su mahali kraj glave, amputiranog jezika koji mu je iskakao iz usta i u njih poput jedne od onih zviždaljki za doček Nove godine koje se razvijaju i svijaju dok zvižde. Izgledao je kao krvoločno dijete - komično, i istovremeno užasno.

"UBIO TI JE SINA! OSVETI SVOG SINA! UPUCAJ GA! UPUCAJ GA! UPUCAO SI MU OCA, SAD UPUCAJ I NJEGA!"

"Reuel", reče Gardener zamišljeno. "Da. Ubio je Reuela. On je najgadniji pseći skot koji je ikad disao. Svi dječaci. Podrazumijeva se. Ali on… on…"

Okrenuo se prema crnom hotelu i podigao Weatherbeeja do ramena. Jack i Richard stigli su do dna iskrivljenih prednjih stuba i krenuli su niz široki pločnik koji je prije par minuta bio ravan a sad je bio sav iskrivljen. U ciljniku, dvojica dječaka bili su veliki kao kampprikolice.

"UPUCAJ GA!" urlao je Morgan. Opet je isplazio svoj krvavi jezik i proizveo odvratno pobjednički vrtićki zvuk: Na-na-nana-naaana! Njegova stopala, odjevena u prljave Guccijeve mokasinke, udarala Su gore-dolje. Jedno od njih spustilo se ravno na odsječeni vrh njegova jezika i zaguralo ga dublje u pijesak.

"UPUCAJ GA! UPUCAJ TO!" - zavijao je Morgan.

Cijev Weatherbeeja pravila je sićušne krugove, kao kad se Gardener pripremao pucati u gumenog konja. Onda se smirila. Jack je nosio Talisman uz prsa. Ciljnik je bio iznad njegova blistavog, kružnog svjetla. Metak.360 proći će ravno kroz njega, skrhati ga, i sunce će pocrnjeti… ali prije nego što se to dogodi, pomislio je Gardener, vidjet ću kako tom najzločestijem od zločestih dječaka eksplodiraju prsa.

"Mrtav je", šapnuo je Gardener, i počeo polako pritiskati okidač Weatherbeeja.

10

Richard je s velikim naporom podigao glavu i oči su mu zacvrčale pod odraženim suncem.

Dva čovjeka. Jedan malo nagnute glave, drugi kao da pleše. Opet bljesak sunca, i Richard je shvatio. Shvatio je… a Jack je gledao na krivo mjesto. Jack je gledao dolje prema stijenama gdje je ležao Speedy.

"Jack pazi!" vrisnuo je.

Jack se iznenađeno okrenuo. "Što -"

Dogodilo se hitro. Jack je skoro sve propustio. Richard je vidio i shvatio, ali nikad nije uspio do kraja Jacku objasniti što se dogodilo. Sunce je opet odbljesnulo od strijelčevog ciljnika. Zraka odbijenog svjetla ovog puta je pogodila Talisman. A Talisman ju je odbio ravno u strijelca. To je Richard kasnije ispričao Jacku, ali bilo je to kao da kažeš da je Empire State Building visok nekoliko katova.

Talisman nije samo odbio bljesak sunca; nekako ga je pojačao. Poslao je natrag gustu traku svjetla, poput zrake smrti u svemirskom filmu. Bila je tamo samo sekundu, ali ostala je na Richardovim mrežnicama još skoro sat vremena nakon toga, prvo bijela, zatim zelena, pa plava, i konačno, kad je izblijedila, limunski žuta poput sunca.

11

"Mrtav je", šapnuo je Gardener, a onda je ciljnik bio pun žive vatre. Njegove debele staklene leće su se rasprsle. Zadimljeno stopljeno staklo zabilo se unatrag u Gardenerovo lijevo oko. Meci u spremniku Weatherbeeja su eksplodirali, raspolavljajući ga. Jedan komad letećeg metala amputirao je veći dio Gardenerovog desnog obraza. Druge kuke i zavijutci čelika letjeli su oko Sloata kao oluja, ostavljajući ga nevjerojatno netaknutog. Tri Vuka ostala su tamo. Sad su dvojica od njih dala petama vjetra. Treći je ležao mrtav na leđima, zureći u nebo. Okidač Weatherbeeja bio mu je čvrsto zabijen u oko. "Što?" vikao je Morgan. Njegova krvava usta su se razjapila.

"Što?

Gardener je izgledao čudno nalik Mirku S. Zlikovskom u crtićima o ptici trkačici nakon što se jedan od strojeva iz kompanije Acme raspadne.

Što?

Odbacio je pušku, a Sloat je vidio da su s Gardove lijeve ruke otrgnuti svi prsti.

Gardenerova desna ruka potegnula je košulju sa ženskastom, preciznom profinjenošću. Na unutarnjem pojasu njegovih hlača bio je pričvršćen držač za nož - uske korice od fine kože. Iz njega, Gardener je izvukao komad kromom okružene slonovače. Pritisnuo je dugme, i iskočila je vitka oštrica duga petnaest centimetara.

"Zločest", šapnuo je. "Zločest!" Glas mu se počeo dizati. "Svi dječaci! Zločesti! To se podrazumijeva! TO SE PODRAZUMIJEVA!" Potrčao je uz plažu prema pločniku Agincourta, gdje su stajali Jack i Richard. Glas mu se i dalje dizao, sve dok nije postao tanak grozničavi vrisak.

"ZLOČEST! ZAO! ZLOČEST! ZAAAO! ZLOOOOČEEEST! ZA-AAAAAAAAAAAA-AAAAA-"

Morgan je stajao još trenutak, onda zgrabi ključ oko svoga vrata. Zgrabivši ga, kao da je zgrabio i svoje vlastite uspaničene, leteće misli.

Otići će do starog crnje. I tamo ću ga uhvatiti.

"AAAAAAAAAAAAAAAAA -" vriskao je Gardener, s ubitačnim nožem ispruženim ispred sebe dok je trčao.

Morgan se okrenuo i potrčao niz plažu. Bio je mutno svjestan da su Vukovi, baš svi, pobjegli. To je bilo u redu.

Pobrinut će se za Jacka Sawyera - i Talisman - Sasvim sam.

Četrdeset i peto Poglavlje

U kojem se mnoge stvari razrješuju na plaži

1

Sunce Gardener poremećeno je jurio prema Jacku dok je krv sukljala iz njegovog unakaženog lica. Bio je središte uništenog ludila. Pod sjajnim jakim suncem po prvi put u valjda desetljećima, Point Venuti bio je ruševina urušenih zgrada i puknutih cijevi i pločnika podignutih kao knjige koje se naginju i ljuljaju na polici. Tu i tamo ležale su prave knjige, poderanih omota koji su lepršali u živim brazdama zemlje. Iza Jacka, hotel Agincourt ispustio je zvuk jezovito nalik stenjanju; a onda je Jack čuo zvuk tisuću dasaka koje se urušavaju, zidova koji se prevrću u pljusku klinova i prašine i žbuke. Dječak je bio blijedo svjestan Morgana Sloata koji poput pčele juri niz plažu, i s trzajem nelagode shvatio je da njegov protivnik ide prema Speedyju Parkeru - ili njegovom lešu.

"Ima nož, Jack", šapne Richard.

Gardenerova uništena ruka nehajno je mrljala krv po njegovoj nekad besprijekorno bijeloj svilenoj košulji. "ZAAAAAAAAO!" skvičao je, glasa još tihog ispod stalnog udaranja vode o plažu i upornih, premda nestalnih, zvukova uništenja. "AAAAAAAAA…"

"Što ćeš učiniti?" upita Richard.

"Otkud znam?" odgovorio je Jack - to je bio najbolji, najistinitiji odgovor koji je mogao dati. Nije imao pojma kako bi mogao pobijediti ovog luđaka. Ali pobijedit će ga. U to je bio siguran. "Trebao si ubiti oba brata Ellis", rekao je Jack samome sebi.

Još uvijek vrišteći, Gardener je dojurio preko pijeska. Još je uvijek bio podosta daleko, na oko pola puta između kraja ograde i prednje strane hotela. Crvena maska pokrivala mu je pola lica. Njegova beskorisna lijeva ruka sipila je upornu kišu krvi na pješčano tlo. Udaljenost između luđaka i dječaka kao da se u sekundi prepolovila. Je li Morgan Sloat dosad već stigao na plažu? Jack je osjetio užurbanost sličnu Talismanovoj kako ga gura naprijed; gura dalje.

"Zao! Podrazumijeva se! Zao!" vrištao je Gardener.

"Skoči!" rekao je Richard naglas -

i Jack je

skoknuo

u stranu

kao u crnom hotelu.

I našao se kako stoji pred Osmondom pod vrelim suncem

Teritorija. Većina njegove uvjerenosti naglo ga je napustila. Sve je bilo isto ali sve je bilo drugačije. Ne gledajući, znao je da je iza njega nešto znatno gore od Agincourta - nikad nije vidio unutrašnjost dvorca u koji se hotel pretvarao na Teritorijima, ali odjednom je znao da se iza tih velikih ulaznih vrata neki jezik plazi prema njemu… i da će Osmond potjerati Richarda i njega natrag prema njemu.

Osmond je imao povez preko desnog oka i umrljanu rukavicu na lijevoj ruci. Komplicirani pipci njegova biča skliznuli su mu s ramena. "O, da", napola je siknuo a napola šapnuo.

"Ovaj dječak. Dječak satnika Farrena." Jack je zaštitnički gurnuo

Talisman uz svoj trbuh. Tračci su klizili su preko tla, odgovarajući na Osmondov najmanji pokret ruke i zapešća kao trkaći konj na dodir džokeja. "Što dobiva dječak kad dobije staklenu igračku ako izgubi svijet?" Bič kao da se sam od sebe podigao s tla. "NIŠTA! NIŠTA!" Osmondov pravi miris, onaj truleži i prljavštine i skrivene iskvarenosti, nagrnuo je van, a njegovo vitko ludo lice nekako se zabibalo, kao da je ispod njega bljesnula munja. Nasmiješio se, prazno, i podigao vijugavi bič iznad svoga ramena.

"Jarčev penis", rekao je Osmond skoro s ljubavlju. Bič je zapjevao prema Jacku, koji je u nagloj, blistavoj panici ustuknuo unatrag, premda ne dovoljno daleko.

Richardova ruka zgrabila mu je rame kad je opet preskočio, i užasan, nekako nasmijan zvuk biča smjesta se izbrisao iz zraka.

Nož! čuo je Speedyjev glas.

Boreći se s instinktima, Jack je koraknuo u prostor gdje se nalazio bič, a ne unatrag kako je veći dio njega želio učiniti. Richardova ruka pala je s vrha njegova ramena, a Speedyjev glas zaječao je i nestao. Jack je blistavi Talisman stisnuo uz trbuh lijevom rukom i posegnuo desnom. Prsti su mu se magično sklopili oko koštunjavog zapešća.

Sunce Gardener se zahihotao.

"JACK!" zaurlao je Richard iza njega.

Opet je stajao u ovom svijetu, pod strujom pročišćavajućeg svjetla, a nož Sunca Gardenera težio je dolje prema njemu. Gardenerovo uništeno lice bilo je samo koji centimetar od njegovoga. Miris nalik smeću i davno mrtvim životinjama na cesti prekrio ih je obojicu. "Ništa", rekao je Gardener. "Možeš li reći aleluja?" Gurnuo je prema dolje otmjenim smrtonosnim nožem, a Jack ga je uspio zadržati.

"JACK!" vrisne Richard ponovno.

Sunce Gardener zurio je u njega sjajnim, pticolikim izrazom. Nastavio je gurati prema dolje svojim nožem.

Zar ne znaš što je Sunce učinio? reče Speedyjev glas. Zar još ne znaš?

Jack se zagledao ravno u Gardenerovo ludo rasplesano oko. Da.

Richard je dojurio i udario Gardenera u gležanj, onda tresne slabašnom šakom u njegovu sljepoočnicu.

"Ubio si mi oca", reče Jack.

Gardenerovo jedno oko uzvratilo je bljeskom. "Ubio si mi sina, najzločestije kopile!"

"Morgan Sloat ti je rekao da mi ubiješ oca, i ti si to učinio."

Gardener je gurnuo nož dolje punih pet centimetara. Čvor žute gnjecave tvari i mjehur krvi istisnuli su se iz rupe koja je bila njegovo desno oko.

Jack je vrisnuo - s užasom, bijesom i svim dugo skrivenim osjećajima napuštenosti i bespomoćnosti koji su slijedili za smrću njegova oca. Otkrio je da je Gardenerovu ruku s nožem odgurnuo sasvim gore. Opet vrisne. Gardenerova besprsta lijeva ruka udarala je Jackovu lijevu nadlakticu. Jack je taman uspio iskrenuti Gardenerovo zapešće kad je osjetio kako se kapava površina mesa gura između njegovih prsa i ruke. Richard je i dalje skakutao oko Gardenera, ali Gardener je uspijevao svoju ruku bez prstiju ugurati vrlo blizu Talismanu.

Gardener nagne lice prema Jackovom.

"Aleluja", šapne.

Jack je iskrenuo cijelo svoje tijelo, koristeći više snage no što je znao da posjeduje. Navalio je na Gardenerovu ruku s nožem. Druga ruka, ona bez prstiju, poletjela je u stranu. Jack je stisnuo zapešće ruke s nožem. Napete tetive migoljile su mu se u stisku. Onda je nož pao, bezopasan kao besprsti jastuk kože koji je uporno udarao Jackova rebra. Jack je cijelo tijelo otkotrljao u nagnutog Gardenera i odgurnuo ga.

Gurnuo je Talisman prema Gardeneru. Richard je zaskvičao: Što to radiš? To je bilo ispravno, ispravno, ispravno. Jack je krenuo prema Gardeneru, koji se još uvijek mrštio prema njemu, premda s manje samouvjerenosti, i gurnuo Talisman prema njemu. Gardener se iskezio dok je još jedan mjehur krvi debelo bubrio u praznoj očnoj duplji, i divlje zamahnuo prema Talismanu. Sagnuo se po nož. Jack je skočio na njega i izboranu toplu kožu Talismana pritisnuo na Gardenerovu. Kako Reuel, tako i Sunce. Odskočio je.

Gardener je zaurlao kao izgubljena, ranjena životinja. Tamo gdje se Talisman očešao o njega, koža je pocrnjela, a onda se pretvorila u polako klizeću tekućinu, spuštajući se s lubanje. Jack je uzmakao još za korak. Gardener je pao na koljena. Sva koža na glavi postala mu je voštana. Za pola sekunde, samo blistava lubanja virila je iz ovratnika uništene košulje.

Tako si ti sređen, pomisli Jack, i dobro da smo te se riješili!

2

"U redu", reče Jack. Osjećao se pun ludog samopouzdanja. "Idemo po njega, Richie. Idemo -"

Pogledao je Richarda i vidio da mu je prijatelj opet na rubu nesvijesti. Stajao je ljuljajući se na pijesku, očiju napola sklopljenih i mutnih.

"Kad bolje razmislim, možda bolje da ovo preskočiš", reče Jack.

Richard strese glavom. "Stižem, Jack. Otok Seabrook. Do kraja…

sve do kraja linije."

"Morat ću ga ubiti", reče Jack. "To jest, ako budem mogao."

Richard je stresao glavom upornom, tvrdoglavom nepokolebljivošću.

"Ne mog oca. Rekao sam ti. Otac je mrtav. Ako me ostaviš, puzat ću. Puzati ravno kroz blato koje je onaj tip ostavio za sobom, ako moram."

Jack pogleda prema stijenama. Nije vidio Morgana, ali činilo mu se da baš i nema sumnje je li Morgan tamo. A ako je Speedy živ, Morgan bi ovog časa mogao poduzimati korake da to ispravi.

Jack se pokušao nasmiješiti ali nije uspio. "Pomisli kakve bi sve mikrobe pokupio." Oklijevao je još trenutak, onda s oklijevanjem pruži Talisman prema Richardu. "Nosit ću te, ali ti ćeš morati nositi

ovo. Nemoj ispustiti kuglu, Richarde. Ako ti padne -" Kako je ono Speedy bio rekao?

"Ako ga ispustiš, sve je izgubljeno."

"Neću ga ispustiti."

Jack je stavio Talisman Richardu u ruke, i opet se činilo da je Richardu bolje kad ga je dodirnuo… premda ne baš jako. Lice mu je bilo silno ispijeno.

Okupano sjajnim bljeskom Talismana, izgledalo je kao lice mrtvog djeteta uhvaćeno u bljeskalici policijskog fotografa.

To je hotel. On ga truje.

Ali nije bio hotel; ne do kraja. Nego Morgan. Morgan ga truje.

Jack se okrenuo, otkrivši da ne želi skrenuti pogled s Talismana, makar za časak. Sagnuo je leđa i svinuo ruke u držače.

Richard se popeo. Držao je Talisman jednom rukom a drugu svinuo oko Jackovog vrata. Jack dohvati Richardova bedra.

Lagan je kao list. Ima svoj vlastiti rak. Ima ga cijelog života. Morgan Sloat je radioaktivan od zloće i Richard umire od toga.

Potrčao je prema stijenama kraj kojih je ležao Speedy, svjestan svjetla i topline Talismana tik iznad sebe.

3

Optrčao je lijevu stranu skupine stijena s Richardom na leđima, još uvijek pun onog ludog samopoouzdanja… i s nepristojnom naglošću otkrio je koliko ludo je to bilo. Bucmasta noga odjevena u svjetlosmeđu vunu (a tik ispod povučene nogavice, Jack je mutno ugledao i savršeno urednu smeđu najlonsku čarapu) odjednom se ispružila iza posljednje stijene kao rampa.

Sranje! zavrištao je Jackov um. Čekao te! Kretenu jedan!

Richard je povikao. Jack je pokušao stati i nije mogao.

Morgan ga je spotaknuo lako kao što školski nasilnik spotakne mlađeg dječaka na igralištu. Nakon Smokeyja Updikea, i Osmonda, i Gardenera, i Elroya, i nečeg što je izgledalo kao križanac aligatora i tenka Sherman{130}, sve što je bilo potrebno da ga se obori bio je pretežak Morgan Sloat s visokim tlakom koji čuči iza stijene, promatrajući i čekajući da pretjerano samopouzdan dječak po imenu Jack Sawyer dopleše ravno do njega.

"Jajjj!" povikao je Richard kad je Jack zateturao prema naprijed. Bio je mutno svjestan njihove spojene sjene kako se pruža ulijevo - činilo se da ima ruku kao hinduski idol. Osjetio je kako se psihička težina Talismana pomiče… i zatim prevrće.

"PAZI NA NJEGA, RICHARDE!" zavrištao je Jack.

Richard je pao preko vrha Jackove glave, očiju ogromnih i očajnih. Tetive na njegovom vratu isticale su se kao žica klavira. Držao je Talisman u zraku dok je padao. Usne su mu se spustile na uglovima u očajnom režanju. Udario je u tlo licem prema naprijed, kao nos pokvarene rakete. Pijesak ovdje gdje se Speedy sklonio nije zapravo uopće bio pravi pijesak, već gruba sitna zemlja prepuna kamenčića i školjaka. Richard je pao na kamen koji je podrignuo potres. Začuo se čvrst zvuk udarca. Načas, Richard je izgledao kao noj s glavom zakopanom u pijesak. Njegova stražnjica, odjevena u prljave pamučne hlače, pijano se ljuljala naprijed-natrag kroz zrak. U drugim okolnostima - okolnostima koje ne bi uključivale, na primjer, onaj užasan čvrsti zvuk udarca - bila bi to komična poza koja zavrjeđuje Kodachrome{131}: "Razumni Richard divlja i luduje na plaži". Ali uopće nije bilo smiješno. Richardove ruke polako su se otvorile… i Talisman se skotrljao metar niz blagi nagib plaže i zastao tamo, odsijavajući nebo i oblake, ne površinom već blago osvijetljenom unutrašnjošću.

"Richarde!" zaurlao je Jack ponovno.

Morgan je bio negdje iza njega, ali Jack ga je načas zaboravio. Sva njegova samouvjerenost je nestala; napustila ga je u času kad se ona noga, odjevena u svijetlosmeđu vunu, ispružila pred njim kao rampa. Prevaren kao klinac na vrtićkom igralištu, a Richard… Richard je…

"Rich -"

Richard se prevrnuo, i Jack je vidio da je Richardovo jadno, umorno lice prekriveno krvlju koja curi. Komad kože na glavi spustio mu se skoro do jednog oka, trokutast kao otrcano jedro. Jack je vidio kako kosa viri s donje strane i dodiruje Richardov obraz poput trave boje pijeska… a tamo odakle je došla ta koža pokrivena kosom vidio je goli bljesak lubanje Richarda Sloata.

"Je li se slomio?" upita Richard. Glas mu je pucao prema vrisku.

"Jack, je li se slomio kad sam pao?"

"U redu je, Richie - sve je -"

Richardove okrvavljene oči divlje su se iskolačile na nešto iza njega. "Jack! Jack, pa -!"

Nešto nalik kožnoj cigli - jedna Gucci mokasina Morgana Sloata - tresnulo je Jacku među noge i u testise. Bio je to savršen pogodak, i Jack se stropoštao prema naprijed, odjednom živeći s najvećim bolom u svom životu - fizička agonija silnija nego išta što je ikad zamislio. Nije mogao čak ni vrisnuti.

"On je dobro", reče Morgan Sloat, "ali ti baš ne izgledaš najbolje,

Jacky, mali moj. Ni malo."

I sad je čovjek koji je polako napredovao prema Jacku - polako je napredovao jer je uživao u tome - bio čovjek s kojim se Jack nikad nije uredno upoznao. Bio je bijelo lice na prozoru velike crne kočije nekoliko trenutaka, lice tamnih očiju koje su nekako osjetile njegovu nazočnost; bio je uzbiban, promjenjivi obris koji se probija u stvarnost polja gdje su on i Vuk razgovarali o čudesima kao što su braća po leglu i veliki Mjesec tjeranja; bio je sjena u Andersovim očima.

Ali sve dosad još nikad nisam doista vidio Morgana od Orrisa, pomisli Jack. On je još bio Jack - Jack u izblijedjelim, prljavim pamučnim hlačama kakve biste očekivali vidjeti na nekom azijskom kuliju i sandalama od sirove kože, ali ne Jason - Jack. Međunožje mu je bilo veliki smrznuti vrisak bola.

Deset metara dalje bio je Talisman, bacajući svoj difuzni sjaj po plaži crnog pijeska. Richarda nije bilo tamo, ali Jackova svijest je tu činjenicu registrirala tek nešto kasnije.

Morgan je bio odjeven u tamnoplavi ogrtač pričvršćen kod vrata kopčom od kovanog srebra. Hlače su mu bile ista svijetla vuna kao i Sloatove, samo su ovdje bile uvučene u crne čizme.

Ovaj je Morgan malo šepao pri hodu, deformiranom lijevom nogom ostavljajući liniju kratkih crtica na pijesku. Srebrna kopča na njegovom ogrtaču ljuljala se nisko i labavo dok se kretao, i Jack je vidio da srebrna stvar nema nikakve veze s ogrtačem, koji je držalo jednostavno neukrašeno tamno uže. Ovo je bila neka vrst privjeska. Načas mu se učinilo da je to sićušna palica za golf, nešto što bi žena možda skinula s narukvice s privjescima i nosila oko vrata čisto za zabavu. Ali kako se Sloat približio, vidio je da je preuska - nije završavala glavicom palice već šiljkom.

Izgledalo je kao gromobran.

"Ne, uopće ne izgledaš dobro, dječače", rekao je Morgan od Orrisa. Prišao je mjestu gdje je Jack ležao, stenjući i držeći se za međunožje, privučenih nogu. Sagnuo se naprijed, spustivši ruke tik iznad koljena, i proučavao Jacka kao što bi čovjek proučavao životinju koju je pregazio autom. Prilično nezanimljivu životinju, kao što je svizac ili vjeverica. "Nimalo dobro." Morgan se nagnuo još bliže.

"Bio si mi popriličan problem", rekao je Morgan od Orrisa saginjući se jače. "Napravio si puno štete. Ali na kraju -"

"Mislim da umirem", šapne Jack.

"Još ne. O, znam ja kakav je to osjećaj, ali vjeruj mi, još ne umireš. Za kakvih pet minuta znat ćeš kakav je doista osjećaj umirati."

"Ne… stvarno… strgano… unutra", stenjao je Jack. "Sagni se… hoću ti reći… zamoliti… preklinjati…"

Morganove tamne oči bljesnule su na njegovu blijedom licu. Možda zbog pomisli na Jacka koji preklinje. Nagnuo se sve dok mu lice nije skoro dotaklo Jackovo. Jackove noge privukle su se u reakciji na bol. Sad ih je gurnuo van i gore. Načas je osjećao kao da ga zahrđala oštrica dere od genitalija do želuca, ali zvuk njegovih sandala koje udaraju Morganovo lice, derući mu usnicu i lomeći nos u stranu više je nego nadoknadio bol.

Morgan od Orrisa zateturao je unatrag, grmeći od bola i iznenađenja, a ogrtač mu je lepršao kao krila velikog šišmiša.

Jack se uspravi. Načas je vidio crni dvorac - bio je znatno veći no što je nekad bio Agincourt; zapravo, činilo se da pokriva hektare - a onda je trzavo jurio kraj nesvjesnog (ili mrtvog!) Parkusa. Bacio se prema Talismanu, koji je ležao i mirno svijetlio na pijesku, i dok je trčao preskočio je natrag na američke Teritorije.

"O, ti kopile!" urlao je Morgan Sloat. "Ti pokvareno malo kopile, moje lice, moje lice, povrijedio si mi lice!"

Začulo se pucketavo cvrčanje i miris nalik ozonu. Blistavo plavobijela munja prošla je Jacku odmah s desna, pretvarajući pijesak u staklo.

Onda je imao Talisman - opet ga ima! Razderana pulsirajuća bol u njegovom međunožju smjesta se počela smanjivati. Okrenuo se Morganu podižući staklenu kuglu u rukama.

Morgan Sloat krvario je iz usnice i držao jednu ruku na obrazu - Jack se nadao da je pri svemu tome uspio skrckati Sloatu i koji zub. U drugoj ruci, koju je Sloat ispružio kao neki čudan odjek Jackova stava, držao je stvar nalik na ključ koja je upravo poslala munju u pijesak kraj Jacka.

Jack se pomakao u stranu, ruku ispruženih ravno ispred sebe dok je Talisman mijenjao svoje unutarnje boje kao stroj za dugu. Činilo se da Talisman shvaća kako je Sloat blizu, jer je velika izbrazdana staklena lopta počela neko subtonalno mumljanje koje je Jack osjetio - više nego čuo - kao žmarce u rukama. U Talismanu se otvorila vrpca jasne, blistave bjeline, kao zraka svjetlosti točno kroz središte, a Sloat se trznuo u stranu i uperio ključ u Jackovu glavu.

Obrisao je krv sa svoje donje usnice. "Povrijedio si me, ti prljavo malo kopile", rekao je. "Nemoj misliti da ti ta staklena kugla sad može pomoći. Budućnost joj je malo kraća nego tvoja."

"Pa zašto je se onda bojiš?" upitao je dječak, opet je gurajući prema naprijed.

Sloat se izmakao u stranu, kao da i Talisman može ispucavati munje. Ne zna što Talisman može, shvatio je Jack; on zapravo ne zna ništa o njemu, samo zna da ga želi.

"Pusti ga smjesta", reče Sloat. "Pusti ga, ti mala varalice. Inače ću ti odmah skinuti glavu. Pusti ga."

"Bojiš se", reče Jack. "Sad kad je Talisman ravno pred tobom, bojiš se doći po njega."

"Ne moram ja doći po njega", reče Sloat. "Ti prokleta varalice. Pusti ga. Da vidimo kako ćeš ga sam svladati, Jacky."

"Dođi po njega, Bloat", rekao je Jack, osjećajući kako kroz njega prolazi val osvježavajućeg bijesa. Jacky. Mrzio je čuti majčin nadimak za njega iz Sloatovih mokrih usta. "Ja nisam crni hotel, Bloat. Ja sam samo klinac. Zar ne možeš klincu oteti staklenu kuglu?" Jer mu je bilo jasno da su u pat-poziciji tako dugo dok Jack drži Talisman u rukama. Tamnoplava iskra, živahna kao jedna od iskrica iz Andersovih "demona", bljesnula je i zamrla u središtu Talismana. Odmah ju je slijedila druga. Jack je još uvijek osjećao to moćno mumljanje kako isijava iz srca izbrazdane staklene kugle. Bio je predodređen da uzme Talisman - on ga je trebao uzeti. Talisman je znao za njega od rođenja, mislio je Jack sada, i još otada ga čeka da ga oslobodi. Trebao mu je Jack Sawyer i nitko drugi. "Dođi i pokušaj", izazivao je Jack.

Sloat je gurnuo ključ prema njemu, režeći. Krv mu se slijevala niz bradu. Načas je Sloat djelovao zbunjeno, frustrirano i bijesno kao bik u oboru, i Jack mu se čak i nasmiješio. Onda je Jack bacio pogled u stranu, prema mjestu gdje je Richard ležao na pijesku, i smiješak mu je nestao s lica. Richardovo lice bilo je doslovno prekriveno krvlju, tamna kosa slijepljena od nje.

"Ti kop -" počeo je, ali pogriješio je kad je skrenuo pogled. Vreli pucanj plavog i žutog svjetla udario je u plažu ravno kraj njega.

Okrenuo se Sloatu, koji je upravo ispaljivao još jednu munju prema njegovim nogama. Jack je otplesao unatrag, i zraka uništavačkog svjetla rastopila je pijesak pred njegovim nogama u rastaljenu žutu tekućinu koja se skoro smjesta ohladila u dugačku, ravnu ploču stakla.

"Sin će ti umrijeti", reče Jack.

"Majka će ti umrijeti", zarežao je Sloat zauzvrat. "Spusti tu prokletu stvar prije nego što ti odsječem glavu. Sada. Pusti je."

Jack reče: "Idi radije poševi ježa."

Morgan Sloat otvorio je usta i zaskvičao, otkrivajući red četvrtastih, krvavih zuba. "Poševit ću ja tvoj leš!" Upereni ključ pokazao je prema Jackovoj glavi, pokazao u stranu. Sloatove oči su zablistale, i podigao je ruku prema gore, tako da je ključ pokazivao prema nebu. Dugačka nit munje kao da je posukljala prema gore iz Sloatove šake, šireći se dok se penjala. Nebo je pocrnjelo. I Talisman i lice Morgana Sloata sjali su u nagloj tami. Sloatovo lice jer je Talisman bacao svjetlo na njega. Jack je shvatio da je i njegovo lice zacijelo ocrtano oštrim svjetlom Talismana. I čim je svijetlećim Talismanom zamahnuo prema Sloatu, pokušavajući Bog zna što -

natjerati ga da baci ključ, razljutiti ga, utrljati mu nos u činjenicu da je bespomoćan - Jack je shvatio da još nije stigao do kraja sposobnosti Morgana Sloata. Debele snježne pahulje isprele su se iz mračnog neba. Sloat je nestao u sve gušćoj zavjesi snijega; Jack je čuo njegov mokar smijeh.

4

S naporom je ustala iz svog invalidskog kreveta i prišla prozoru. Pogledala je mrtvu prosinačku plažu, koju je osvjetljivala samo jedna svjetiljka na šetnici. Odjednom, jedan galeb je sletio na dasku prozora. Nit s hrskavicom visjela mu je s jedne strane kljuna, i tog je časa pomislila na Sloata. Galeb je izgledao kao Sloat.

Lily je isprva ustuknula, a onda se vratila. Osjetila je posve komičan bijes. Galeb ne može izgledati kao Sloat, i galeb ne može napasti njen teritorij… to nije ispravno. Kucnula je po hladnom staklu. Ptica je nakratko našušurila krila, ali nije odletjela. I čula je misao kako dolazi iz njenog hladnog uma, čula je jasno kao radio-valove:

Jack umire, Lily… Jack ummmmmmireee…

Galeb je nagnuo glavu naprijed. Kucnuo po staklu namjerno kao Poeov gavran.

Ummmmmirrrrree…

"NE!" vrisnula je na njega. "ODJEBI, SLOAT!" Ovog puta nije samo kucnula, već udarila šakom, prolazeći kroz staklo. Galeb je odlepršao unatrag, skvičeći, skoro padajući. Ledeni zrak posukljao je kroz rupu na prozoru.

Krv je kapala s Lilyne ruke - ne; ne, nije samo kapala. Curila je. Vrlo se gadno porezala na dva mjesta. Izvadila je krhotine stakla iz jastučića na rubu dlana i obrisala ruku o svoju spavaćicu.

"TO NISI OČEKIVAO, HA, SERONJO JEDAN?" zavrištalaje na pticu, koja je nemirno kružila iznad vrtova. Briznula je u plač. "A sad ga ostavi na miru! Ostavi ga na miru! OSTAVI MI SINA NA MIRU!"

Cijela je bila pokrivena krvlju. Hladan zrak puhao je kroz prozor koji je skrhala. A vani je vidjela kako se prve pahulje snijega kovitlaju s neba u bijeli sjaj one svjetiljke.

5

"Pazi, Jack."

Tiho. Slijeva.

Jack se okrenuo u tom smjeru, držeći Talisman visoko kao reflektor. Bacao je zraku svjetla ispunjenu snijegom koji je padao.

Ništa drugo. Tama… snijeg… zvuk oceana.

"Kriva strana, Jacky."

Okrenuo se udesno, dok su mu noge klizile po pokrovu snijega.

Bliže. Bio je bliže.

Jack podigne Talisman. "Dođi po njega, Bloat!"

"Nemaš šanse, Jack. Mogu te skleptati kad god hoću."

Iza njega… i još bliže. Ali kad je podigao blještavi Talisman, Sloata nije bilo na vidiku. Snijeg mu je grmio u lice. Udahnuo ga je i počeo kašljati na hladnoći.

Sloat se zahihotao skoro ravno ispred njega.

Jack je ustuknuo i skoro se spotakao preko Speedyja.

"Hoo-hoo, Jacky!"

Jedna ruka izašla je iz tame s njegove lijeve strane i zaderala Jackovo uho. Okrenuo se u tom smjeru, dok mu je srce divlje lupalo a oči se razrogačile. Poskliznuo se i pao na jedno koljeno.

Richard je ispustio teško, hrkavo stenjanje negdje u blizini.

Iznad glava, odjeknuo je grom u tami koju je Sloat nekako prizvao.

"Baci ga na mene!" izazivao je Sloat. Isplesao je iz te olujne, preeksponirane tame. Pucketao je prstima desne ruke i mahao limenim ključićem prema Jacku lijevom rukom. Pokreti su mu imali trzavu, ekscentričnu sinkopu. Jacku je Sloat suludo ličio na nekog starog vođu latino-orkestra - možda Xaviera Cugata{132}. "Baci ga na mene, zašto to ne učiniš? Streljana, Jack! Glineni golub! Veliki stari ujak Morgan! Što kažeš, Jack? Da probaš? Baci kuglu i osvoji Kewpie lutkicu{133}!"

A Jack je otkrio da je povukao Talisman natrag do svoga desnog ramena, po svemu sudeći namjeravajući učiniti baš to. Straši te, pokušava te uspaničiti, pokušava te natjerati da ga iskašlješ, da Sloat je izblijedio natrag u mrak. Snijeg je letio u mucicama.

Jack se nervozno okretao oko sebe, ali nigdje nije vidio Sloata.

Možda je otišao. Možda -

"Što te muči, Jacky?"

Ne, još je ovdje. Negdje. S lijeva.

"Smijao sam se kad je tvoj dragi stari tatica umro, Jacky. Smijao sam mu se u facu. Kad mu se motor konačno ugasio, osjećao sam se-"

Glas je zagrgljao. Načas izblijedio. Vratio se. S desna. Jack se okrenuo u tom smjeru, ne shvaćajući što se događa, sve tanjih živaca.

"- srce mi je poletjelo kao ptica iz kaveza. Poletjelo je ovako,

Jacky, mali moj."

Jedan kamen izletio je iz mraka - bačen ne na Jacka već na staklenu kuglu. Izmakao se. Nejasno je načas vidio Sloata. Opet je nestao.

Stanka… a onda se Sloat vratio, i okrenuo je ploču.

"Jebao sam ti majku, Jacky", izazivao je glas iza njega. Debela vrela ruka dohvatila mu je stražnjicu hlača.

Jack se okrenuo, ovog puta skoro se spotakavši preko Richarda. Suze - vrele, bolne, izbezumljene - počele su mu se probijati iz očiju. Mrzio ih je, ali bile su tu, i ništa na svijetu nije ih moglo zanijekati.

Vjetar je vrištao kao zmaj u vjetrotunelu. Magija je u tebi, bio je rekao Speedy, ali gdje je sad magija? Gdje, o gdje, o gdje?

"Začepi o mojoj mami!"

"Puno sam je jebao", dodao je Sloat sa samozadovoljnim veseljem.

I opet s desna. Debeo, rasplesani obris u mraku. "Jebao je na poziv, Jacky!" Iza njega! Blizu!

Jack se naglo okrenuo. Podigao Talisman. Bljesnuo je bijeli odsjek svjetla. Sloat je isplesao iz njega, ali ne prije no što je Jack ugledao grimasu bola i bijesa. Svjetlo je dotaklo Sloata, povrijedilo ga.

Nije važno što govori - sve su to laži i ti to znaš. Ali kako to radi? Kao Edgar Bergen{134}. Ne… kao Indijanci u mraku, dok se približavaju karavani kola. Kako to može?

"Malo si mi oprljio brkove, Jacky", rekao je Sloat i sočno se zahihotao. Zvučao je malo zadihano, ali ne dovoljno. Ni približno dovoljno. Jack je dahtao kao pas na vruć ljetni dan, izbezumljenih očiju dok je pretraživao olujnu crninu za Sloatom. "Ali neću ti to zamjeriti, Jacky. Sad, da vidimo. O čemu smo razgovarali? O, da. Tvoja majka…"

Malo grgljanja… malo izbljeđivanja… a onda je kamen zazviždao iz tame s desne strane i udario Jacka u sljepoočnicu. Okrenuo se, ali Sloat je opet nestao, vješto skakućući natrag u snijeg.

"Omotala bi te duge noge oko mene dok ne bih počeo zavijati za milost!" izjavio je Sloat iza Jacka i desno. "AUUUUUUUUU!"

Ne daj mu da te strese ne daj mu da te iznervira ne daj -

Ali nije si mogao pomoći. Taj prljavi tip govorio je o njegovoj majci; njegovoj majci.

"Prestani! Začepi!"

Sloat je sad bio pred njim - tako blizu da bi ga Jack trebao jasno vidjeti usprkos uskovitlanom snijegu, ali vidio je samo bljesak, kao lice ispod vode u noći. Još jedan kamenje zviznuo iz mraka i udario Jacka u potiljak. Zateturao je prema naprijed i skoro se opet spotakao preko Richarda - Richarda koji je hitro nestajao ispod pokrivača snijega.

Vidio je zvijezde… i shvatio što se događa.

Sloat preskače! Preskače… kreće se… preskače natrag!

Jack se okrenuo u nelagodnom krugu, kao čovjek kojeg napada stotinu neprijatelja umjesto samo jednog. Vatra munje bljesnula je iz mraka u uskoj zelenkasto-plavoj zraci. Posegnuo je prema njoj Talismanom, nadajući se da će je odbiti natrag u Sloata. Prekasno. Ugasla je.

Pa onda kako ga ne vidim tamo? Tamo na Teritorijima?

Odgovor mu je stigao u zasljepljujućem bljesku… i kao u odgovor, Talisman je bljesnuo predivnu lepezu bijelog svjetla - presjekla je sniježno svjetlo kao far lokomotive.

Ne vidim ga tamo, ne odgovaram mu tamo, jer NISAM tamo!Jason je otišao… a ja sam jednostruke prirode! Sloat preskače na plažu na kojoj nema nikoga osim Morgana od Orrisa i mrtvog ili umirućeg čovjeka po imenu Parkus - ni Richard nije tamo jer je sin Morgana od Orrisa Rushton umro još davno i Richard je također jednostruke prirode! Kad sam prije preskočio, Talisman je bio tamo… ali Richard nije! Morgan preskače… kreće se… preskače natrag… pokušava me izbezumiti…

"Juu-huu! Jacky, mali moj!" Lijevo. "Ovdje!" Desno.

Ali Jack više nije osluškivao smjer. Gledao je u Talisman, čekajući utišavanje. Najvažnije utišavanje njegova života.

Odostraga. Ovog puta će doći odostraga.

Talisman je bljesnuo, snažna svjetiljka u snijegu.

Jack se okrenuo… i dok se okretao, preskočio je na Teritorije, u sjajno sunce. I tamo je bio Morgan od Orrisa, u stvarnoj veličini i dvaput ružniji. Načas nije shvatio da je Jack prokljuvio trik; užurbano je šepao do mjesta koje će biti iza Jacka kad preskoči natrag na američke Teritorije. Na licu mu je bio smiješak kao u zločestog dječačića. Njegov ogrtač je pljeskao i nadimao se iza njega. Lijeva mu se čizma vukla, a Jack je vidio da je pijesak svuda oko njega prekriven tim povučenim crticama. Morgan je trčao oko njega u podmuklom krugu, cijelo vrijeme izazivajući Jacka opscenim lažima o njegovoj majci, bacajući kamenje, i preskačući ovamo-onamo.

Jack poviče:

"VIDIM TE!" iz svega glasa.

Morgan se zabuljio u njega u potpuno zapanjenom šoku, jedne ruke stegnute oko onog srebrnog štapića.

"VIDIM TE!" poviče Jack ponovno. "Hoćemo li još jednu rundu, Bloat?"

Morgan od Orrisa trznuo je krajem štapa prema njemu, a lice mu se u sekundi promijenilo iz onog gumastog, tupog izraza šoka u znatno prepoznatljiviji izraz prepredenosti - pametnog čovjeka koji hitro uočava sve mogućnosti situacije. Oči su mu se stisnule. Jack je skoro, u toj sekundi kad je Morgan od Orrisa pogledao dolje u svoj smrtonosni srebrni štap i stisnuo oči u ciljnike, preskočio natrag na američke Teritorije, i to bi ga bilo ubilo. Ali časak prije nego što su ga opreznost ili panika doista natjerali da skoči pred kamion u pokretu, ista ta spoznaja koja mu je rekla da Morgan preskače između svjetova opet ga je spasila - Jack je naučio ponašanje svoga protivnika. Ostao je na mjestu, i opet čekajući taj skoro mistični trenutak utišavanja. Djelić sekunde Jack Sawyer je zadržao dah. Da je Morgan bio samo trunčicu manje ponosan na svoju lukavost, mogao je ubiti Jacka Sawyera, što je toga časa tako silno želio učiniti.

Ali umjesto toga, kao što je Jack i očekivao, Morganova slika naglo je otišla s Teritorija. Jack udahne. Speedyjevo tijelo (Parkusovo tijelo, shvatio je Jack) ležalo je nepokretno na maloj udaljenosti. Utišavanje je stiglo. Jack je izdahnuo i preskočio natrag.

Novi trag stakla dijelio je pijesak na plaži Point Venutija, blistavo odsijavajući nagli bljesak bijelog svjetla koji je suknuo iz Talismana.

"Promašio si, zar ne?" šapnuo je Morgan Sloat iz tame. Snijeg je udarao Jacka, hladan vjetar ledio mu je udove, grlo, čelo. Udaljeno za dužinu auta, Sloatovo lice visjelo je pred njime, čela nabranog u poznate bore, krvavih usta otvorenih. Pružao je ključ prema Jacku kroz oluju, a trag pršiča držao mu se za smeđi rukav odijela. Jack je vidio kako crni trag krvi kreće iz lijeve nosnice nesrazmjerno malog nosa. Sloatove oči, prokrvljene bolom, blistale su u mračnom zraku.

6

Richard Sloat zbunjeno je otvorio oči. Svaki njegov dio bio je hladan. Isprva je, bez bilo kakve emocije, pomislio da je mrtav. Pao je negdje, vjerojatno niz one strme, nezgodne stube na stražnjoj strani gledališta u školi Thayer. Sad je bio hladan i mrtav i ništa mu se više ne može dogoditi. Osjetio je sekundu vrtoglavog olakšanja.

Glava mu je ponudila novu navalu bola, i osjetio je kako topla krv sipi preko njegove hladne ruke - oba ta osjećaja bila su dokaz da, što god bi mu tog časa možda odgovaralo, Richard Llewellyn Sloat još nije mrtav. Samo je ranjeno stvorenje u patnji. Cijeli vrh glave kao da mu je netko odrezano. Nije imao baš pojma gdje se nalazi. Bilo je hladno. Oči su mu se usredotočile dovoljno dugo da ga obavijeste kako leži u snijegu. Dogodila se zima. Još snijega padalo je na njega iz neba. Onda je čuo glas svoga oca, i sve mu se vratilo.

Richard je držao ruku na vrhu glave, ali je vrlo polako okrenuo bradu tako da može pogledati u snimci glasa svoga oca.

Jack Sawyer držao je Talisman - to je bila sljedeća stvar koju je Richard pojmio. Talisman nije nastradao. Osjetio je kako mu se vraća dio olakšanja koje je iskusio kad je mislio da je mrtav. Čak i bez naočala, Richard je vidio da Jack ima neporažen, nepokoren izraz koji ga je duboko dirnuo. Jack je izgledao kao… kao junak. To je bilo sve. Izgledao je kao prljav, otrcan, užasno mladolik junak, pogrešan za tu ulogu u skoro svakom pogledu, ali nedvojbeno ipak junak.

Jack je sad bio samo Jack, vidio je Richard sada. Ta neobična, dodatna osobina, kao filmska zvijezda koja si dopusti hodati uokolo kao traljavo odjeven dvanaestogodišnjak je nestala. Zato je njegovo junaštvo bilo Richardu još dojmljivije.

Njegov otac se smijao kao predator. Ali to nije bio njegov otac. Njegov otac se ispraznio još davno - ispraznio zavišću prema Philu Sawyera, pohlepom svojih ambicija.

"Ovako možemo nastaviti dovijeka", rekao je Jack. "Nikad ti neću dati Talisman, a ti ga nikad nećeš uspjeti uništiti tom svojom spravicom. Predaj se."

Vrh ključa u ruci njegova oca polako se pokrenuo poprečno i prema dolje i on se, kao i pohlepno i potrebito lice njegova oca, uperio ravno u njega.

"Prvo ću raznijeti Richarda", reče njegov otac. "Zar doista želiš vidjeti svoga prijatelja Richarda pretvorenog u slaninu? Hmmm? Želiš li? A naravno, neću oklijevati učiniti istu uslugu i onoj gamadi kraj njega."

Jack i Sloat razmijenili su kratke pogled. Otac mu se ne šali, znao je Richard. Ubit će ga ako mu Jack ne preda Talisman. A onda će ubiti i starog crnca, Speedyja.

"Nemoj to učiniti", uspio je šapnuti. "Šljiviš njega, Jack. Reci mu neka odjebe."

Jack je skoro otjerao Richarda u ludilo namignuvši mu.

"Samo spusti Talisman", čuo je svoga oca kako govori.

Richard je s užasom promatrao kad je Jack nagnuo dlanove svojih raku i pustio da se Talisman iskotrlja.

7

"Jack, ne!"

Jack nije pogledao prema Richardu. Ništa ne posjeduješ ako se ne možeš odreći toga, utuvljivao mu je njegov um. Ništa ne posjeduješ ako se toga ne možeš odreći, što donosi čovjeku, ne donosi mu ništa, donosi mu nulu, i to ne naučiš u školi, to naučiš na cesti, naučiš to od Ferda Janklowa, i Vuka, i Richarda koji se glavom zabija u stijenu kao Titan II{135} koji nije dobro poletio.

Naučiš te stvari, ili umreš negdje vani u svijetu gdje nema jasnog svjetla.

"Dosta ubijanja", rekao je u snijegom ispunjenoj tami tog popodneva na kalifornijskoj plaži. Trebao se osjećati posve iscrpljeno - bio je to, sve u svemu, četverodnevni slijed užasa, i sad, na kraju, iskašljao je kuglu kao mladi vezni igrač koji još puno treba naučiti. Sve je odbacio. Ali čuo je siguran glas Andersa, Andersa koji je kleknuo pred Jackom/Jasonom, kilta rasprostrtog oko sebe i pognute glave; Andersa koji govori Sve će biti dobro, sve će biti dobro i sve će stvari biti dobre.

Talisman je sjajio na plaži, dok se snijeg topio niz jednu slatko nabubrelu stranu u kapima, i svaka kap bila je duga, i u tom je času Jack spoznao zapanjujuću čistoću odricanja od onog što je neophodno.

"Dosta pokolja. Hajde, razbij ga ako možeš", rekao je. "Žalim te."

To je posljednje zacijelo uništilo Morgana Sloata. Da je zadržao makar i trun razumnih misli, iskopao bi kamen iz nezemaljskog snijega i smrskao Talisman… onako kako ga se moglo smrskati, u jednostavnoj i nezaštićenoj ranjivosti.

Umjesto toga, okrenuo je prema njemu ključ.

Dok je to činio, um mu se ispunio sjećanjem punim ljubavi i mržnje na Jerryja Bledsoea, i njegovu suprugu. Jerry Bledsoe, kojeg je ubio, i Nita Bledsoe, koja je trebala biti Lily Cavanaugh… Lily, koja ga je pljusnula tako snažno da mu je nos prokrvario onaj jedan put kad ju je pijan pokušao dotaknuti.

Vatra je zapjevala - zeleno-plava vatra koja se pružala iz jeftinog tijela limenog ključa. Uperila se prema Talismanu, udarila u njega, raširila se po njemu, pretvarajući ga u goruće sunce. Načas je tamo bila svaka boja… načas je tamo bio svaki svijet. Onda je nestala.

Talisman je progutao vatru iz Morganovog ključa.

Pojeo je cijelu.

Tama se vratila. Jackova stopala skliznula su pod njim i sjeo je s treskom na mlitavo opražene listove Speedyja Parkera. Speedy je zastenjao i trznuo se.

Nastao je zaostatak od dvije sekunde kad je sve bilo nepomično… a onda je vatra odjednom posukljala natrag iz Talismana kao plima. Jackove oči razrogačile su se usprkos njegovoj mahnitoj, izmučenoj pomisli

(to će te oslijepiti! Jack! to će te)

i promijenjena geografija Point Venutija osvijetlila se kao da se Bog svih svemira sagnuo naprijed da okine fotku. Jack je vidio Agincourt, pognut i napola uništen; vidio je urušene visove koji su postali nizine; vidio je Richarda na leđima; vidio Speedyja kako leži na trbuhu lica okrenutog u stranu. Speedy se smiješio.

A onda je Morgan Sloat odbačen unatrag i omotan poljem vatre iz svoga vlastitog ključa - vatrom koja je bila apsorbirana unutar Talismana kao što su apsorbirani bili i bljeskovi svjetla s teleskopskog ciljnika Sunca Gardenera - i koja mu se vratila tisuću puta jača.

Između svjetova otvorila se rupa - rupa veličine tunela koji vodi u Oatley - i Jack je vidio Sloata, lijepog smeđeg odijela u plamenu, jedne kosturaste, voštane ruke još stisnute oko ključa, kako propada kroz tu rupu. Sloatu su oči kipjele u dupljama, ali bile su razrogačene… bile su svjesne.

I dok je prolazio, Jack je vidio kako se mijenja - vidio kako se ogrtač pojavljuje poput krila šišmiša koji je proletio kroz plamen baklje, vidio njegove zapaljene čizme, njegovu zapaljenu kosu. Vidio da ključ postaje nešto poput minijaturnog gromobrana.

Vidio… dnevno svjetlo!

8

Vratilo se u plimi. Jack se otkotrljao od njega po snježnoj plaži, zbunjen. U svojim ušima - u ušima duboko u svojoj glavi - čuo je samrtni vrisak Morgana Sloata dok propada kroz sve svjetove koji postoje, u zaborav.

"Jack?" Richard je ošamućeno sjeo držeći se za glavu. "Jack, što se dogodilo? Mislim da sam pao niz stubište stadiona."

Speedy se trzao na snijegu, i sad je napravio neku vrst ženskog skleka i pogledao prema Jacku. Oči su mu bile iscrpljene… ali lice mu je bilo čisto.

"Dobro obavljeno, Jack", rekao je i nasmiješio se. "Dobro -" Opet je dijelom pao prema naprijed, teško dišući.

Duga, pomislio je Jack ošamućeno. Ustao je i onda opet pao. Ledeni snijeg prekrio mu je lice, a onda se počeo topiti kao suze. Gurnuo se na koljena, onda opet ustane. Njegovo vidno polje bilo je puno točkica… ali vidio je ogroman spaljeni dio u snijegu gdje je Morgan prije stajao. Sužavao se kao suza.

"Duga!" povikao je Jack Sawyer i podigao ruke prema nebu, plačući i smijući se. "Duga! Duga!"

Prišao je Talismanu i podigao ga, još uvijek plačući.

Odnio ga je do Richarda Sloata, koji je nekad bio Rushton; do Speedyja Parkera, koji je bio ono što jest.

Iscijelio ih je.

Duga, duga, duga!

Četrdeset i šesto Poglavlje

Još jedno putovanje

1

Iscijelio ih je, ali nikad se više nije mogao točno sjećati kako je to išlo, ni bilo kakvih podrobnosti - neko je vrijeme Talisman blistao i pjevao u njegovim rukama, i imao je vrlo mutno sjećanje da je njegova vatra naizgled sukljala preko njih dok nisu blistali okupani svjetlom. To je bilo sve čega se mogao prisjetiti.

Na kraju, veličanstveno svjetlo u Talismanu je blijedilo… blijedilo… ugasilo se.

Misleći na svoju majku, Jack je ispustio promukao, cvilavi krik.

Speedy je oteturao do njega kroz snijeg koji se topio i stavio ruku Jacku oko ramena.

"Vratit će se, Jack Putnik", rekao je Speedy. Smiješio se, ali djelovao je dvaput umornije od Jacka. Speedy je zacijeljen… ali još mu nije bilo dobro. Ovaj svijet ga ubija, pomislio je Jack mutno. Odnosno, ubija onaj dio njega koji je Speedy Parker. Talisman ga je zaliječio… ali on još uvijek umire.

"Ti si poslužio njemu", rekao je Speedy, "i želiš vjerovati da će on poslužiti tebi. Ne brini. Dođi ovamo, Jack. Dođi ovamo gdje ti leži prijatelj."

Jack posluša. Richard je spavao u snijegu što se topio. Onaj užasan otkinuti komad kože je nestao, ali sad mu se u kosi vidjela dugačka bijela crta kože - crta kože iz koje nikad više neće rasti kosa.

"Uzmi ga za ruku."

"Što? Zašto?"

"Skočit ćemo."

Jack je upitno pogledao Speedyja, ali Speedy nije nudio nikakvo objašnjenje. Samo je kimnuo, kao da kaže: Da; dobro si me čuo.

Pa, pomisli Jack, dosad sam mu vjerovao -

Posegnuo je i uhvatio Richarda za ruku. Speedy uzme Jackovu drugu ruku.

Uz jedva trzaj, njih trojica su prešli prijeko.

2

Bilo je kako je Jack predmnijevao - obris koji je ovdje stajao kraj njega, na ovom crnom pijesku koji je posvuda" imao trzave tragove noge koju je vukao Morgan od Orrisa, izgledao je cijelo i zdravo i pravo.

Jack je zadivljeno - i pomalo nelagodno - buljio u toga stranca koji je pomalo izgledao kao mlađi brat Speedyja Parkera.

"Speedy - mislim, gospodin Parkus - što ćete -"

"Vi dečki trebate odmora", reče Parkus. "Ti nedvojbeno, a drugi mladi gospodin još više. Bio je bliže smrti no što će ikad itko osim njega znati… a ne čini mi se da je on tip koji je sklon priznanju, čak ni samome sebi."

"Aha", reče Jack. "To je točno."

"Bolje će se odmoriti tamo", rekao je Parkus Jacku i krenuo po plaži, dalje od dvorca, noseći Richarda. Jack je teturao za njim što je bolje mogao, ali postupno je počeo zaostajati. Ubrzo je ostao bez daha, gumastih nogu. Glava ga je boljela od reakcije na završnu bitku - mamurluk od šoka, pretpostavio je.

"Zašto… gdje…" to je bilo sve što je mogao dahnuti. Pritisnuo je Talisman o prsa. Sad je bio mutan, vanjštine čađave i neprozirne i nezanimljive.

"Samo malo dalje", reče Parkus. "Ti i tvoj prijatelj ne želite se odmarati tamo gdje je on bio, zar ne?"

I, koliko god bio iscrpljen, Jack strese glavom.

Parkus baci pogled preko ramena, onda tužno pogleda Jacka.

"Tamo bazdi na njegovo zlo", rekao je, "i bazdi na tvoj svijet,

Jack. Meni su ta dva zadaha previše slični." Opet je krenuo, s Richardom u rukama.

3

Četrdeset metara dalje, stao je. Ovdje se crni pijesak umirio u nešto svjetliju boju - ne bijelu, već srednje sivu. Parkus nježno spusti Richarda dolje. Jack se ispružio kraj njega. Pijesak je bio topao blaženo topao. Ovdje nije bilo snijega.

Parkus je prekriženih nogu sjeo kraj njega.

"Vi ćete se sad naspavati", rekao je. "Možda bude i sutra prije nego što se probudite. Nitko vas neće gnjaviti ako i bude tako. Pogledaj."

Parkus je mahnuo rukom prema mjestu gdje je na američkim Teritorijima bio Point Venuti. Jack je prvo vidio crni dvorac, jedne cijele strane urušene i prsnute, kao da se unutra odigrala neka ogromna eksplozija. Sad je dvorac djelovao skoro banalno. Njegova je prijetnja izgorjela, nelegalno blago nestalo. Bio je to samo kamen nagomilan u oblike.

Gledajući dalje, Jack je vidio da potres ovdje nije bio tako snažan - i bilo je manje toga što se moglo uništiti. Vidio je nekoliko prevrnutih koliba koje kao da su bile izgrađene većinom od naplavljenog drveta; vidio je nekoliko skrhanih kočija koje možda jesu, a možda nisu bile Cadillaci na američkim Teritorijima; tu i tamo je vidio palo, kudravo tijelo.

"Oni koji su bili ovdje i preživjeli sad su otišli", reče Parkus. "Znaju što se dogodilo, znaju da je Orris mrtav, i neće te više gnjaviti.

Zlo koje je bilo ovdje je nestalo. Znaš li to? Osjećaš li to?"

"Da", šapne Jack. "Ali… gospodin Parkus… nećete… nećete…"

"Otići? Da. Vrlo brzo. Ti i tvoj prijatelj ćete se dobro naspavati, ali ti i ja prvo moramo malo porazgovarati. Neće dugo trajati, zato hoću da pokušaš dići glavu s prsa, bar na kratko."

Uz mali napor, Jack je podigao glavu i do kraja - dobro, skoro do kraja - otvorio oči. Parkus kimne.

"Kad se probudiš, kreni na istok… ali nemoj preskakati! Neko vrijeme ostani ovdje. Ostani na teritorijima. Na tvojoj strani će se previše toga događati - jedinice za spašavanje, novinari, Jason zna što još. Bar će se snijeg rastopiti prije nego što itko otkrije da je tamo, osim par ljudi koje će smatrati luđacima -"

"Zašto morate ići?"

"Samo imam neke obaveze, Jack. Ovdje ima puno posla. Vijest o Morganovoj smrti već putuje na istok. Putuje brzo. Ja sam sad iza te vijesti, a moram stići prije nje ako mogu. Želim se vratiti do Vanjskih straža… i istoka… prije nego što puno dosta gadnih ljudi krene prema drugim mjestima." Pogledao je prema oceanu, očiju hladnih i sivih kao kremen. "Kad stigne račun, ljudi moraju platiti. Morgana više nema, ali dug je ostao."

"Vi ste ovdje nešto kao policajac, zar ne?"

Parkus kimne. "Ja sam ono što bi ti nazvao glavni sudac i glavni pogubitelj, sve u jednom. Ovdje, to jest." Spustio je snažnu, toplu ruku na Jackovu glavu. "Tamo sam samo neki tip koji ide od mjesta do mjesta, radi sitne poslove, svira neke melodije. I ponekad, vjeruj mi, to mi se puno više sviđa."

Opet se nasmiješio, i ovog puta je bio Speedy.

"I tog tipa ćeš tu i tamo vidjeti, Jacky. Aha, s vremena na vrijeme i tu i tamo. Možda u nekom shopping centru, ili parku." Namignuo je Jacku.

"Ali Speedyju… nije dobro", reče Jack. "Što god s njime ne valja, to je nešto što Talisman nije mogao promijeniti.

"Speedy je star", reče Parkus. "Mojih je godina, ali tvoj svijet ga je učinio starijim od mene. Svejedno, ima on još par godina u sebi.

Možda i podosta. Ne brini se, Jack."

"Obećajete?" upita Jack.

Parkus se iskezi. "Aha."

Jack mu umorno uzvrati smiješak.

"Ti i tvoj prijatelj krenite na istok. Idite dok ne procijenite da ste prošli sedam-osam kilometara. Prijeđite preko onih niskih bregova i bit će sve dobro - laka šetnja. Tražite veliko drvo - prokleto najveće drvo koje si ikad vidio. Idi do tog velikog starog drveta, Jack, i uzmi Richarda za ruku, i preskoči natrag. Izaći ćeš kraj divovske sekvoje kroz čije je deblo probijen tunel da prođe cesta. Ta cesta je cesta broj sedamnaest, i bit ćete na rubu gradića u sjevernoj Kaliforniji koji se zove Storyville. Uđite u grad. Tamo kod semafora je Mobilova postaja."

"I onda?"

Parkus slegne ramenima. "Ne znam, ne znam sigurno. Moguće je, Jack, da ćeš susresti nekog koga ćeš prepoznati."

"Ali kako ćemo -"

"Ššš", rekao je Parkus i stavio ruku na Jackovo čelo točno kao što je radila njegova majka kad je bio

(dijete moje, misli ti se roje, i sve te fore, la-la, spavaj, Jacky, sve je dobro i sve je dobro i)

vrlo mali. "Dosta pitanja. Sad će sve biti dobro s tobom i Richardom, mislim."

Jack je legao. Ogrlio je tamnu kuglu jednom rukom. Oba kapka sad kao da su mu bila opterećena ciglama.

"Bio si hrabar i odan, Jack", rekao je Parkus s mirnom ozbiljnošću. "Volio bih da si moj sin… i pozdravljam tvoju hrabrost. I tvoju vjeru. Ima ljudi u mnogim svjetovima koji ti duguju veliku zahvalnost. A ovako ili onako, mislim da ih većina to i osjeća." Jack se uspio nasmiješiti.

"Ostani malo", uspio je reći.

"U redu", reče Parkus. "Dok ne zaspiš. Ništa ne brini, Jack. Ovdje ti ništa neće nauditi."

"Moja mama uvijek kaže -"

Ali prije nego što je dovršio misao, san ga je uhvatio.

4

I nastavio ga je držati u nekom tajnovitom škripcu i sljedećeg dana, kad se tehnički probudio - ili ako ne baš san, onda zaštitna otupljujuća sposobnost uma koja je veći dio tog dana učinila sporim i nalik snu. On i Richard, koji se isto tako sporo i nesigurno kretao, stajali su pod najvišim drvetom na svijetu. Svuda oko njih, na tlu šume ležali su traci sunca. Deset odraslih ljudi ne bi, da se prihvate za ruke, moglo obujmiti to drvo. Drvo je sukljalo prema gore, masivno i zasebno: u šumi visokog drveća bilo je levijatan, čisti primjer razigranosti Teritorija.

Ništa ne brini, rekao je Parker dok je prijetio da izblijedi kao češirska mačka. Jack je nagnuo glavu da se zagleda u vrh drveta. Nije; toga bio do kraja svjestan, ali bio je emocionalno iscrpljen. Ogromnost drveta u njemu je proizvela samo treptaj zapanjenosti. Jack spusti ruku na iznenađujuće glatku koru. Ja sam ubio čovjeka koji mi je ubio oca, rekao je samome sebi. Stegnuo je tamnu, naizgled mrtvu kuglu Talismana drugom rukom. Richard je zurio prema gore, u divovsku krošnju drveta koja se izdizala nad njih kao neboder. Morgan je mrtav, i Gardener, i snijeg se dosad već sigurno otopio na plaži. Ali nije sav nestao. Jack se osjećao kao da mu je cijela plaža snijega sad punila glavu. Nekad je - prije tisuću godina, činilo se sad - mislio da će, ako ikad uspije uzeti Talisman u ruke, biti tako preplavljen trijumfom i uzbuđenjem i divljenjem da će početi ispuštati mjehuriće. Umjesto toga, sad je osjećao samo natruhu takvog osjećaja. Sad mu je sniježilo u glavi, i nije vidio dalje od Parkusovih uputa. Shvatio je da ga ogromno drvo pridržava.

"Uzmi me za ruku", rekao je Richardu.

"Ali kako ćemo se vratiti kući?" upita Richard.

"Ništa ne brini", rekao je, i sklopio ruku oko Richardove. Jack Sawyer ne treba drvo da ga pridrži. Jack Sawyer je bio u Prokletim zemljama, pobijedio je crni hotel, Jack Sawyer je hrabar i iskren. Jack Sawyer je iscrpljeni dvanaestogodišnjak kojem u glavi sniježi. Bez ikakvog je napora preskočio natrag u svoj svijet, a Richard je kroz sve prepreke prošao zajedno s njim.

5

Šuma se suzila; sad je to bila američka šuma. Krov blago zaljuljanih grana bio je primjetno niži, drveće oko njih upadljivo manje nego u dijelu teritorijske šume kamo ih je uputio Parkus. Jack je bio mutno svjestan ove promjene u razmjerima svega oko sebe prije nego što je pred sobom ugledao cestu s dvije trake: ali stvarnost dvadesetog stoljeća skoro ga je smjesta udarila u pleksus, jer je, čim je ugledao cestu, začuo i mikserasti zvuk malog motora, i instinktivno sebe i Richarda povukao unatrag časak prije nego što je kraj njega projurio mali bijeli Renaultov Le Car{136}. Automobil je projurio kraj njih i ušao u tunel prosječen kroz deblo sekvoje (malo više od pola veličine svoga teritorijskog parnjaka). Ali bar jedna odrasla osoba i dvoje djece u Renaultu nisu gledali drveće koje su došli vidjeti čak iz New Hampshirea ("Živi slobodno ili umri{137}!"). Žena i dvoje djece na stražnjem sjedalu osvrnuli su se da se zabulje u Jacka i Richarda. Usta su im bila male crne spilje, razjapljena. Upravo su vidjeli dva dječaka kako se pojavljuju kraj ceste poput duhova, čudesno i trenutno se otjelovljujući ni iz čega, kao kapetan Kirk i gospodin Spock kad stignu s Enterprisea.

"Možeš neko vrijeme hodati?"

"Jasno", reče Richard.

Jack je stupio na površinu Ceste br. 17 i prošao kroz ogromnu rupu u drvetu.

Možda sve ovo sanja, pomislio je. Možda je još na plaži Teritorija, Richard izvaljen kraj njega, i obojica pod ljubaznim Parkusovim pogledom. Moja mama uvijek kaže… Moja mama uvijek kaže…

6

Krećući se kao kroz gustu maglu (premda je toga dana u tom dijelu sjeverne Kalifornije zapravo bilo sunčano i suho), Jack Sawyer izveo je Richarda Sloata iz šume sekvoja i niz ukošenu cestu kraj suhih prosinačkih livada.

…da je najvažnija osoba u svakom filmu obično kamerman…

Tijelo mu je trebalo još sna. Um mu je trebao odmor.

… da vermut uništava dobar martini…

Richard ga je slijedio u tišini, zamišljen. Bio je toliko sporiji da je Jack morao zastati kraj ceste i čekati da ga Richard sustigne. Gradić koji je morao biti Storyville bio je vidljiv kakvih osamsto metara pred njima. Nekoliko niskih bijelih zgrada sjedilo je s obje strane ceste. ANTIKVITETI, pisalo je na znaku na vrhu jedne od njih. Iza zgrada i treptavog semafora obješenog iznad praznog raskrižja, Jack je vidio ugao MOBIL-ovog znaka pred benzinskom postajom. Richard se vukao za njim, glave spuštene tako jako da mu se brada skoro oslanjala na prsa. Kad se Richard približio, Jack je konačno vidio da mu prijatelj plače.

Jack stavi ruku oko Richardovih ramena. "Želim ti nešto reći", rekao je.

"Što?" Richardovo malo lice bilo je isprugano suzama ali prkosno.

"Volim te", reče Jack.

Richardov pogled s trzajem se vratio na površinu ceste. Jack je zadržao ruku preko prijateljevih ramena. Čas kasnije, Richard je podigao pogled - pogledao ravno u Jacka - i kimnuo glavom. I to je bilo kao nešto što je Lily Cavanaugh Sawyer jednom ili dvaput doista rekla svome sinu: Jacko, ima trenutaka kad ne moraš baš sve izbljuvati.

"Stižemo, Richie", reče Jack. Pričekao je da si Richard obriše oči. "Mislim da bi nas netko trebao dočekati ovdje na Mobilovoj postaji."

"Možda Hitler?" Richard je pritisnuo rub dlanova na oči. Tren kasnije opet je bio spreman, i dvojica dječaka zajedno su ušla u Storyville.

7

Bio je to Cadillac, parkiran na sjenovitoj strani Mobilove postaje - El Dorado s televizijskom antenom u obliku bumeranga na stražnjoj strani. Izgledao je ogroman kao kamp-prikolica, i taman kao smrt.

"O, Jack, gaaaadno sranje", zastenjao je Richard i dograbio Jacka za rame. Oči su mu se razrogačile, usta drhtala.

Jack je osjetio kako mu adrenalin opet kola tijelom. Nije ga više podizao. Samo se od toga osjećao još umornije. Bilo je previše, previše, previše.

Stežući tamnu kristalnu kuglu iz jeftinog dućana u koju se Talisman pretvorio, Jack je krenuo niz brijeg prema Mobilovoj postaji.

"Jack!" vrištao je Richard slabašno iza njega. "Koga vraga to radiš? To je netko od NJIH! Isti auti kao u Thayeru! Isti auti kao u Point Venutiju!"

"Parkus nam je rekao da dođemo ovamo", reče Jack.

"Ti si lud, kompa", šapne Richard.

"Znam. Ali ovo će biti u redu. Vidjet ćeš. I ne zovi me kompa."

Vrata Cadillaca su se otvorila i iz njih je izašla jako mišićava noga odjevena u izblijedjele plave traperice. Nelagoda je postala aktivan užas kad je vidio da su prsti vozačeve crne inžinjerske čizme odsječeni tako da dugački, dlakavi nožni prsti mogu izviriti.

Richard je kraj njega skvičao kao poljski miš.

To je doista bio Vuk - Jack je to znao čak i prije nego što se tip okrenuo. Bio je visok skoro dva i deset. Kosa mu je bila dugačka, kudrava, i ne baš čista. U zapletajima mu se spuštala do ovratnika. Bilo je u njoj i nekoliko čičaka. A onda se krupni obris okrenuo, Jack je ugledao bljesak narančastih očiju - i odjednom je užas postao radost.

Jack je odjurio prema krupnoj figuri tamo dolje, ne mareći za poslužitelja s pumpe koji je izašao kako bi se zabuljio u njega, ni za zgubidane pred dućanom na postaji. Kosa mu se podigla sa čela; njegove otrcane tenisice su udarale i pljackale; lice mu je prepolovio vrtoglavi osmijeh; oči su mu sjale kao sam Talisman.

Kombinezon: Oshkosh, ti bokcoš. Okrugle naočale bez okvira:

lenonice. I širok osmijeh dobrodošlice.

"Vuče!" vrištao je Jack Sawyer. "Vuče, živ si! Vuče, živ si!"

Još je bio metar i pol daleko od Vuka kad je skočio. A Vuk ga je uhvatio urednom, nehajnom lakoćom, oduševljeno se smiješeći.

"Jack Sawyer! Vuk! Vidi ti to! Baš kako je Parkus rekao! Tu sam na ovom zabitom mjestu koje bazdi kao govno u močvari, a i ti si tu!

Jack i njegov prijatelj! Vuk! Dobro! Sjajno! Vuk!"

Vukov je miris rekao Jacku da to nije njegov Vuk, kao što mu je miris rekao da je ovaj Vuk nekakav rod… vrlo blizak, zacijelo.

"Poznavao sam tvoga brata po leglu", rekao je Jack, još uvijek u Vukovim dlakavim, snažnim rukama. Sad, gledajući ga u lice, vidio je da je starije i mudrije. Ali još uvijek nježno.

"Moj brat Vuk", rekao je Vuk i spustio Jacka. Ispružio je jednu ruku i vrhom jednog prsta dotakao Talisman. Lice mu je bilo puno strahopoštovanja.

Kad ga je dotakao, jedna sjajna iskra pojavila se i prasnula duboko u tmurnim dubinama kugle, kao uskovitlani komet.

Udahnuo je, pogledao Jacka, i iskezio se. Jack mu uzvrati osmijeh.

Sad je stigao Richard, zureći u obojicu sa zapanjenošću i oprezom.

"Ima na Teritorijima i dobrih i zlih Vukova počeo je Jack.

"Puno dobrih Vukova", ubaci se Vuk.

Pružio je ruku Richardu. Richard je na sekundu ustuknuo, onda je prihvati. Položaj njegovih usta kad mu je ruka nestala uvjerio je Jacka kako Richard očekuje onu vrst tretmana koju je Vuk tako davno priredio Hecku Bastu.

"Ovo je brat po leglu mog Vuka", reče Jack ponosno. Pročistio si je grlo, ne znajući točno kako bi izrazio svoje osjećaje za brata ovog bića. Razumiju li Vuci sućut? Je li to dio njihova obreda?

"Volio sam tvog brata", rekao je. "Spasio mi je život. Osim Richarda, bio je najbolji prijatelj kojeg sam ikad imao, valjda. Žao mi je što je mrtav."

"Sad je na mjesecu", reče Vukov brat. "Vratit će se. Sve odlazi, Jack Sawyer, kao mjesec. Sve se vraća, kao mjesec. Dođi. Hoću se maknuti s ovog smrdljivog mjesta."

Richard je djelovao zbunjeno, ali Jack je shvaćao i i te kako suosjećao - Mobilova postaja kao da je bila okružena vrelom, uljastom aromom spaljenih ugljikohidrata. Bilo je to kao smeđi prozirni pokrov.

Vuk je prišao Cadillacu i otvorio stražnja vrata kao vozač - a Jack je pretpostavio da upravo to i jest njegova uloga.

"Jack?" Richard je djelovao prestrašeno.

"U redu je", reče Jack.

"Ali kamo -"

"Mojoj majci, mislim", reče Jack. "Skroz preko cijele zemlje do Arcadia Beacha, New Hampshire. Prvom klasom. Dođi, Richie."

Prišli su automobilu. Ugurana na jednu stranu širokog stražnjeg sjedišta bila je otrcana stara kutija za gitaru. Jack je osjetio kako mu je srce opet poskočilo.

"Speedy!" Okrenuo se Vukovom bratu po leglu. "Ide li Speedy s nama?"

"Ne znam ja nikakvog speedyja", reče Vuk. "Imao sam jednog ujaka koji je bio dosta brz, ali je oćopavio - Vuk! - i nije više mogao čak ni držati korak sa stadom."

Jack pokaže kutiju za gitaru.

"Odakle to?"

Vuk se iskezio, pokazujući brojne velike zube. "Parkus", rekao je. "Ostavio ti je i ovo. Skoro sam zaboravio."

Iz stražnjeg džepa izvadio je vrlo staru razglednicu. S prednje strane nalazio se vrtuljak pun brojnih poznatih konja - Brza Ella i Srebrna Dama među njima - ali gospe u prednjem planu nosile su korzete, dječaci kratke hlače, mnogi muškarci polucilindre i brkove kao Rollie Fingers{138}. Razglednica je bila svilenkasta od starosti.

Okrenuo ju je, prvo pročitavši što je bilo otisnuto u sredini:

VRTULJAK ARCADIA BEACH, 4. srpnja 1894.

Speedy - ne Parkus - naškrabao je dvije rečenice u prostoru za poruku. Rukopis mu je bio širok, ne baš jako pismen; pisao je mekom, tupom olovkom.

Čuda si napravijo, Jack. Uzmi šta trebaš iz kutije - ostatak zadrži il' baci.

Jack je stavio razglednicu u bočni džep i ušao na stražnje sjedalo Cadillaca, klizeći preko plišanog sjedala. Jedna od kopči na staroj kutiji za gitaru bila je potrgana. Otvorio je ostale tri.

Richard je ušao iza Jacka. "Ti bokca!" šapne.

Kutija za gitaru bila je prepuna novčanica od dvadeset dolara.

8

Vuk ih je odveo kući, i premda se Jacku sjećanje vrlo brzo zamutilo o mnogim događajima te jeseni, svaki trenutak ovog putovanja ostao mu je usječen u pamćenje do kraja života. On i Richard sjedili su na stražnjem sjedalu E1 Dorada{139} a Vuk ih je vozio na istok i na istok i na istok. Vuk je poznavao ceste i Vuk ih je vozio. Ponekad bi puštao kasete Creedence Clearwater Revivala - činilo se da mu je najmilija pjesma "Run Through the Jungle" - tako glasno da bi im bubnjići skoro popucali. Onda bi proveo dugo vremena slušajući promjene tona u vjetru dok bi se igrao dugmetom koje upravlja bočnim prozorom. Činilo se da ga to potpuno fascinira.

Istočno, istočno, istočno - svakog jutra u zoru, u tajnoviti sve tamnije plavi sumrak istoka svake večeri, slušajući prvo Johna Fogertyja{140} a zatim vjetar, pa opet Johna Fogertyja pa opet vjetar. Jeli su u Stuckeys'u{141}. Jeli su u Burger Kingovima. Zastali su u Kentucky Fried Chickenu. Tamo su John i Richard uzeli pojedinačne porcije za večeru; Vuk je uzeo obiteljsku porciju i pojeo svih dvadeset i jedan komad. Po zvukovima, pojeo je i većinu kostiju. Tako se Jack sjetio Vuka i kokica. Gdje je to ono bilo? Muncie. U predgrađu Muncieja - Sixplex. Tik prije nego što su im zveknuli guzice u Kuću Sunca. Iskezio se… a onda osjetio nešto nalik strijeli kako mu probada srce. Pogledao je korz prozor da Richard ne vidi sjaj njegovih suza.

Druge noći stali su u Julesburgu, Colorado, i Vuk im je skuhao ogromnu piknik-večeru na prenosivom roštilju koji je izvukao iz prtljažnika. Jeli su na zasniježenom polju pri svjetlu zvijezda, umotani u teške jakne kupljene novcem iz kutije za gitaru. Kiša meteorita bljesnula je iznad njihovih glava, a Vuk je plesao na snijegu kao dijete. "Volim tog tipa", reče Richard zamišljeno.

"Aha, i ja. Trebao si mu upoznati brata."

"Volio bih da jesam." Richard je počeo skupljati smeće. Ono što je sljedeće rekao Jacka je skoro potpuno zaprepastilo. "Puno toga zaboravljam, Jack."

"Kako to misliš?"

"Baš tako. Sa svakim kilometrom, sjećam se malo manje o onome što se dogodilo. Sve mi se magli. I mislim… mislim da tako i želim. Čuj, jesi stvarno siguran da ti je majka dobro?"

Jack je triput pokušao nazvati svoju majku. Nije bilo odgovora. Nije se pretjerano brinuo zbog toga, Stvari su bile dobre. Bar se nadao. Kad dođe tamo, i ona će biti tamo. Bolesna… ali još živa. Nadao se.

"Da."

"Pa zašto se onda ne javlja na telefon?"

"Sloat je nešto napravio s telefonima", reče Jack. "Kladim se da je nešto napravio i s poslugom u Alhambri. Ona je još dobro. Bolesna… ali dobro. Još je tu. Osjećam je."

"I ako to s iscjeljivanjem upali -" Richard se malo namrštio, onda se odvaži: "Još uvijek… mislim, još uvijek misliš da bi mi dozvolila da… znaš, budem s vama?"

"Ne", rekao je Jack pomažući Richardu da pokupi ostatke večere. "Htjet će te vjerojatno poslati u sirotište. Ili možda u zatvor. Ne budi kreten, Richarde, naravno da možeš ostati s nama."

"Pa… nakon svega što je moj otac napravio…"

"To je bio tvoj tata, Richie", reče Jack jednostavno. "Ne ti."

"I nećeš me stalno podsjećati? Ono… poticati me na sjećanje?"

"Ne ako želiš zaboraviti."

"Želim, Jack. Doista želim."

Vuk se vraćao.

"Dečki, jeste spremni? Vuk!"

"Sasvim spremni", reče Jack. "Čuj, Vuk, a da stavimo onu vrpcu Scotta Hamiltona{142} koju sam nabavio u Cheyenneu?"

"Može, Jack. A poslije malo Creedencea?"

"Run Through the Jungle, jel' tako?"

"Dobra pjesma, Jack! Jaka! Vuk! Bogom zakucano jaka pjesma!"

"Tako je, Vuk." Prevrnuo je očima prema Richardu. Richard je uzvratio na isti način i iskezio se.

Sljedećeg dana kotrljali su se preko Nebraske i Iowe; dan kasnije, prošli su kraj uništenih ostataka Kuće Sunca. Jacku se činilo da ih je Vuk namjerno proveo onuda, da je možda htio vidjeti mjesto gdje mu je brat umro. Pojačao je kasetu Creedencea u kasetofonu koliko je mogao, ali Jacku se svejedno činilo da čuje zvuk Vuka kako jeca.

Vrijeme - izdvojeni komadi vremena. Jack skoro kao da je lebdio, i osjećao je dojam napetosti, trijumfa, opravdanosti. Časno odrađenog posla.

Oko sumraka petog dana, prešli su u Novu Englesku.

Četrdeset i sedmo Poglavlje

Kraj putovanja

1

Cijela dugačka vožnja od Kalifornije do Nove Engleske činila se, kad su jednom stigli tako daleko, kao da se odigrala u jedno jedino dugačko popodne i večer. Popodne koje je trajalo danima, večer možda duga kao život, puna zalazaka sunca i glazbe i emocija. Sto mu vatrenih kugli, pomislio je Jack, zbilja sam prolupao, kad je drugi put u, mislio je, sat vremena bacio pogled na diskretni mali sat ugrađen u upravljačku ploču i otkrio da je u trenu prošlo tri sata. Je li uopće isti dan? "Run Through the Jungle" pumpala je kroz zrak; Vuk je tresao glavom u ritmu, nezaustavljivo se smiješeći, nepogrešivo pronalazeći najbolje ceste; stražnji prozor prikazivao je cijelo nebo kako se otvara u velikim vrpcama sumračnih boja, ljubičasta i plava i onda osobita Plantagenet-crvena{143} Sunca na zalasku. Jack se sjećao svake podrobnosti toga dugog, dugog poutovanja, svake riječi, svakog obroka, svake nijanse glazbe, Zoot Sims{144} ili John Fogerty ili samo Vuk koji se oduševljava zvukovima zraka, ali pravi raspon vremena omotao se u njegovom umu usredotočeno kao dijamant. Spavao je na jastucima stražnjeg sjedala i otvarao oči u svjetlu ili tami, Suncu ili zvijezdama. Među stvarima kojih se osobito oštro sjećao, kad su jednom prešli u Novu Englesku i Talisman je opet počeo sjajiti, označavajući povratak normalnog vremena - ili možda povratak vremena samog Jacku Sawyeru - bila su lica koja zure u stražnje sjedalo El Dorada (ljudi na parkiralištima, neki mornar i djevojka volujskog lica u automobilu spuštenog krova na semaforu u nekom osunčanom gradiću u Iowi, mršavi klinac iz Ohija odjeven u biciklističku opremu u stilu Odvajanja{145}) da vide je li im to možda u posjetu došao Mick Jagger ili Frank Sinatra. Ne, društvo, samo mi.

San ga je stalno krao. Jednom se probudio (U Coloradu? Illinoisu?) na udarce rock-glazbe, Vuk koji pucketa prstima i istovremeno glatko vozi veliki auto, nebo pršti u narančastim i ljubičastim i plavim bojama, i vidio je da je Richard negdje nabavio knjigu i čitao je uz pomoć El Doradovog uvučenog putničkog svjetla.

Knjiga se zvala Brocain mozak{146}. Richard je uvijek znao koliko je sati. Jack je podigao oči prema gore i pustio glazbu i večernje boje da ga uzmu. Uspjeli su, sve su učinili… sve osim onog što će morati učiniti u praznom malom ljetovalištu u New Hampshireu…

Pet dana, ili jedan dugačak, zasanjan sumrak? "Run Through the Jungle". Tenor saksofon Zoota Simsa koji govori Evo priče za tebe, sviđa li ti se ova priča? Richard mu je brat, njegov brat.

Vrijeme mu se vratilo otprilike kad se Talisman vratio u život, tijekom čarobnog sumraka petog dana. Oatley, pomislio je Jack šestog dana. Mogao sam Richardu pokazati tunel Oatley, i ono što je ostalo od Točionice, mogao sam Vuku pokazati kojim putem… ali nije želio opet vidjeti Oatley, u tome nije bilo ni zadovoljstva ni užitka. I sad je bio svjestan kako su blizu, kako su daleko proputovali dok je on plutao kroz vrijeme kao sjeme drveta. Vuk ih je doveo do velike široke arterije ceste 1-95, sad kad su u Connecticutu, i Arcadia Beach je udaljena samo nekoliko država, uz udubljenu obalu Nove Engleske. Od sada nadalje, Jack je brojao kilometre, a i minute.

2

U pet i petnaest uvečer 21. prosinca, kakvih tri mjeseca nakon što je Jack Sawyer okrenuo pogled - i nade - zapadu, crni El Dorado Cadillac skrenuo je na šljunčani prilazni put Alhambra Inna i Parka, u gradu Arcadia Beach, New Hampshire. Na zapadu, zalazak sunca bio je blaga proslava crvenih i narančastih koje su blijedile prema žutom… i plavom… i kraljevski ljubičastom. U samim parkovima, gole grane klopotale su na gorkom zimskom vjetru. Među njima, sve do nešto manje od tjedan dana, bilo je i jedno drvo koje je hvatalo i jelo male životinje - vjeverice, ptice, izgladnjelu, mršavu recepcionarovu mačku.

To je malo drvo umrlo vrlo naglo. Ostale stvari koje su rasle u vrtu, premda sad nalik kosturima, još su kiptjele usnulim životom.

Čelikom opasane radijalke El Dorada krčkale su i pucketale na šljunku. Iznutra, prigušen iza polariziranog stakla, stizao je zvuk Creedence Clearwater Revivala. "Ljudi koji znaju moju magiju", pjevao je John Fogerty, "ispunili su zemlju dimom."

Cadillac je stao pred širokim dvokrilnim vratima. Iza njih je ležala samo tama. Oba fara su se ugasila i dugački auto stajao je u sjeni, dok mu je ispušna cijev još pućkala bijeli dim a narančasta parkirna svjetla su blistala.

Ovdje na kraju dana; ovdje u sumrak, dok se boje veličanstveno razlijevaju po zapadnom nebu.

Ovdje:

Sad i odmah.

3

Stražnji dio Cadillaca bio je osvijetljen blagim, nesigurnim svjetlom. Talisman je treptao… ali sjaj mu je bio slabašan, jedva nešto više od sjaja krijesnice na umoru.

Richard se polako okrenuo Jacku. Lice mu je bilo ispijeno i prestrašeno. Stezao je Carla Sagana obim rukama, cijedeći knjigu u mekom omotu kao što bi pralja cijedila plahtu.

Richardov Talisman, pomislio je Jack i nasmiješio se. "Jack, želiš

li -"

"Ne", reče Jack. "Pričekaj dok te ne pozovem."

Otvorio je stražnja desna vrata, počeo izlaziti iz auta, onda se osvrne prema Richardu. Richard je sjedio na svome sjedalu malen i smežuran, gnječeći svoju knjigu u rukama. Izgledao je jadno.

Ne razmišljajući, Jack se načas vratio unutra i poljubio Richarda u obraz. Richard je načas stavio ruke oko Jackovog vrata i čvrsto ga zagrlio. Onda ga pusti. Ni jedan od njih nije ništa rekao.

4

Jack je krenuo stubama koje su vodile na razinu predvorja… a onda skrenuo desno i načas prišao rubu kolnog prilaza. Tu je stajala željezna ograda. Ispod nje, ispucale terasaste stijene padale su na plažu. Još dalje udesno, uzdižući se naspram sve tamnijeg neba, bio je roller coaster Zabavnog svijeta Arcadia.

Jack podigne lice prema istoku. Vjetar koji je lepršao kroz park odigao mu je kosu sa čela i zapuhao je unatrag.

Podigao je kuglu u svojim rukama, kao žrtvu oceanu.

5

21. prosinca 1981., dječak po imenu Jack Sawyer stajao je blizu mjesta gdje se voda i zemlja spajaju, držeći u rukama predmet poprilične vrijednosti, promatrajući noćno mirni Atlantik. Tog je dana napunio trinaest godina, premda to nije znao, i bio je neobično lijep. Njegova smeđa kosa bila je duga - vjerojatno preduga - ali morski lahor zabacio ju je s finog, jasnog čela. Stajao je tamo razmišljajući o svojoj majci, i o sobama koje su dijelili na ovome mjestu. Hoće li upaliti svjetlo tamo gore? Slutio je da hoće.

Jack se okrenuo, dok su mu oči divlje bljeskale u svjetlu Talismana.

6

Lily je pipala po zidu jednom drhtavom, kosturastom rukom, tražeći prekidač za svjetlo Pronašla ga je i uključila svjetlo. Tko god bi je vidio u tom trenutku vjerojatno bi se okrenuo. U posljednjih tjedan dana, rak je počeo juriti u njoj, kao da osjeća kako bi moglo pristići nešto što će mu pokvariti svu zabavu. Lily Cavanaugh sad je težila trideset i pet kilograma. Koža joj je bila masna, razvučena preko lubanje kao pergament. Smeđi podočnjaci postali su mrtvo i konačno crni; same oči zurile su iz svojih duplji s grozničavom, iscrpljenom inteligencijom. Njena su prsa nestala. Meso na njenim rukama je nestalo. Na stražnjici i zadnjem dijelu bedara počele su cvjetati rane od ležanja.

A to još nije bilo ni sve. Tijekom prošlog tjedna, zaradila je upalu pluća.

U svome iscrpljenom stanju bila je, naravno, savršeni kandidat za tu ili bilo koju drugu bolest dišnog sustava. To bi se moglo dogoditi i u najboljim okolnostima… a ove definitivno nisu bile takve. Radijatori u Alhambri već su prije nekog vremena prestali s noćnim klopotanjem. Nije bila sigurna kako davno - vrijeme joj je postalo mutno i neodredivo kao što je bilo Jacku u El Doradu: Znala je samo da je toplina nestala iste noći kad je prošla šakom kroz prozor, tjerajući galeba koji je ličio na Sloata da odleti.

Od te noći, Alhambra je postala napuštena ledana. Kripta u kojoj će ona uskoro umrijeti.

Ako je Sloat odgovoran za ono što se dogodilo u Alhambri, obavio je prokleto dobar posao. Svi su nestali. Svi. Nije bilo više sobarica koje po hodnicima guraju svoja škripava kolica. Nije bilo više radnika iz održavanja koji zviždi. Nije bilo više slatkorječivog recepcionara. Sloat ih je sve strpao u džep i odnio.

Prije četiri dana - kad više nije mogla u sobi pronaći dovoljno da zadovolji čak i svoj ptičji apetit - ustala je iz kreveta i polako prešla hodnikom do lifta. Na tu je ekspediciju sa sobom ponijela i stolac, naizmjence sjedeći na njemu, glave obješene od iscrpljenosti, i koristeći ga kao hodalicu. Trebalo joj je četrdeset minuta da prijeđe dvanaest metara hodnika do lifta.

Više puta je pritisnula dugme za dizalo, ali dizalo nije stiglo. Gumbi se nisu čak ni upalili.

"Jebote patak", promrmljala je Lily promuklo, a onda se polako odvukla još šest metara niz hodnik do stubišta.

"Hej!" povikala je niza stube, a onda se zakašljala, sagnuta preko naslona stolice.

Možda nisu čuli povik, ali jebeno su me morali čuti kako iskašljavam ono što mi je još ostalo od pluća, pomislila je.

Ali nitko nije došao.

Opet je povikala, dvaput, prošla još jedan napadaj kašlja, i onda krenula natrag po hodniku, koji je izgledao dugačak kao cesta u Nebraski na vedar dan. Nije se usuđivala sići niza te stube. Nikad se više neće popeti uz njih. A dolje nema nikoga; ni u predvorju, ni u Janjećem butu, ni u kafiću, ni nigdje. A ni telefoni ne rade. To jest, telefon u njenoj sobi nije radio, a nije čula nikakvu zvonjavu ni bilo gdje drugdje u tome starom mauzoleju. Nije vrijedno toga. Promašen rizik. Nije se željela smrznuti na smrt u predvorju.

"Jacko", promrmljala je, "gdje si, dovr-"

A onda je opet počela kašljati, i ovo je bilo zbilja gadno, i usred napadaja se srušila na bok i onesvijestila, vukući ružan stolac iz dnevne sobe preko sebe, i ležala je tamo na hladnom podu skoro sat vremena, i vjerojatno se tada upala pluća uselila u hitro propadajuće susjedstvo koje je predstavljalo tijelo Lily Cavanaugh. Hej, ti, veliki R! Ja sam novi klinac u kvartu! Možeš me zvati veliki U! Utrkujmo se do ciljne crte!

Nekako je stigla natrag u svoju sobu, i odonda je opstajala u sve dubljoj spirali groznice, slušajući kako joj disanje postaje sve glasnije i glasnije, sve dok njen grozničavi um nije počeo zamišljati njena pluća kao dva organska akvarija u kojima klopoće više potopljenih lanaca. Ali ipak se držala - držala se jer je jedan dio njenog uma s ludom, sve slabijom uvjerenošću tvrdio da se Jack vraća sa svoga puta.

7

Početak njene krajnje kome bio je kao udubina u pijesku - udubina koja se počne kovitlati kao vrtlog. Zvuk potopljenih lanaca u nejnim prsima postao je dugačak, suh izdisaj - Hahhhhhh…

A onda ju je nešto izvuklo iz te sve dublje spirale i poslalo je pipajući uza zid u hladnoj tami u potrazi za prekidačem. Ustala je iz kreveta. Nije više imala dovoljno snage za to; liječnik bi se nasmijao toj pomisli. Ali uspjela je. Pala je dvaput, onda konačno uspjela ustati, usnica spuštenih u režanju od napora. Napipala je stolac i počela teturati preko sobe do prozora.

Lily Cavanaugh, kraljica B-filmova, je nestala. Ovo je bio hodajući užas, izjeden rakom, spaljen sve višom groznicom.

Stigla je do prozora i pogledala van.

"Jack!" pokušala je vrisnuti. Nije izašlo ništa osim hripavog šapata. Podigla je ruku, pokušala mahnuti. Nesvjestica"

(Haaahhhhhhh…)

ju je preplavila. Zgrabila je prozorsku dasku.

"Jack!"

Odjednom je svijetleća kugla u rukama obrisa silno bljesnula, osvjetljavajući mu lice, i to je doista bio Jack, to je Jack, o, hvala ti, Bože, to je Jack. Jack je došao kući.

Obris je potrčao.

Jack!

Te upale oči na samrti postale su još blistavije. Suze su potekle niz njene žute, ispijene obraze.

8

"Mama!"

Jack je pretrčao predvorje, vidjevši da je starinska telefonska centrala spaljena i kratko spojena, kao od električnog požara, i smjesta to zanemarivši. Vidio ju je i izgledala je grozno - kao da gleda obris strašila oslonjenog u prozor.

"Mama!"

Jurio je stubama, prvo preskačući po dvije, pa po tri, a Talisman je izbacio jedan bljesak ružičasto-crvenog svjetla i zatim se smračio u njegovim rukama.

"Mama!"

Niz hodnik do njihovih soba, noge su mu letjele, i sad, konačno, čuo je njen glas - ne više prodorni povik ili malo promukli hihot; ovo je bilo prašnjavo graktanje stvora na vanjskom rubu smrti.

"Jacky?"

"Mama!"

Nahrupio je u sobu.

9

Dolje u autu, nervozni Richard Sloat zurio je prema gore kroz svoj polarizirani prozor. Što on radi ovdje, što Jack radi ovdje? Richarda su oči boljele. Mučio se da razazna gornje prozore u tmurnoj večeri. Dok se saginjao u stranu i zurio prema gore, zasljepljujuće bijeli bljesak probio se kroz nekoliko prozora na katu, šaljući kratkotrajan, skoro opipljiv pokrov silnog svjetla preko cijele prednje strane hotela. Richard je spustio glavu među koljena i zastenjao.

10

Bila je na podu kraj prozora - konačno ju je ugledao tamo. Neuredan, nekako prašnjavi krevet bio je prazan, cijela spavaonica neuredna kao dječja soba, djelovala je prazno… Jackov želudac se smrznuo, a riječi su mu zapele u grlu. Onda je Talisman izbacio još jedan od svojih snažnih osvjetljavajućih bljeskova, i načas pretvorio sve u sobi u čistu, bezbojnu bijelu. Ona je opet zaškripala "Jacky?", a on je zaurlao "MAMA!" vidjevši je zgužvanu kao papir od bombona ispod prozora. Suha i tanka, kosa joj se vukla po prljavom sagu sobe. Ruke su joj izgledale kao sićušne životinjske šape, blijede i grebave. "O, Isuse, mama, o, tibokca, o, sveca mu", blebetao je, i nekako prešao sobu ne napravivši ni koraka, lebdio je, plivao preko Lilyne natrpane smrznute spavaonice u trenutku koji mu se činio oštar kao slika na fotografskoj ploči. Kosa joj se skupila u baricu na prljavom podu, ruke male i čvornovate.

Udahnuo je gust miris bolesti, blize smrti. Jack nije bio liječnik, i nije znao većinu stvari koje toliko nisu valjale u Lilynom tijelu. Ali znao je jedno - majka mu umire, život joj propada kroz vidljive pukotine, i preostalo joj je još vrlo malo vremena. Dvaput je izustila njegovo ime, i to je otprilike bio sve što joj je život koji je još preostao u njoj dopuštao. Već se rasplakavši, stavio je ruku na njenu nesvjesnu glavu ispustio Talisman na pod kraj nje.

Kosa kao da joj je bila puna pijeska, a glava joj je gorjela. "O, mama, mama", rekao je, i zavukao ruke ispod nje. Još joj nije vidio lice. Kroz tanku spavaćicu, bok joj je bio vreo kao vrata pećnice. Uz njegov drugi dlan, lijeva lopatica pulsirala joj je istom takvom toplinom. Nije imala udobnih jastučića mesa preko kostiju - jedan lud trenutak zaustavljenog vremena bilo je kao da je ona neko malo, prljavo dijete, nekako ostavljeno samo i bolesno. Nagle nezvane suze posukljale su mu iz očiju. Podigao ju je, i bilo je kao da podiže zavežljaj odjeće. Jack zastenje. Lilyne ruke raširile su se labavo, bez otmjenosti.

(Richard)

Richard je bio… nije bio ovako strašan, čak ni kad se Richard činio poput suhe ljuske na njegovim leđima, dok su se spuštali niz posljednji brijeg u otrovani Point Venuti. U tom je trenutku od Richarda bilo preostalo malo što osim prišteva i osipa, ali i on je gorio od groznice. Ali Jack je s nekom vrstom nepromišljenog užasa shvatio da je u Richardu bilo više života, više suštine, nego što je sad imala njegova majka. Pa ipak, zazvala je njegovo ime.

(a Richard je skoro umro)

Zazvala je njegovo ime. Držao se toga. Stigla je do prozora. Zazvala je njegovo ime. Bilo je nemoguće, nezamislivo, nemoralno pomisliti da bi mogla umrijeti. Jedna joj se ruka ljuljala pred njim kao vlat koju treba pokositi kosa… vjenčani joj je prsten pao s prsta. On je plakao uporno, nezaustavljivo, nesvjesno. "Dobro, mama", rekao je, "dobro, sad je dobro, dobro, dobro je."

Iz mlitavog tijela u njegovim rukama stigla je vibracija koja je mogla biti i slaganje.

Nježno ju je spustio na krevet, a ona se bestežinski otkotrljala u stranu. Jack je stavio koljeno na krevet i nagnuo se nad nju. Umorna kosa pala joj je s lica.

11

Jednom, na samom početku svoga putovanja, jedan sramotan trenutak bio je vidio svoju majku kao staricu - istrošenu, iscrpljenu staricu u čajani. Čim ju je prepoznao, iluzija se raspršila, i Lily Cavanaugh Sawyer vratila se svome nestarećem jastvu. Jer stvarna, prava Lily Cavanaugh nije mogla ostarjeti - bila je vječita plavuša s hitrim skakavcem od osmijeha i prkosnom zabavljenošću na licu. To je bila Lily Cavanaugh čija je slika na plakatu osnažila srce njenog sina.

Žena na krevetu vrlo je malo nalikovala glumici na plakatu. Jackove suze načas su ga zaslijepile. "O, nemoj, nemoj, nemoj", rekao je, i spustio jedan dlan na njen požutjeli obraz.

Nije djelovala kao da ima dovoljno snage da podigne ruku. Uzeo je njenu stisnutu suhu izblijedjelu pandžu od ruke u svoju. "Molim te, molim te, molim te nemoj -" Nije si mogao čak ni dopustiti da to izrekne.

A onda je shvatio koliki je napor ta urušena žena učinila. Tražila ga je, shvatio je u silnoj vrtoglavoj navali shvaćanja. Njegova je majka znala da dolazi. Vjerovala mu je da će se vratiti, a na neki način koji je zacijelo bio povezan sa činjenicom samog Talismana, znala je i čas njegova povratka.

"Tu sam, mama", šapnuo je. Gvalja nečeg mokrog nabubrila mu je iz nosnica. Nehajno je obrisao nos rukavom kaputa.

Po prvi je put shvatio da mu cijelo tijelo drhti.

"Donio sam ga", rekao je. Iskusio je trenutak apsolutnog, blistavog ponosa, čistog postignuća. "Donio sam Talisman", rekao je.

Nježno je njenu šaku nalik orahu spustio na noćni ormarić.

Pokraj stolca, kamo ga je (isto toliko nježno) bio spustio na pod, Talisman je i dalje svijetlio. Ali svjetlo mu je bilo blago, nesigurno, maglovito. Richarda je bio iscijelio naprosto kotrljajući kuglu niz prijateljevo tijelo; isto je učinio i sa Speedyjem. Ali ovo je moralo biti nešto drugo. To je znao, ali ne i što bi to "nešto" trebalo biti… ukoliko nije zapravo znao ali nije želio vjerovati.

Ne bi mogao razbiti Talisman, čak ni da spasi život svojoj majci - toliko jest znao.

Sad se unutrašnjost Talismana polako ispunila magličastom bjelinom. Pulsiranje se učestalo i postalo jedno, mirno svjetlo. Jack je spustio ruke na njega, a Talisman je bljesnuo zasljepljujućim zidom svjetla, duga! koje skoro da je govorilo. KONAČNO!

Jack je opet prešao sobu do kreveta, dok je Talisman odsijavao i prskao svjetlo od poda preko zida do stropa, osvjetljavajući krevet neravnomjerno, kičasto.

Čim se našao kraj kreveta svoje majke, Jacku se učinilo da se tekstura Talismana polako mijenja pod njegovim prstima. Njegova se staklasta čvrstina nekako pomakla, postala manje skliska, poraznija. Vrhovi njegovih prstiju skoro kao da su potonuli u Talisman. Oblačnost koja ga je ispunjavala zakiptjela je i potamnila.

Tog je časa Jack iskusio snažan - zapravo, strastven - osjećaj koji bi bio smatrao nemogućim onog davnog dana kad je krenuo na svoju prvu šetnju Teritorijima. Znao je da će se na neki nepredviđen način Talisman, predmet tolike krvi i nevolja, promijeniti. Promijenit će se zauvijek, i on će ga izgubiti. Talisman više neće biti njegov. Prozirna pokost Talismana također se oblačila, a cijela prelijepa izbrazdana nabubrena površina se smekšavala. Osjećaj sad nije bio poput stakla već poput plastike koja se zagrijava.

Jack je užurbano stavio Talisman u promjeni u ruke svoje majke. Talisman je znao svoj posao; napravljen je za ovaj trenutak; u nekoj fantastičnoj kovačnici, stvoren je da bi odgovorio na zahtjeve baš ovog trenutka, i ni jednog drugog.

Nije znao što očekuje. Eksploziju svjetla? Miris ljekova? Veliki prasak?

Ništa se nije dogodilo. Njegova je majka nastavila vidljivo ali nepomično umirati.

"Oh, molim te", propenta Jack, "molim te - mama - molim te -"

Dah mu se smrznuo posred prsa. Šav, nekad jedna od okomitih udubina na Talismanu, bezvučno se otvorio. Svjetlo je polako posukljalo van i okupilo se oko ruku njegove majke. Iz oblačne unutrašnjosti labave lopte koja se praznila, još svjetla posukljalo je kroz otvoren šav.

Izvana se začula nagla i glasna glazba ptica koje slave svoje postojanje.

12

Ali toga je Jack bio samo odsutno svjestan. Bez daha se nagnuo naprijed i promatrao kako se Talisman izlijeva na krevet njegove majke. Oblačno svjetlo bubrilo je u njemu. Šavovi i iskre svjetla su ga oživljavale. Oči njegove majke su se trznule. "O, mama", šapnuo je, "o…"

Sivo-zlatno svjetlo posukljalo je kroz otvor na Talismanu i oblačno zaplutalo uz rake njegove majke. Njeno masno, ispijeno lice se vrlo blago namrštilo.

Jack je nesvjesno udahnuo.

(Što?)

(Glazbu?)

Sivo-zlatni oblak iz srca Talismana produžavao se preko tijela njegove majke, prevlačeći je prozirnom ali blago mutnom membranom u delikatnom pokretu. Jack je promatrao kako to fluidno tkanje klizi preko Lilynih jadnih prsa, niz njene ispijene noge. Iz otvorenog šava u Talismanu, čudesni miris posukljao je zajedno sa sivo-zlatnim oblakom, miris sladak ali i nesladak, miris cvijeća i zemlje, posve dobre, kvaščane; miris rođenja, pomislio je Jack, premda nikad u životu nije prisustvovao stvarnom rođenju. Jack ga je udahnuo u pluća i usred svoga čuda obdaren je mišlju da se on sam, Jacko Sawyer, rađa ove minute - a onda je s jedva primjetnim šokom prepoznavanja zamislio da je otvor na Talismanu nalik vagini. (On, naravno, nikad nije vidio vaginu i imao je tek vrlo osnovne pojmove o njenoj strukturi.) Jack je pogledao izravno u otvor opuštenog, olabavljenog Talismana.

Sad je po prvi put postao svjestan nevjerojatne galame ptica iza tamnih prozora, nekako pomiješane s blagom glazbom.

(Glazba? Što…?)

Mala šarena lopta puna svjetla projurila mu je kroz vidno polje, načas bljeskajući u otvorenom, šavu, pa nastavila pod oblačnom površinom Talismana dok je uranjala u pomičnu, pokretljivu, zamagljenu unutrašnjost. Jack zatrepće. Izgledalo je kao -

Uslijedila je još jedna, i ovog puta je stigao vidjeti oznake plave i smeđe i zelene na sićušnoj kugli, linije obale i sićušne planinske lance. Na tom sićušnom svijetu, palo mu je na pamet, stajao je paralizirani Jack Sawyer promatrajući još sićušniju točkicu, a na toj točkici stajao je Jacko visine trunka prašine, zureći u mali svijet veličine atoma. Još jedan svijet slijedio je prva dva, kovitlajući se unutra, van, unutra, van iz sve šireg oblaka unutar Talismana.

Njegova majka pomakla je desnu ruku i zastenjala.

Jack je počeo otvoreno plakati. Živjet će. Sad je to znao. Sve je ispalo kako je Speedy rekao, i Talisman je tjerao život natrag u iscrpljeno, bolešću izmučeno tijelo njegove majke, ubijajući zlo koje ju je ubijalo. Nagnuo se naprijed, načas skoro popuštajući pred slikom sebe kako ljubi Talisman koja mu je ispunila um. Mirisi jasmina i hibiskusa i svježe prekopane zemlje ispunjavali su mu nosnice. Jedna suza skotrljala mu se s vrha nosa i zablistala kao dragulj u zracima svjetla iz Talismana. Vidio je kako pojas zvijezda pluta kraj otvorenog šava, blistavo žuto sunce koje pliva u prostranom crnom svemiru. Glazba kao da je ispunjavala Talisman, prostoriju, cijeli svijet vani. Lice neke žene, lice stranca, kretalo se preko otvorenog šava. I dječja lica, pa lica drugih žena. Suze su mu se kotrljale niz lice, jer je u Talismanu vidio plivati i lice svoje majke, samopouzdane, duhovite, nježne crte kraljice pedesetak hitrih filmova. Kad je vidio i svoje vlastito lice kako pluta među svim svjetovima i životima što padaju prema rođenju unutar Talismana, pomislio je da će prsnuti od osjećaja. Širio se. Udisao je svjetlo. I konačno postao svjestan zapanjujućih zvukova što se odigravaju svuda oko njega kad je vidio da oči njegove majke ostaju otvorene bar blažene dvije sekunde…

(jer živi poput ptica, živi poput svjetova sadržanih u Talismanu, stigli su mu zvukovi trombona i truba, krici saksofona; spojeni glasovi žaba i kornjača i sivih grlica koji pjevaju Ljudi koji znaju moju magiju ispunili su zemlju dimom; stigli su glasovi Vukova koji stvaraju vučju glazbu pod Mjesecom. Voda je udarala o pramac broda i riba je udarala o površinu jezera svojim bokom i duga je udarala o tlo i dječak na putu udarao je kap pljuvačke da mu kaže kojim putem krenuti i dijete udareno po guzi stisnulo je lice i otvorilo grlo; i stigao je ogroman glas orkestra koji pjeva cijelim svojim masivnim srcem; i soba se ispunila dimljivim tragom samo jednog glasa koji se uzdiže i uzdiže i uzdiže iznad svih tih navala zvuka. Kamioni su mijenjali brzine i tvorničke su zviždaljke zviždale i negdje je eksplodirala automobilska guma i negdje se glasno potrošila petarda i ljubavnik je prošaptao opet i dijete je skvičalo i glas se dizao i dizao i kratko vrijeme Jack nije bio svjestan da ne vidi; ali onda je opet progledao).

Lilyne oči širom su se otvorile. Zurile su u Jackovo lice sa zapanjenim izrazom tipa gdje sam ja to. Bio je to izraz novorođenog djeteta koje je upravo dobilo po guzi kao dobrodošlicu u svijet. Onda se trznula s prestrašenim dahom -

- i rijeka svjetova i iskošenih galaksija i univerzuma izvukla se gore i izvan Talismana kad je to Učinila. Izvukle su se u struji duginih boja. Izvukle su se u njena usta i nos… smjestile su se, blistajući, na njenu masnu kožu poput kapljica rose, i topile prema unutra. Načas, njegova majka bila je sva zaodjenuta blistavošću načas, njegova majka bila je Talisman.

Sva je bolest pobjegla s njenog lica. Nije se to dogodilo kao u ubrzanom protoku vremena u filmu. Dogodilo se odjednom. Dogodilo se u trenu. Bila je bolesna… a onda je bila zdrava. Ružičasto zdravlje procvjetalo joj je na obrazima. Slamasta, rijetka kosa odjednom je bila puna i glatka i bogata, boje tamnog meda.

Jack je zurio u nju dok je ona podizala pogled prema njegovom licu.

"Oh… oh… moj BOŽE…" šapnula je Lily.

Taj dugin sjaj sad je blijedio - ali zdravlje je ostalo.

"Mama?" Nagnuo se naprijed. Nešto mu se pod prstima izgužvalo kao celofan. Bila je to krhka ljuska Talismana. Spustio ju je sa strane na noćni ormarić. Gurnuo je nekoliko njenih bočica s lijekovima u stranu da to učini. Neke su pale na pod, ali nije bilo važno. Više joj neće trebati lijekovi. Spustio je ljusku s blagim poštovanjem, sluteći - ne, znajući - da će vrlo brzo i to nestati.

Njegova se majka nasmiješila. Bio je to ljupki, ispunjen, ponešto iznenađen osmijeh - Hej, svijete, eto mene opet! Tko bi to očekivao?

"Jack, došao si kući", rekla je konačno, i protrljala oči kao da se želi uvjeriti kako to nije priviđenje.

"Jasno", rekao je. Pokušao se nasmiješiti. Bio je to prilično dobar osmijeh usprkos suzama koje su mu curile niz lice. "Jasno, možeš se kladiti."

"Osjećam se… puno bolje, Jacko."

"Aha?" Nasmiješio se, protrljao svoje vlažne oči dlanovima. "To je dobro, mama."

Oči su joj blistale.

"Zagrli me, Jacky."

U sobi na četvrtom katu napuštenog hotela u odmaralištu na minijaturnoj obali New Hampshirea, trinaestogodišnji dječak po imenu Jack Sawyer nagnuo se naprijed, sklopio oči, i čvrsto zagrlio svoju majku, smiješeći se. Njegov običan život sa školom i prijateljima i igrama i glazbom, životu kojem postoje škole u koje moraš ići i čiste plahte u koje uvečer liježeš, običan život trinaestogodišnjaka (ako se život takvog stvorenja ikad, u svom svom šarenilu i razbacanosti, može smatrati običnim) mu se vratio, shvatio je. Talisman je i to učinio za njega. Kad se sjetio okrenuti i potražiti ga, Talisman je nestao.

Epilog

U lepršavoj bijeloj spavaonici punoj tjeskobnih žena, Laura DeLoessian, kraljica Teritorija, otvorila je oči.

Zaključak

Tako završava ova priča. Kako je to strogo priča o dječaku, mora stati ovdje; priča se ne bi mogla još dugo nastaviti a da ne postane priča o muškarcu. Kad se piše roman o odraslim ljudima, zna se točno gdje stati - to jest, s vjenčanjem; ali kad se piše o mladcima, mora se stati na najpogodnijem mjestu.

Većina likova koji se pojavljuju u ovoj knjizi još je živa, i dobro im ide i sretni su. Jednog dana možda će se činiti vrijednim truda opet nastaviti s pričom i vidjeti kako… su ispali; stoga, bilo bi najmudrije da ovog časa ne otkrijem ni jedan dio njihova života.

- Mark Twain, Tom Sawyer

1)

Memorial Day, američki praznik koji se slavi prvog ponedjeljka u svibnju, u spomen na američke vojnike koji su pali u službi. Nap. prev. <<<

2)

Labor Day, u Americi praznik koji se slavi prvog ponedjeljka u rujnu, u slavu radničkih sindikata. Nap. prev. <<<

3)

Wild Child: Divlje dijete. Nap. prev. <<<

4)

Tzv. "plave stranice" u filmskoj industriji odnose se na scenarij prilagođen samo jednom glumcu, koji u sebi sadrži i podrobnosti o liku, tonu glasa, ponašanju ltd. Nap. prev. <<<

5)

Gene Krupa: jedan od najpoznatijih jazz-bubnjara u poslijeratnom razdoblju. Nap. prev. <<<

6)

Topper: vrlo stara serija u kojoj duhovi veselog bračnog para progone ukočenog sveučilišnog profesora. Nap. prev. <<<

7)

Enti: rasa divovskog, pokretnog drveća iz Gospodara prstenova J. R. R. Tolkiena. Nap. prev. <<<

8)

Lady Liberty, simbol SAD-a, kip Slobode. Nap. prev. <<<

9)

Broderick Crawford (1911.-1986.), američki glumac proslavljen ulogama opakih tipova. Nap. prev. <<<

10)

Rolling Rock: američko svijetlo pivo. Nap. prev. <<<

11)

Crni Rus: koktel od votke i likera od kave. Nap. prev. <<<

12)

Kenny Rogers: američki pop i country pjevač. Nap. prev. <<<

13)

Reuben James (1776.-1838.) mornar američke mornarice koji je postao legendarni junak kad se u sukobu s piratima bacio pred svoga kapetana kako bi ga zaštitio od udarca mačem i preživio. Nap. prev. <<<

14)

Mickey Gilley, Eddie Rabbit, Wylon Jennings: američki pjevači country&western glazbe. Nap. prev. <<<

15)

John Deere: američka kompanija, vodeći proizvođač poljoprivredne opreme u svijetu. Nap. prev. <<<

16)

Charlie Daniels: američki country pjevač, najpoznatiji po hitu The Devil Went Down to Georgia. Nap. prev. <<<

17)

The Price Is Right, američki kviz u kojem natjecatelji pogađaju cijene robe. Kviz je pokrenut 1972. godine, i emitira se još uvijek, a sve do 2007. godine vodio ga je Bob Barker. Nap. prev. <<<

18)

Nestle i Hershey: dvije najveće svjetske kompanije za proizvodnju čokolade. Nap. prev. <<<

19)

Clydesdale: pokrajina u Škotskoj, slavna osobito po svojim konjima, čvrstim i krupnim teretnim konjima prepoznatljive smeđe boje s bijelim nogama obraslim dugom dlakom. Tvrtka Budweiser već dugi niz godina koristi Clydesdale konje u svojim reklamama, pa čak imaju i šest zaprega koje stalno održavaju i koje odlaze na turneje po SAD-u. Nap. prev. <<<

20)

LAX: međunarodna zračna luka Los Angeles. Nap. prev. <<<

21)

Henny Youngman (1906.-1998.) američki violinist i komičar britanskog podrijetla, slavan po svojim vrlo kratkim vicevima (tzv. one-linerima) isprekidanim kratkim violinskim melodijama. Nap. prev. <<<

22)

Esther Williams (1921.-) nekad američka sportska plivačica koja se proslavila glumeći u filmovima u kojima se spajalo plesne i plivačke nastupe, od kojih je najpoznatiji, bar u našim krajevima, Bal na vodi. Nap. prev. <<<

23)

Sunrise Semester: obrazovna televizijska serija koja se u Americi emitirala od 1957. do 1982. Nap. prev. <<<

24)

pointe (franc.) doslovno vrh, vršak; u baletu, odnosi se na posebno podložen vrh baletnih cipelica koji omogućuje ples en pointe, na vršcima prstiju. Nap. prev. <<<

25)

Elizabeth Bishop (1911.-1979.) američka pjesnikinja, dobitnica mnogih nagrada, smatra se jednim od najvažnijih američkih pjesnika 20. stoljeća. Citat se odnosi na jednu od najslavnijih njenih pjesama, "Riba" (The Fish) u kojoj pripovjedačica uhvati ribu koja već ima pet udica uraštenih u ustima; dok promatra pejzaž oko sebe, sve postaje "duga, duga, duga", i na kraju pušta ribu. <<<

26)

Ljubavna priča (Love Story), melodrama iz 1970. godine s Ryanom O'Nealom i Ali MacGraw u glavnim ulogama, ljubavna melodrama o bogatom studentu koji se zaljubljuje u siromašnu studenticu koja umire od leukemije. Nap. prev. <<<

27)

Mississippi John Hurt (1893.-1966.), veliki country i blues gitarist i pjevač prepoznatljivog mršavog, ispijenog lica. <<<

28)

Paul Harvey (1918.-2009.), američki radio-voditelj, najslavniji po emisiji Paul Harvey News, populističkoj emisiji vijesti koja se emitirala godinama. Nap. prev. <<<

29)

David Banner: ime strip-junaka koji se pretvara u Nevjerojatnog Hulka, ogromno zeleno čudovište. Nap. prev. <<<

30)

Admiral Richard Evelyn Byrd (1888.-1957.), američki pomorski časnik i istraživač koji je predvodio čak pet ekspedicija na Južni pol. Nap. prev. <<<

31)

Jack Armstrong, omiljeni američki dječak", lik u radijskoj seriji za djecu koja se emitirala od 1933. do 1951. godine, sportaš koji sa svojim najboljim prijateljem i bogatim ujakom upada u najrazličitije pustolovine. Godine 1947., studio Columbia proizveo je također i pustolovnu seriju od 15 filmova s istim glavnim junakom. Nap. prev. <<<

32)

PTL (Praise The Lord) Club: Klub Hvali Boga, američka evangelistička TVemisija koja se emitirala od 1974. do 1987. godine na tzv. PTL mreži. Nap. prev. <<<

33)

Charles Manson (1934.-) američki kriminalac, vođa tzv. Mansonove obitelji koja je krajem šezdesetih godina 20. stoljeća počinila više vrlo krvavih ubojstava u Kalifomiji, među kojima je najpoznatije ubojstvo tadašnje supruge Romana Polanskog, Sharon Tate. Nap. prev. <<<

34)

Junior Mints: čokoladni bomboni punjeni mentolom; Reese's Pieces: čokoladni bomboni punjeni maslacem od kikirikija, izgledom slični slavnim M&M's bombonima. Nap. prev. <<<

35)

Los Angeles Dogers: baseball ekipa iz Los Angelesa. Nap. prev. <<<

36)

Whopper: naziv za standardni hamburger sendvič u Burger Kingu. Nap. prev. <<<

37)

Jimmy Swaggart: jedan od najstarijih američkih TV-propovjednika (rođ. 1935.), čija se emisija emitira od 1975. godine, a danas je prenosi 78 TV-programa u 104 zemlje, uz prijenos preko inter-neta. Krajem 80-ih godina, bio je i u središtu skandala zbog korištenja usluga prostitutki. Nap. prev. <<<

38)

Rex Humbard (1919.-2007.), američki TV-propovjednik, prvi koji je vodio teleevanđelističku emisiju na američkoj televiziji (od 1952.), te je 1958. čak posebno izgradio kapelicu prilagođenu TV-prijenosima. Nap. prev. <<<

39)

Jack Van Impe: američki TV-propovjednik, najpoznatiji po emisiji u kojoj tjedne vijesti komentira u svjetlu Biblije. Nap. prev. <<<

40)

Čovjek iz Glada: američka kompanija Glad specijalizirana je za proizvodnju plastičnih vrećica, osobito vrećica za smeće. Dugi niz godina, u svoje su reklame uključivali predstavnika kompanije, sjedokosog čovjeka odjevenog u bijelo odijelo, koji je stizao u kućanstva kako bi ih spasio od problema sa smećem koristeći pri tome razne neobične naprave kao parafrazu opreme iz špijunskih filmova. Čak je i sam naziv "Čovjek iz Glada" (the Man from Glad) izveden prema naslovu silno popularnog špijunskog serijala iz šezdesetih godina, "Čovjek iz U.N.C.L.E.-a" (the Man from U.N.C.L.E.) kojim se proslavio glumac Robert Vaughn. Nap. prev. <<<

41)

John "Dizzy" Gillespie: jedan od najslavnijih jazz-trubača svih vremena, uz Charlieja Parkera jedna od ključnih figura u razvoju tzv. bebopa i modernog jazza, najprepoznatljiviji po sviranju truba kojima je rog bio svinut prema gore, i koje je posebno naručivao. Nap. prev. <<<

42)

Jerry Lee Lewis: američki glazbenik, jedan od začetnika američkog rock and rolla, pjevač i klavirist poznat po svojim ekstravagantnim nastupima u kojima je glasovir svirao nogama i drugim dijelovima tijela. Nap. prev. <<<

43)

Stan Kenton: američki skladatelj i klavirist, vođa "Američkog jazz orkestra" koji se izdvajao od većine ostalih orkestara svoga doba po tome što nije svirao glazbu za ples, već za slušanje. Nap. prev. <<<

44)

Gene Vincent: pravim imenom Vincent Eugene Craddock, Gene Vincent bio je američki pjevač, jedan od pionira američkog rock and rolla i rockabillyja, osobito slavan po hitu "Be-Bop-A-Lula". Nap. prev. <<<

45)

Klub 700 (The 700 Club), središnja informativno-komentatorska emisija američke vjerske TV-mreže Christian Broadcasting Network, u kojoj se vijesti komentiraju iz biblijske perspektive, često dovodeći ih u vezu sa znakovima apokalipse. Nap. prev. <<<

46)

Sunday Report: reportažna emisija kanadske TV kuće CBC koju je 2004. zamijenila emisija CBC News: Sunday Night. Emisija prepoznatljiva po analitičkom i istraživačkom novinarstvu te dolazeći iz Kanade već bi samim tim u mnogim dijelovima SAD-a bila obilježena kao "lijeve" orijentacije. Nap. prev. <<<

47)

Pobuna na brodu Caine (The Caine Mutiny), film iz 1954. u kojem Humphrey Bogart igra kapetana broda tijekom II svjetskog rata koji polako postaje sve paranoičniji. Nap. prev. <<<

48)

William Franklin Billy Graham (1918.-), jedan od najpoznatijih i najdugovječnijih američkih evanđelista, slavan po mnoštvu televizijskih i živih nastupa, kao i po činjenici da ga je u osobnu audijenciju primilo čak dvanaest američkih predsjednika, uključujući tu i Baracka Obamu. Nap. prev. <<<

49)

Brod ljubavi (The Love Boat), američka dramsko-humoristička serija koja se emitirala od 1977. do 1986. godine i događala se na brodu. Svaka epizoda odigravala se na pojedinom putovanju broda, i uvijek je uključivala smiješne i romantične pustolovine. Nap. prev. <<<

50)

Karastan, američka tvrtka koja od 1928. godine proizvodi luksuzne sagove od prirodnih materijala. Nap. prev. <<<

51)

Gehenna: pakao u skandinavskoj mitologiji. Nap. prev. <<<

52)

John L. Sullivan (1858.-1918.) zvani "Bostonski snagator", prvi priznati šampion teške kategorije u boksanju s rukavicama. Nap. prev. <<<

53)

Dondi, glavni junak istoimenog novinskog stripa koji je izlazio od 1955. do 1986. godine u Americi, o dječaku (izvorno talijanskom siročetu iz II. svjetskog rata) kojeg posvaja američki vojnik. Nap. prev. <<<

54)

Kasni kasni show (The Late Late Show), izvorno, irska zabavna emisija i talk-show koja je u sebi uvijek uključivala i humorističke skečeve. Nap. prev. <<<

55)

Paul Muni (1895.-1967.) američki glumac austrougarskog podrijetla, dobitnik Oskara za ulogu u biografiji Louisa Pasteura. Nap. prev <<<

56)

Kapetan Amerika: jedan od superjunaka američke kuće Marvel, čije su pustolovine počele izlaziti još 1941. Nap. prev. <<<

57)

Drevni arapski red plemenitaša mističnog hrama, osnovan 1870. sa sjedištem na Floridi, organizacija povezana sa Slobodnim zidarima, poznata najviše po financiranju dječjih bolnica te po crvenim fesićima koje nose njeni članovi. Nap. prev. <<<

58)

Lodenski kaput: kaputić od grube, tople vunene tkanine, obično s malim plaštem i/ili kapuljačom, tradicionalno plavo-zelene boje. Nap. prev. <<<

59)

Borkum Riff: slavni danski duhan za lulu. Nap. prev. <<<

60)

Odrezak Salisbury: odrezak od mljevenog mesa, nalik našim "faširancima". Nap. prev. <<<

61)

Jim Jones: osnivač i vođa tzv. Hrama naroda (Peoples Temple), sekte čiji su pripadnici, njih čak 914, 1978. godine počinili samoubojstvo ispivši voćni sok s cijanidom, dok su oni koji su to odbili učiniti ubijeni vatrenim oružjem, a i sam Jones se (najvjerojatnije) ubio pištoljem. Nap. prev. <<<

62)

L.L.Bean: američka tvrtka specijalizirana za opremu za kampiranje i sport koja prodaje isključivo putem poštanskih narudžbi. Nap. prev. <<<

63)

Braća Brooks (Brooks Brothers): najstariji američki proizvođač i lanac muške odjeće koji djeluje još i danas, osnovan 1818. godine., poznat po vrlo konzervativnoj i skupoj odjeći, gdje se oblače mnogi političari i druge slavne osobe. U novije su vrijeme slavni i kao proizvođači svih kostima u seriji Momci s Madisona. Nap. prev. <<<

64)

Pig-Pen, lik iz stripa Charlesa M. Schultza Peanuts (u nas najčešće prevođen kao Charlie Brown), dječak prepoznatljiv po tome što je skoro uvijek okružen pravim oblakom prljavštine. Sam nadimak znači svinjac. Nap. prev. <<<

65)

John McPhee: američki novinar, dobitnik Pulitzerove nagrade, često smatran jednim od pionira tzv. kreativnog feljtonizma, stilski bogatog feljtonističkog pisanja. Nap. prev. <<<

66)

Lewis Thomas (1913.-1993.) američki esejist, liječnik i istraživač na području medicine. Nap. prev. <<<

67)

Stephen Jay Gould (1941.-2002.) američki paleontolog, biolog i povjesničar znanosti, smatra se jednim od najutjecajnijih autora popularno-znanstvene literature 20. stoljeća. Nap. prev. <<<

68)

Pandin palac (The Panda's Thumb), zbirka eseja Stephena Jaya Goulda objavljena 1980. godine, u kojoj su okupljeni eseji koje je Gould objavljivao u časopisu Natural History, najčešće s tematikom evolucije, teorije vjerojatnosti i zdravog razuma. Nap. prev. <<<

69)

Al Maguire (McGuire), glavni trener muške košarkaške ekipe na sveučilištu Marquette, jedan od najslavnijih trenera u povijesti američke studentske košarke. Nap. prev. <<<

70)

Hoganovi junaci (Hogan's Heroes), američka humoristična serija o skupini američkih vojnika u njemačkom zarobljeničkom logoru tijekom II. svjetskog rata, emitirala se od 1965. do 1971. Nap. prev. <<<

71)

Aluzija na rečenicu "Pucajte kad ste spremni, Gridley", koju je tijekom bitke u zaljevu Manila (1898.) izrekao američki admiral George Dewey kapetanu Charlesu Vernonu Gridleyju. Tu rečenicu poznavat će svaki američki školarac. Nap. prev. <<<

72)

Heavy Metal: američki strip-časopis poznat po visoko erotiziranim stripovima, najčešće fantastične ili znanstveno-fantastične orijentacije, i obično cijenjen po znatno kvalitetnijem crtežu nego što je prosjek američke produkcije. Nap. prev. <<<

73)

U izvorniku: Gyro Gearloose, nekad prevođen kao Proka Pronalazač. Nap. prev. <<<

74)

Pendleton: američka tvrtka osnovana 1863., najpoznatija po vunenim kariranim košuljama. Nap. prev. <<<

75)

Neprevodiva igra riječi, budući da solution na engleskom može značiti i "otopina" i "rješenje": Sherlock Holmes navodno je, naime, koristio 7,5-postotnu otopinu kokaina. Nap. prev. <<<

76)

Vrst čokoladnih kolača punjenih kremom. Nap. prev. <<<

77)

Čokoladni slatkiš punjen maslacem od kikirikija. Nap. prev. <<<

78)

Štapići sladića, dugački slatkiši obično crne boje koji se izrađuju od likoricije, gospine trave. Nap. prev. <<<

79)

Vrsta tanke sušene kobasice. Nap. prev. <<<

80)

Robert A. Heinlein, Isaac Asimov, Arthur C. Clarke, Larry Niven: pisci tzv. "zlatnog doba" znanstvene fantastike, predstavnici "tvrde" struje u kojoj je tehnologija uvijek najvažnija, te odnosi pobjedu. Nap. prev. <<<

81)

Robert Silverberg, Barry Malzberg: predstavnici tzv. "literarnije" struje u američkoj znanstvenoj fantastici, koji su se bavili i fantasyjem. Nap. prev. <<<

82)

Crveni poni (The Red Pony), kratak omladinski roman Johna Steinbecka o doživljajima dječaka Jodyja Tiflina koji živi na ranču u Kaliforniji. Nap. prev. <<<

83)

Serija omladinskih romana o pustolovinama trkaćih automobila. Nap. prev. <<<

84)

Lovac u žitu (Catcher in the Rye), proslavljeni omladinski roman J. D. Salingera. Nap. prev. <<<

85)

Ja sam legenda (1 Am Legend), vampirsko-znanstveno fantastični roman Richarda Mathesona. Nap. prev. <<<

86)

Narnia: čudesna zemlja iz serije dječjih romana C. S. Lewisa. Serija počinje romanom "Lav, vještica i ormar" a u zemlju se dolazi prolazeći kroz ormar. Nap. prev. <<<

87)

Fantastici (The Fantasticks), američki mjuzikl iz 1960. godine, često popularan u malim ili amaterskim kazalištima jer je izvorno postavljen izvan Broadwaya te stoga nema tako visoke produkcijske zahtjeve. Nap. prev. <<<

88)

Peggy Lee (1920.-2002.): američka pjevačica i glumica, proslavila se pjevajući s orkestrom Bennyja Goodmana. Nap. prev. <<<

89)

Perry Como (1919.-2001.), američki pjevač i zabavljač. Nap. prev. <<<

90)

Frederic Remington (1861.-1909.) američki slikar i kipar, najpoznatiji po prikazima života na starom zapadu. Nap. prev. <<<

91)

Taco Bell: američki lanac restorana brze prehrane koji služi meksičku hranu prilagođenu američkom ukusu. Nap. prev. <<<

92)

Greyhound Lines, američka autobusna kompanija osnovana 1914. godine, jedna od najrasprostranjenijih kompanija za prijevoz putnika u SAD-u. Nap. prev. <<<

93)

Amtrak: američka nacionalna željeznička kompanija. Nap. prev. <<<

94)

Aluzija na reklamni slogan avio-kompanije United Airlines: "Dođite letjeti

prijateljskim nebom". Nap. prev. <<<

95)

Američki Teritoriji: u 19. stoljeću, SAD su uključivale i devet "teritorija", administrativnih jedinica koje tada nisu bile samostalne države. Ti su teritoriji danas postali države Arizona, Dakota, Colorado, Idaho, Montana, Novi Meksiko, Utaho, Wyoming, te dijelovi država Teksas i Oregon. Glavnina "američkih Teritorija" nalaze se, dakle, između Kansasa/Nebraske na istoku te Nevade i Kalifornije na zapadu. Nap. prev. <<<

96)

butte (izvorno franc.): izoliran, kameni brijeg, često ravnog vrha; ovaj tip pejzaža tipičan je za američki jugozapad, osobito u pustinjskim predjelima. Nap. prev. <<<

97)

mesa (izvorno španj.) reljefni oblik sličan butte no obično veći; u izvornom španjolskom, "stol", planina s velikom zaravni na vrhu, nalik stolu. Nap. prev. <<<

98)

The Hollywood Reporter: najstarije dnevne novine posvećene isključivo poslovnim vijestima iz svijeta filma, osnovane još 1930. godine; 2010. godine, pretvorene su u magazin namijenjen i općoj publici, no u doba Talismana još su bile namijenjene isključivo holivudskim profesionalcima. Nap. prev. <<<

99)

Ring-Ding: čokoladni kolačići punjeni mliječnom kremom. Nap. prev. <<<

100)

Parafraza naslova slavne pjesme Bobbyja Scotta i Boba Russella He Ain't Heavy… He's My Brother (Nije on težak… on je moj brat). Naslov pjesme oslanja se na folklornu anegdotu, vjerojatno izvorno iz Škotske, u kojoj djevojčica nosi dječaka velikog skoro isto kao i ona sama, te na upit je li težak odgovara "Nije on težak, on je moj brat." Nap. prev. <<<

101)

Cape Cod kućice: stil arhitekture tipičan za 17. stoljeće u Novoj Engleskoj: jednostavne, široke i niske prizemnice s kosim krovovima. Nap. prev. <<<

102)

Mrtvačev prekidač: konstrukcija koja automatski zaustavlja pogon stroja u slučaju da ljudski operater iz nekog razloga izgubi kontrolu, najčešće u vlakovima i sličnim prijevoznim sredstvima. Mrtvačev prekidač obično se oslanja na određenu snagu pritiska, te tako vlakovođe koji žele odrijemati usprkos mrtvačevom prekidaču moraju spavati oslonjeni na polugu prekidača. Nap. prev. <<<

103)

Cab Calloway (1907.-1994.) američki pjevač i zabavljač, poznat po spektakularnim scenskim nastupima. Nap. prev. <<<

104)

Fish Cheer: dosl. "riblji pozdrav". Odnosi se na početak antiratne pjesme (iz doba vijetnamskog rata) grupe Joe and the Fish, "I Feel Like I'm Fixin' to Die Rag" (Ragtime osjećam da ću umrijeti), gdje prateći vokali izvode pozdrav u stilu američkih navijačica koji daje riječ "FISH"; u živim izvedbama, umjesto riječi "FISH" često su pozdrav pretvarali u "FUCK". Nap. prev. <<<

105)

Sir Noel Coward (1899.-1973.), britanski dramatičar slavan po svojim britkim, duhovitim dijalozima i igrama riječima. Nap. prev. <<<

106)

Sten strojnica: britanska 9-milimetarska strojnica korištena tijekom Drugog svjetskog i Korejskog rata, koja se prestala proizvoditi 60-ih godina 20. stoljeća. Nap. prev. <<<

107)

Li'l Abner: lik iz stripa autora Ala Cappa koji se objavljivao od 1934. do 1977. godine, a bavio se doživljajima devetnaestogodišnjeg mladića iz siromašne i neobrazovane obitelji, Li'l Abnera. Nap. prev. <<<

108)

Quonset koliba: vrlo lagana građevina od valovitog čeličnog lima, najčešće namijenjena vojnim instalacijama i/ili smještaju, prepoznatljiva po polukružnom tj. polucilidričnom obliku. Naziv je izveden iz mjesta gdje je počela proizvodnja, Quonset Pointa. Nap. prev. <<<

109)

Parafraza slavne pjesme Roberta Frosta "Zastanak kod šume u snježn večer".Izvorno: Obećanja ispuniti moram mnoga, kilometre prijeći moja noga, kilometre prijeći moja noga". Nap. prev. <<<

110)

Dijamantni Jim Brady (1856.-1917.), američki poslovni čovjek koji se proslavio svojim ogromnim apetitom, skupljanjem dragog kamenja, te vezom s glumicom Lilian Russell. Nap. prev. <<<

111)

Djedovska klauzula: američki pravni princip koji omogućuje da postojeće situacije ostanu iznimke čak i ako su u suprotnosti s novodonesenim pravilima. U prijevozu, djedovska klauzula odnosi se na zabranu da privatne kompanije djeluju na odmorištima uz državne autoceste - no to se ne odnosi na kompanije koje su takvu djelatnost već imale prije 1960. godine, kad je ovaj zakon donesen. Nap. prev. <<<

112)

Tuesday Weld (rođ. 1943.), američka glumica koja je započela karijeru kao djevojčica, a dugo je vremena bila prepoznatljiva po relativno kratkom konjskom repu napravljenom na samom vrhu glave, tako da je djelovao skoro kao pundža. Nap. prev. <<<

113)

Grad Gary u Indiani najpoznatiji je po svojim čeličanama. Nap. prev. <<<

114)

Tbeodor Seuss Geisel (1904.-1991.), američki pisac za djecu najpoznatiji po svojim "uvrnutim" rimama i igrama riječi. Nap. prev. <<<

115)

Sam Hill: američki eufemizam kojim se izbjegava izravno spominjanje vraga. Nap. prev. <<<

116)

Gin rickey: koktel od gina, limete i mineralne vode, koji se pravi još od 1880. godine.; sidecar: klasični koktel koji se pojavio krajem I. svjetskog rata, spravlja se od konjaka, narančinog likera (Cointreau ili Grand Marinier), te limunovog soka. Oba ova koktela bila su vrlo popularna u tridesetim godinama 20. stoljeća. Nap. prev. <<<

117)

Edgar Wallace (1875.-1932.), britanski pisac krimića, autor 175 romana čija je popularnost dosegla vrhunac između dva rata.; Ellery Queen: pseudonim koji su koristila dva američka pisca, Frederic Dannay i Manfred Lee, te ujedno glavni lik serije krimića objavljivanih od 1928. do 1971. godine, kad je Lee umro.

<<<

118)

Četrdesetdevetaši (izv. Forty-niners), ljudi koji su 1849. godine dojurili u Kaliforniju u potrazi za zlatom. Nap. prev. <<<

119)

Wotan: jedan od naziva za Odina. Nap. prev. <<<

120)

Conestoga kola: velika, teška kola korištena krajem 18. i u 19. stoljeću u SAD-u i Kanadi za transport i osvajanje zapada; standardna im je nosivost bila 7-8 tona. Nap. prev. <<<

121)

Buster Keaton (1895.-1966.) američki komičar iz razdoblja nijemog filma, najslavniji po vrhunskoj fizičkoj komediji koja je često obuhvaćala prave akrobacije. Nap. prev. <<<

122)

Robert Ruark (1915.-1965.) američki novinar i pisac slavan po svojim afričkim safarijima. Nap. prev. <<<

123)

Variety: američki tjednik za show-business koji izlazi od 1905. godine. Tradicionalno, Variety je bio časopis u kojem se zakupljuje oglasni prostor kad se nešto želi razglasiti po cijeloj industriji. Nap. prev. <<<

124)

Googolpleks: 1Ogoogol, tj. 10 na 10100 (googol). Upravo je ovaj naziv bio inspiracija za naziv poznate internetske kompanije Google, a izvorno ga je skovao 9-godišnji nećak matematičara Edwarda Kasnera. Nap. prev. <<<

125)

Četiri stotine: navodno, broj ljudi koje je mogla primiti plesna dvorana gospođe Backhouse Astor, i ujedno ukupan broj njujorške društvene elite u kasnom 19. stoljeću. Preneseno, "stari" bogataši. Nap. prev. <<<

126)

Harry James (1916.-1983.) američki dirigent i trubač, jedan od najpopularnijih zabavljača sredinom 20. stoljeća. Nap. prev. <<<

127)

Bwana: na swahiliju: gospodar, gazda; juju: magija. Oba izraza često su korištena u hoiivudskim filmovima kao naznaka "domorodačkog" govora. Nap. prev. <<<

128)

Ebenezer Scrooge, sebičan i škrt junak u "Božičnoj pjesmi" Charlesa Dickensa. Nap. prev. <<<

129)

Poznata američka kompanija za proizvodnju kave, osnovana 1892. Nap. prev. <<<

130)

Tenk Sherman ili M4 Sherman, tenk koji je američka vojska najviše koristila tijekom Drugog svjetskog rata. Nap. prev. <<<

131)

Kodachrome: vrst filma za foto-aparate koji je tvrtka Kodak proizvodila od 1935. do 2009. godine. Jedan od glavnih reklamnih slogana za taj film bio je upravo izraz "zavrjeđuje Kodachrome" (Kodachrome worthy). Nap. prev. <<<

132)

Xavier Cugat (1900.-1990.) američki dirigent španjolskog podrijetla, proslavio se u razdoblju oko Drugog svjetskog rata. Nap. prev.

<<<

133)

Jeftine plastične lutkice velikih očiju koje se proizvode od 1913. godine. Nap. prev. <<<

134)

Edgar Bergen (1903.-1978.) američki glumac i trbuhozborac. Nap. prev. <<<

135)

Titan II, interkontinentalni balistički projektil, koristi se i kao potrošno lansirno vozilo pri letovima u svemir. Nap. prev. <<<

136)

Le Car: naziv pod kojim je u Americi prodavan Renault 5. Nap. prev. <<<

137)

Službeni moto države New Hampshire. Nap. prev. <<<

138)

Rollie Fingers (1946.-), američki igrač baseballa prepoznatljiv po dugim brkovima koji se na krajevima kovrčaju. Nap. prev. <<<

139)

Model Cadillaca koji se proizvodio od 1953. do 2002. godine, poznat kao najduži luksuzni američki osobni automobil. Nap. prev. <<<

140)

John Fogerty (1945.-) američki pjevač i skladatelj, najpoznatiji kao gitarist skupine Creedence Clearwater Revival. Nap. prev. <<<

141)

Stuckey's: lanac supermarketa specijaliziranih za trgovanje uz autoceste. Nap. prev. <<<

142)

Scott Hamilton (1954.-) američki jazz i swing saksofonist. Nap. prev. <<<

143)

Plantagenet-crvena: crvena kao ruža, po kući Plantagenet iz britanskih "ratova ruža". Nap. prev. <<<

144)

Zoot Sims (1925.-1985.) američki saksofonist. Nap. prev. <<<

145)

Odvajanje, film Petera Yatesa iz 1979. o skupini mladića koji traže smisao života, a jedan od njih intenzivno se bavi biciklizmom. Nap. prev. <<<

146)

Brocain mozak: zbirka eseja Carla Sagana, nazvana po francuskom antropologu iz 19. stoljeća Paulu Brocau, koji je prvi otkrio kako različiti dijelovi mozga imaju različite funkcije. Nap. prev. <<<