Stephen King

TAMNA POLOVICA

Naslov izvornika – THE DARK HALF

Prijevod – Milica Lukšić

BILJEŠKA AUTORA

Dugujem pokojnom Richardu Bachmanu, zbog njegove pomoći i nadahnuća. Ovaj roman ne bi bio napisan bez njega.

S.K.

PROLOG

“Sijeci ga,” Machine reče. “Sijeci ga, a ja ću gledati. Hoću vidjeti kako teče krv. Nemoj da ti moram dvaput reći.”

George Stark: Tako to radi Machine

“Ljudski životi – njihovi stvarni životi, za razliku od običnog fizičkog postojanja – počinju u razna vremena. Stvarni život Thada Beaumonta, dječaka rođenog i odraslog u Ridgewayu, dijelu Bergenfielda, New Jersey, počeo je 1960. Te godine, dogodile su mu se dvije stvari. Prva je oblikovala njegov život; druga ga je zamalo prekinula. Te godine, Thad Beaumont je imao jedanaest godina.

U siječnju, poslao je jednu kratku priču na natječaj pod pokroviteljstvom časopisa American Teen. U lipnju, dobio je pismo od uredništva časopisa, javili su mu da je dobio pohvalu u kategoriji beletristike. Žiri bi mu dodijelio Drugu nagradu, pisalo je dalje, da njegova prijava nije pokazala kako će on tek za dvije godine postati pravi “američki tinejdžer”. Ipak, pisali su urednici, njegova priča “Pred Martyjevom kućom” bila je izuzetno zreo rad, i on zaslužuje čestitke.

Dva tjedna kasnije, stigla je diploma iz American Teena. Stigla je preporučeno, kao posebna pošiljka. Na diplomi je bilo njegovo ime, otisnuto tako zamršenim Old English slovima da ga je on jedva pročitao, a na dnu, zlatni pečat s logotipom časopisa American Teen – siluetama kratko podšišanog dječaka i djevojke s konjskim repom koji plešu jitterbug.

Majka je Thada, svog tihog, iskrenog dječaka kojemu su stvari ispadale iz ruku a često se i spoticao o vlastita povelika stopala, privila u naručje i ugušila ga poljupcima.

Njegov otac nije bio impresioniran.

“Ako je bilo tako strašno dobro, zašto mu nisu dali novce?” gunđao je iz dubine svog stolca za ljuljanje.

“Glen...”

“Nije važno. Možda bi mi naš Ernest Hemingway mogao dodati pivo kad ga ti prestaneš gnjaviti.”

Njegova majka više ništa nije rekla... ali dala je uokviriti pismo i diplomu, plativši za taj posao od svog džeparca, i objesila ih u njegovoj sobi, nad krevetom. Thad će, rekla je svojim prijateljicama, jednog dana biti veliki pisac. Uvijek je osjećala da je predodređen za nešto veliko, i eto prvog dokaza. Thadu je bilo neugodno, ali previše je volio svoju majku da bi to rekao.

U neugodi ili ne, Thad je zaključio da je majka barem djelomično u pravu. Nije znao je li predodređen za velikog pisca ili ne, ali nekakav pisac će biti, u svakom slučaju. Zašto ne? Bio je dobar u tome. I još važnije, dobro mu je išlo. Kad bi mu došle prave riječi, išlo mu je u velikom stilu. A oni mu ne mogu dovijeka uskraćivati novac, zbog formalnosti. Neće dovijeka imati jedanaest godina.

Druga važna stvar koja mu se dogodila 1960. započela je u kolovozu. Tada su se javile njegove glavobolje. U prvo vrijeme nisu bile strašne, ali do ponovnog početka školske godine, početkom rujna, blagi, iznenadni bolovi u sljepoočnicama i na čelu narasli su do napornih i čudovišnih, maratonskih patnji. Kad bi ga te glavobolje ščepale, samo je ležao u svojoj zamračenoj sobi i želio umrijeti. Drugo nije mogao. Krajem rujna, nadao se da će zaista umrijeti. A sredinom listopada, bol je narasla toliko da se bojao da neće umrijeti.

Početak tih strašnih glavobolja obično je bio obilježen fantomskim zvukom kojeg je samo on mogao čuti – zvučalo je kao udaljeno pištanje tisuće malih ptica. Ponekad mu se činilo da bi gotovo mogao vidjeti te ptice, vrapce, kako je on mislio, nagomilane po telefonskim žicama i krovovima, na stotine, kao u proljeće i jesen.

Majka ga je odvela doktoru Sewardu.

Doktor Seward je oftalmoskopom virio u njegove oči i odmahnuo glavom. A onda je, navukavši zastore, iznad njegove glave upalio svjetlo i tražio od Thada da gleda u bijelu plohu zida ordinacije. Brzo je palio i gasio blještavi krug svjetla baterijske svjetiljke, a Thad je gledao.

“Osjećaš li se čudno zbog ovoga, sine?” Thad je odmahnuo glavom.

“Nisi ošamućen, kao da ćeš se onesvijestiti?”

Thad je ponovo odmahnuo glavom.

“Miriše li ti nešto? Kao, trulo voće ili zapaljene krpe?”

“Ne.”

“A što je s tvojim pticama? Jesi li ih čuo dok si gledao u svjetiljku?”

“Ne,” rekao je Thad, zbunjen.

“Živci,” rekao je njegov otac kasnije, kad je Thad izašao u čekaonicu. “Vražji je klinac sam živac.”

“Mislim da je to migrena,” rekao im je doktor Seward. “Neuobičajeno za nekog tako mladog, ali nije nepoznato. A on djeluje vrlo... ozbiljno.”

“I je,” rekla je Shayla Beaumont, ne bez određenog ponosa.

“Pa, jednog dana će možda biti lijeka. Zasad, bojim se, morat će jednostavno trpjeti.”

“Aha, i mi skupa s njim,” rekao je Glen Beaumont. Ali to nisu bili živci, ni migrena, i nije prošlo.

Četiri dana prije Halloweena, Shayla Beaumont je čula kad je jedan od klinaca s kojima je Thad svakog jutra čekao školski autobus, digao buku. Pogledala je kroz kuhinjski prozor i ugledala svog sina, ležao je na cesti i grčio se. Njegova kutija s užinom bila je kraj njega, njen sadržaj, voće i sendviči, rasuti po asfaltnoj površini ceste. Istrčala je van, rastjerala ostalu djecu i stajala nad njim bespomoćno, bojeći ga se dotaknuti.

Da je veliki žuti autobus s gospodinom Reedom za volanom stigao malo kasnije, Thad je mogao i umrijeti, tamo, na rubu ceste. Ali, gospodin Reed je bio bolničar u Koreji. Znao je kako treba povući dječakovu glavu i osloboditi prolaz za zrak prije no što se Thad uguši vlastitim jezikom. Hitna pomoć ga je odvela u okružnu bolnicu, a na hitnom odjelu slučajno je bio dežuran liječnik po imenu Hugh Pritchard; ispijao je kavu i izmjenjivao primjedbe o golfu s prijateljem, kad su dovezli dječaka. A Hugh Pritchard je, slučajno, bio najbolji neurolog u državi New Jersey.

Pritchard je tražio rentgenske snimke i pregledao ih. Pokazao ih je Beaumontovima, i tražio da osobito pažljivo pogledaju nejasnu sjenu koju je zaokružio žutom voštanom bojom.

“Ovo,” rekao je. “Što je ovo?”

“Otkud bih ja to znao, do đavola?” upitao je Glen Beaumont. “Vi ste nekakav doktor.”

“Točno,” Pritchard je suho odvratio.

“Njega je izgleda spopalo, tako kaže žena,” reče Glen.

Doktor Pritchard je rekao: “Ako mislite, imao je napad, da, tako je. Ako mislite na epileptički napad, prilično sam siguran da nije. Tako ozbiljan kao kod vašeg sina, to bi morao biti grand mal, a Thad nije imao nikakve reakcije na Littonov svjetlosni test. U stvari, da Thad ima grand mal epilepsiju, to vam ne bi trebao reći liječnik. On bi vam se tresao na tepihu dnevne sobe svaki put kad vam poleti slika na televizoru.”

“Pa što je to onda?” Shayla je bojažljivo pitala. Pritchard se vrati snimkama pričvršćenim na osvijetljenu plohu. “Što je to?” odgovorio je, i ponovo dotaknuo zaokruženi dio. “Iznenadni nastup glavobolja, uz potpuni nedostatak ranijih napada ukazuje mi da vaš sin ima tumor na mozgu, vjerojatno još malen i, nadajmo se, dobroćudni.”

Glen Beaumont ukočeno je zurio u liječnika a njegova žena je, kraj njega, ridala u svoju maramicu. Plakala je bez ijednog zvuka. Taj nečujni plač bio je rezultat dugogodišnjeg bračnog treninga. Glenove šake su bile brze i bolne i gotovo nikad nisu ostavljale tragove, i nakon dvanaest godina nijeme patnje ona, vjerojatno, ne bi mogla vrisnuti ni kad bi htjela.

“To znači da mu vi hoćete rezati mozak?” Glen upita uz svoj uobičajeni takt i tankoćutnost.

“Ja ne bih tako rekao, gospodine Beaumont, ali vjerujem da je potreban kirurški zahvat, to da.” A on pomisli: Ako stvarno ima Boga, i ako nas je On stvarno stvorio na Svoju sliku i priliku, ne volim ni misliti zašto ima tako puno ovakvih, kao ovaj tu, koji u svojim rukama drže sudbinu drugih ljudi.

Glen je šutio nekoliko dugih trenutaka, spuštene glave, namrštenog čela u razmišljanju. Napokon, podigao je glavu i postavio pitanje koje ga je najviše mučilo.

“Recite mi istinu, doktore – koliko će sve to koštati?”

Sestra ga je prva ugledala.

U operacijskoj sali gdje su posljednjih petnaest minuta jedini zvukovi bile promrmljane naredbe doktora Pritcharda, šištanje velikog aparata za održavanje života i kratko, visoko zujanje kirurške pile, njen je vrisak bio prodoran i šokantan.

Ustuknula je, udarila o pokretni poslužavnik za instrumente s dvadesetak uredno poslaganih komada i prevrnula ga. Udario je o popločani pod s odzvanjajućim treskom, uz pratnju niza manjih zveckajućih zvukova.

“Hilary!” viknula je glavna sestra. Njezin je glas bio pun zapanjenosti i iznenađenja. Zaboravila se toliko da je već napola zakoračila prema ženi koja je istrčala uz lepet svoje zelene kute.

Doktor Albertson, koji je asistirao, stopalom kratko udari glavnu sestru u list noge. “Sjetite se gdje ste, molim vas.”

“Da, doktore.” Odmah se okrenula, ni ne pogledavši prema vratima sale koja su se uz tresak otvorila i Hilary na juriš izašla van, vrišteći kao vatrogasna kola van kontrole.

“Pribor u sterilizator,” reče Albertson. “Odmah, brže, brže.”

“Da, doktore.”

Počela je skupljati instrumente, teško dišući, vidljivo uzrujana, ali pod kontrolom.

Doktor Pritchard, izgleda, ništa od svega toga nije primijetio. Pažljivo je gledao kroz otvor u lubanji Thada Beaumonta.

“Nevjerojatno,” promrmljao je. “Baš, nevjerojatno. Ovo je stvarno slučaj iz knjige. Da ga ne gledam vlastitim očima...”

Šištanje sterilizatora kao da ga je probudilo i on pogleda doktora Albertsona.

“Trebam sukciju,” reče oštro. Usput baci pogled na sestru. “A koji kurac vi radite? Odmah ovamo s tim, diži dupe!”

I došla je, noseći instrumente na čistom pladnju.

“Daj mi sukciju, Lester,” Pritchard reče Albertsonu. “Odmah. A onda ću ti pokazati nešto što si mogao vidjeti samo kod nakaza po seoskim vašarima.”

Albertson priđe aparatu za sukciju, ne obraćajući pažnju na glavnu sestru koja mu se sklanjala s puta spretno balansirajući instrumentima.

Pritchard je gledao anesteziologa.

“Daj mi dobar krvni tlak, prijatelju. Dobar tlak, samo to tražim.”

“On je na jedan-nul-pet preko šezdeset osam, doktore. Čvrst kao stijena.”

“Pa, njegova majka kaže da nam tu leži novi William Shakespeare, pa neka ostane tako. Siši, Lester – nemoj ga samo škakljati s tom prokletinjom.”

Albertson je, usisavši svu krv, izvršio sukciju. U pozadini je kontrolna oprema uporno, monotono piskala, umirujuće. A onda je usisao vlastiti dah. Osjećao se kao da ga je netko udario u želudac, vrlo visoko.

“O, moj Bože. O, Isuse. Isuse Kriste.” Odmaknuo se na tren... a zatim se nagnuo bliže. Iznad maske, iza naočala s rožnatim okvirom, njegove oči su se raširile od iznenadnog bljeska znatiželje. “Što je to?”

“Vidiš, mislim, što je,” reče Pritchard. “Samo ti treba malo da se privikneš. Čitao sam o tome, ali nikada nisam očekivao da ću to zaista i vidjeti.”

Mozak Thada Beaumonta bio je boje vanjskog ruba školjke – umjereno sivo s vrlo laganom primjesom ružičastog.

Iz glatke površine moždane ovojnice izvirivalo je jedno, slijepo i deformirano, ljudsko oko. Mozak je lagano pulsirao. Oko je pulsiralo s njim. Izgledalo je je kao da im pokušava namignuti. I to je – taj privid namigivanja – otjeralo pomoćnu sestru iz operacijske sale.

“Isuse Bože, što je to?” Albertson ponovo upita.

“Ništa,” reče Pritchard. “Jednom je moglo biti dio živog, zdravog ljudskog bića. Sad nije ništa. Osim nevolje, to jest. I to, usput rečeno, nevolje koju mogu srediti.”

Doktor Loring, anesteziolog, reče: “Mogu li pogledati, doktore Pritchard?”

“Još je stabilan?”

“Da.”

“Dođite, onda. O ovome ćete pričati unucima. Ali brzo.”

Dok je Loring gledao, Pritchard se okrene Albertsonu. “Hoću pilu,” rekao je. “Otvorit ću ga još malo. Onda bodemo. Ne znam hoću li ga uspjeti čitavog izvaditi, ali ako mogu, pokupio bih sve.”

Les Albertson, sad u ulozi glavne sestre, tresne svježe steriliziranu sondu u Pritchardovu rukavicom zaštićenu ruku, kad je ovaj zatražio. Pritchard – koji je sad mumljao naslovnu temu iz Bonanze ispod glasa – obradio je ranu brzo i gotovo bez napora, tek povremeno se služeći ogledalom zubarskog tipa, na kraju sonde. Radio je uglavnom po opipu. Albertson će kasnije pričati kako u životu nije vidio uzbudljiviji primjer kirurgije naslijepo.

Uz oko, pronašli su dio nosnice, tri nokta i dva zuba. Jedan zub je imao malu rupicu. Oko je i dalje pulsiralo i pokušavalo im namignuti sve do trena kad ga je Pritchard iglom-skalpelom najprije ubo a onda izvadio. Cijela operacija, od početnog sondiranja do završnog vađenja, trajala je samo dvadeset sedam minuta. Pet komadića mesa vlažno je pljusnulo na ploču od nehrđajućeg čelika, na priručnom stolu kraj Thadove obrijane glave.

“Mislim da smo uspjeli,” Pritchard napokon reče. “Sve strano tkivo je, izgleda, bilo povezano rudimentarnim ganglijima. Čak i ako ima još komadića, mislim da smo ih, najvjerojatnije, sve pobili.”

“Ali... kako to može biti, ako je mali još živ? Mislim, sve je to dio njega, zar ne?” Loring upita, zatečen.

Pritchard pokaže prema ploči. “Našli smo jedno oko, par zubi i nokata u glavi ovoga klinca a vi mislite da je to dio njega? Nedostaje li njemu koji nokat, jeste li vidjeli? Da provjerimo?”

“Ali čak i rak je samo dio bolesnikova vlastitog...”

“Ovo nije bio rak,” Pritchard mu je strpljivo govorio. Dok je govorio njegove su ruke dovršavale svoj posao. “Kad majka rađa dijete, u velikom broju poroda, to dijete je zapravo počelo svoje postojanje kao blizanac, prijatelju. Čak u dva od deset slučajeva, moguće je. Što se događa s drugim fetusom? Jači apsorbira slabijeg.”

“Apsorbira? Mislite, pojede ga?” upita Loring. Izgledao je malo zelenkasto. “Govorimo li mi o kanibalizmu in utero?”

“Nazovite to kako hoćete; događa se prilično često. Ako ikad uspiju napraviti ultrazvučni uređaj o kojem uporno pričaju na medicinskim konferencijama, mogli bi znati točno koliko često. Ali, ma koliko se učestalo ili neučestalo događalo, ovo, što smo danas vidjeli, puno je rjeđe. Dio blizanca ovog dečka ostao je neapsorbiran. Slučajno je završio u prednjem dijelu njegove lubanje. Mogao se isto tako naći u njegovim crijevima, slezeni, kičmenoj moždini, bilo gdje. Obično su patolozi jedini liječnici koji vide nešto ovakvo – pokaže se pri autopsijama, a ja nikad nisam čuo za neku kod koje bi strano tkivo bilo uzrok smrti.”

“Pa, što se ovdje dogodilo?” Albertson upita.

“Nešto je pokrenulo ovu masu tkiva, koja je vjerojatno bila manja od mikroskopske veličine prije godinu dana. Biološki sat apsorbiranog blizanca koji se morao zaustaviti barem mjesec dana prije no što je gospođa Beaumont rodila, nekako se ponovo navio... i to čudo je zaista oživjelo. Nije nikakva tajna kako se to dogodilo; već je i pritisak unutar lubanje bio dovoljan da kod klinca uzrokuje glavobolje i grčenje koje ga je dovelo ovamo.”

“Da,” Loring je tiho rekao, “ali, zašto se to dogodilo?” Pritchard odmahne glavom. “Ako za trideset godina budem još uvijek izvodio zahvate zahtjevnije od golf-udarca, tada me pitajte. Možda ću imati odgovor. Sad znam samo da sam pronašao i izvadio vrlo specifičnu, vrlo rijetku vrstu tumora. Dobroćudnog tumora. I, ako ne bude komplikacija, mislim da bi roditelji trebali samo to znati. Dječakov otac je takav da pećinski čovjek kraj njega izgleda kao čudo od djeteta. Ne vidim kako bih mu objasnio da sam učinio pobačaj njegovu jedanaestogodišnjem sinu. Les, idemo ga zatvoriti.”

I, kao naknadno, on ljubazno doda sestri: “Hoću da ona glupa pička koja je istrčala van bude najurena. Zabilježite, molim.”

“Da, doktore.”

Thad Beaumont je izašao iz bolnice devet dana nakon operacije. Lijeva strana njegovog tijela bila je uznemirujuće slaba još gotovo šest mjeseci kasnije, i povremeno, kad je bio vrlo umoran, pred očima je vidio čudne, ne potpuno nasumične oblike bljeskavog svjetla.

Majka mu je kupila pisaći stroj, jedan stari Remington 32, kao dar za ozdravljenje, i ti bljeskovi svjetla događali su se najčešće dok se grbio nad strojem jedan sat prije spavanja, dok se borio s pravim načinom kako bi nešto rekao ili dok je pokušavao shvatiti što će se sljedeće dogoditi u priči koju piše. Na kraju je i to prošlo.

Onaj jezivi, sablasni pijukavi zvuk – zvuk gomile vrabaca u letu – nije se uopće ponovio nakon operacije.

Nastavio je pisati, dobivajući na samopouzdanju, dotjerivao je svoj stil u nastajanju, a svoju je prvu priču prodao u American Teen – šest godina nakon što je počeo njegov pravi život. Nakon toga, više se nije na to osvrtao.

Koliko su znali njegovi roditelji, i sam Thad, u jesen njegove jedanaeste godine, s čeonog režnja njegova mozga uklonjen je mali, dobroćudni tumor. Kad bi uopće pomislio na to (što se, kako su godine prolazile sve rjeđe događalo) mislio je samo kako je imao izuzetnu sreću što je preživio kirurški zahvat na mozgu.

U to primitivno doba, mnogi nisu

I

FIL ZA BUDALE

Machine je svojim dugim, snažnim prstima izravnao spajalicu za papire, pažljivo i polako. “Drži mu glavu, Jack,” rekao je čovjeku iza Halsteada. “Drži ga čvrsto, molit ću.”

Halstead shvati što Machine namjerava učiniti i počne vrištati kad je Jack Rangely svojom velikom šakom pritisnuo njegove sljepoočnice, zarobivši mu glavu. Vriskovi su odzvanjali napuštenim skladištem. Veliki prazni prostor služio je kao prirodno pojačalo. Halstead je zvučao kao operni pjevač koji se zagrijava pred premijeru.

“Vratio sam se,” Machine reče. Halstead čvrsto zaklopi oči, ali to mu nije pomoglo. Malo čelično sječivo kliznulo je bez napora kroz lijevi kapak i probilo očnu jabučicu uz tihi pućkavi zvuk. Ljepljiva, želatinozna tekućina prokulja van. “Vratio sam se iz mrtvih a tebi kao da baš nije drago što me vidiš, nezahvalni kurvin sine.”

George Stark, “Jašući u Babilon”

JEDAN

LJUDI ĆE PRIČATI

1

Broj časopisa People od 23. svibnja bio je prilično tipičan.

Naslovnu stranicu je krasila ovotjedna Mrtva Veličina, rock zvijezda koja se objesila u zatvorskoj ćeliji nakon što su ga priveli zbog posjedovanja kokaina i zbirke dodatnih droga. Unutra je bila uobičajena postava: devet neriješenih seksualnih ubojstava u zabačenom pustinjskom dijelu Nebraske; guru zdrave hrane optužen zbog pornografije s djecom; domaćica iz Marylanda uzgojila tikvu što pomalo nalikuje na poprsje Isusa Krista – to jest, ako je gledate poluzatvorenim očima u polumračnoj sobi; mlada kljasta paraplegičarka trenira za biciklistički maraton u Velikoj Jabuci; holivudski razvodi; njujorški brakovi u visokom društvu; hrvač koji se oporavlja od srčanog udara; zabavljač kojega nevjenčana žena tuži za odštetu.

Tu je bila i reportaža o poduzetniku iz Utaha koji reklamira novu lutku zvanu Yo Mamma! Yo Mamma! i navodno izgleda kao “svima omiljena (?) svekrva.” Ima ugrađeni kazetofon koji vrti komadiće dijaloga kao: “Dok je on odrastao, draga moja, u mojoj kući ručak nikad nije bio hladan” ili “Tvoj brat se nikad ne ponaša kao da sam okužena kad dođem k njemu na nekoliko tjedana”. Glavna ludnica je bila u tome što je, da bi Yo Mamma! progovorila, tu jebenu napravu trebalo tresnuti što jače možeš, umjesto povlačenja niti odostraga. “Yo Mamma! je dobro podložena, garantirano se ne lomi i, isto tako, garantirano ne oštećuje zidove i namještaj,” rekao je ponosni izumitelj, gospodin Gaspard Wilmot (koji je, usput je napomenuto u članku, jednom bio optužen zbog utaje poreza – optužba odbačena).

A na tridesettrećoj stranici ovog zabavnog i informativnog broja vodećeg američkog zabavnog i informativnog časopisa, nalazio se za People tipični nadnaslov: oštro, jetko i udarno. BIO, pisalo je.

“People,” rekao je Thad Beaumont svojoj ženi Liz dok su sjedili jedno do drugog za kuhinjskim stolom, čitajući zajedno članak po drugi put, “voli odmah prijeći na stvar. BIO. Ako nećeš BIO, okreneš U NEVOLJI i čitaš o curama koje su nadrapale u samom srcu Nebraske.”

“To baš i nije naročito smiješno, ako malo bolje razmisliš,” reče Liz Beaumont, a onda sve pokvari šakom prigušenim cerekanjem.

“Nije smiješno, ali zanimljivo je, sasvim sigurno,” reče Thad i ponovo počne prelistavati članak. Pritom je odsutno trljao mali bijeli ožiljak, visoko na čelu.

Kao i većina članaka u Peopleovoj rubrici BIO, to je bio onaj dio časopisa u kojem su više prostora davali riječima nego slici.

“Žao ti je što si to učinio?” Liz upita. Jednim je uhom osluškivala blizance, ali do sada su bili sjajni, spavali su kao janjad.

“Kao prvo,” Thad reče, “nisam to ja učinio. Mi smo to učinili. Oboje za jednog i jedan za oboje, sjećaš se?” Potapšao je sliku na drugoj strani članka koja je prikazivala Thadovu ženu kako mu pruža tavu punu kolačića, dok on sjedi za pisaćim strojem s uvučenim listom papira. Nije se moglo reći što, i je li išta uopće napisano na papiru. Moglo je i tako, jer sve je to trebala biti namještaljka. Pisanje je za njega uvijek bio težak posao, a ne nešto što bi mogao raditi pred publikom – osobito ako bi u publici bio i fotograf časopisa People. Georgeu je to išlo puno lakše, ali za Thada Beaumonta, bilo je prokleto teško. Liz mu se nije približavala dok se trudio – a ponekad zaista i uspijevao u tome. Nije mu donosila ni telegrame, o kolačićima da i ne govorimo.

“Da, ali...” “Kao drugo...”

Pogledao je sliku, Liz s kolačićima a on gleda prema njoj. Oboje su se cerili. Ti osmjesi izgledali su prilično čudno na licima ljudi koji su, iako srdačni, pažljivo odmjeravali čak i tako obične stvari kao što su osmjesi.

Sjetio se vremena koje je proveo kao planinarski vodič na Appalachian Trailu, po Maineu, New Hampshireu i Vermontu. Imao je rakuna kao ljubimca u to davno doba, po imenu John Wesley Harding. On uopće nije ni pokušao pripitomiti Johna, ne; rakun je, jednostavno, nekako ostao s njim. Volio je i on cugnuti koju u hladnim noćima, stari J.W., i ponekad, kad bi dobio malo više od jednog gutljaja, tako bi se kesio.

“Kao drugo, što?”

Kao drugo, nema ništa smiješno u nekadašnjem kandidatu za National Book Award i njegovoj ženi koji se kese jedno drugom kao par pijanih rakuna, pomislio je i nije više mogao zadržati smijeh; provalio je iz njega.

“Thad, probudit ćeš blizance!”

Pokušao je, bez velikog uspjeha, prigušiti provalu.

“Kao drugo, izgledamo kao dvoje idiota, i to me uopće ne dira,” reče on, čvrsto je zagrli i poljubi u udubljenje na vratu.

U susjednoj sobi, prvo je William počeo plakati, a onda i Wendy.

Liz ga je pokušala prijekorno gledati ali nije uspjela. Previše je bilo dobro čuti ga kako se smije. Dobro, možda zato jer se to njemu nije dovoljno često događalo. Za nju je zvuk njegovog smijeha imao stranu, egzotičnu privlačnost. Thad Beaumont nikad nije bio nasmijan čovjek.

“Ja sam kriv”, rekao je. “Idem ja po njih.”

Ustao je, udario o stol i gotovo ga prevrnuo. Bio je blag čovjek, ali neobično nespretan; taj dio dječaka koji je nekad bio još je živio u njemu.

Liz uhvati vazu s cvijećem koju je postavila u sredinu stola, tik prije no što će kliznuti preko ruba i smrskati se na podu.

“Stvarno, Thad!” rekla je, ali onda se i ona počela smijati.

Ponovo je sjeo, na tren. Primio ju je za ruku, u stvari, više blago pomilovao obuhvativši je svojim dlanovima. “Reci, dušo, tebe smeta?”

“Ne,” rekla je ona. Pomislila je, na čas, da kaže Izaziva nelagodu, međutim. Ne zato što izgledamo blago blesavo, nego zato što... pa, ne znam zašto. Samo se osjećam malo nelagodno, to je sve.

Sve je to mislila ali nije rekla. Bilo je jednostavno predobro što se on smije. Uhvatila ga je za ruku i kratko stegnula. “Ne,” rekla je. “Ne smeta me. Mislim da je zabavno. A ako publicitet pomogne Zlatnom psu kad se konačno ozbiljno primiš posla, još bolje.”

Ustala je i, kad je on krenuo za njom, gurnula ga dolje pritisnuvši mu ramena.

“Ti ćeš ih donijeti drugi put,” rekla je. “Hoću da tu sjediš sve dok ti ne prođe podsvjesni nagon za uništavanjem moje vaze.”

“Može,” rekao je on i nasmiješio se. “Volim te, Liz.”

“I ja tebe volim.” Otišla je po blizance a Thad Beaumont je ponovo počeo prelistavati svoj biografski članak.

Za razliku od većine tekstova u časopisu People, BIO o Thaddeusu Beaumontu nije počinjao fotografijom preko cijele stranice nego jednom manjom, od četvrtine stranice. Svejedno, privlačila je pažnju, jer je neki grafički urednik s okom za neobično uokvirio sliku, na kojoj su bili Thad i Liz, na groblju, u crnini. Potpis pod slikom bio je gotovo u brutalnom kontrastu.

Na fotografiji, Thad je imao lopatu a Liz pijuk. Sa strane su bile tačke s još grobljanskog pribora. Na samom grobu bilo je nekoliko buketa cvijeća, ali sam grobni natpis je ipak bio sasvim čitak.

GEORGE STARK
1975. – 1988.
Ne baš sjajan tip

U oštrom kontrastu s mjestom i očitim događajem (nedavno završeni ukop nekoga tko bi, po datumima sudeći, trebao biti dječak jedva tinejdžerske dobi) ova dva lažna grobara rukovali su se preko svježe nabacane zemlje – i veselo smijali.

Dakako, to je bilo odglumljeno. Sve slike koje su pratile članak – ukop tijela, prikazivanje kolačića, i jedna s Thadom koji usamljeno luta pustim šumskim putem Ludlowa, valjda “tražeći inspiraciju” – bile su odglumljene. Smiješno. Liz je kupovala People u supermarketu već nekih pet godina i oboje su se zabavljali na račun tog časopisa, ali naizmjenično su ga prelistavali za večerom, ili možda na zahodu kad nije bilo dobre knjige pri ruci. Thad je povremeno razmišljao o uspjehu tog časopisa, pitajući se da je li ga njegova odanost vašaru slavnih činila tako neobično zanimljivim, ili samo način kako je urađen, sa svim tim velikim crno-bijelim fotografijama i masno otisnutim tekstom, koji se uglavnom sastojao od jednostavnih izjavnih rečenica. Ali nikad mu nije palo na pamet da se upita jesu li fotografije inscenirane.

Fotografkinja se zvala Phyllis Myers. Objasnila je Thadu i Liz kako je napravila niz fotografija plišanih medvjedića u lijesovima dječje veličine, a svi medvjedići bili su obučeni u dječju odjeću. Nadala se da će ih prodati kao knjigu jednom velikom njujorškom izdavaču. Tek kasno, drugog dana snimanja i razgovora, Thad je shvatio da ga žena preslušava u vezi s pisanjem teksta . “Smrt i plišani medvjedići”, rekla je, “bio bi konačni, savršeni komentar američkog načina umiranja, zar ne, Thad?”

U svjetlu njenih prilično makabričnih interesa, zaključio je, nije bilo ni čudno što je ta Myersova naručila grobni kamen za Georgea Starka i donijela ga sa sobom iz New Yorka. Bio je papier-mache.

“Hoćete se rukovati iznad toga, ne smeta vas?” upitala ih je sa smiješkom koji je bio istovremeno i laskav i samodopadan. “To će biti divna fotka.”

Liz je pogledala Thada, upitno i pomalo užasnuto. A zatim su oboje pogledali lažni grobni kamen koji je stigao iz New Yorka (glavno sjedište časopisa People) u Castle Rock, Maine (vikendica Thada i Liz Beaumont), s mješavinom zapanjenosti i zbunjenog zanimanja. Ali Thadov pogled se vraćao na natpis:

Ne baš sjajan tip

Ogoljena do osnove, priča koju je People htio ispričati zagriženim američkim ljubiteljima života slavnih, bila je prilično jednostavna. Thad Beaumont je bio cijenjen pisac čiji je prvi roman, Trenutni plesači, nominiran za književnu nagradu, National Book Award, 1972. Ovakve stvari su dodavale na težini kod literarnih kritičara, ali zagrižene američke ljubitelje slavnih nije bilo ni malo briga za Thada Beaumonta, koji je od tada objavio samo još jedan roman pod svojim pravim imenom. Čovjek, koji je mnogima od njih bio zanimljiv, nije uopće bio stvarna osoba. Thad je napisao jedan strašan bestseler i tri izuzetno uspješna nastavka pod drugim imenom. To ime je, naravno, bilo George Stark.

Jerry Harkavay, koji je predstavljao sve namještenike Associated Pressa za Waterville, prvi je objavio priču o Georgeu Starku nakon što ju je Thadov agent, Rick Cowley, dao Louise Booker u Publishers Weekly, uz Thadovo odobrenje. Ni Harkavay ni Booker nisu dobili cijelu priču – u jednome je Thad bio čvrst, malom smradu, Fredericku Clawsonu, nije htio dati ni malo važnosti – ali bilo je još uvijek dovoljno da bi dobilo veći publicitet nego što bi agencijski pres-servis ili izdavački prodajni časopis mogao osigurati. Clawson, Thad je rekao Liz i Ricku, nije stvorio priču – bio je samo seronja koji ih je natjerao da s pričom izađu u javnost.

U sklopu tog prvog intervjua, Jerry ga je pitao kakav je čovjek bio George Stark. “George,” odgovorio je Thad, “nije bio baš sjajan tip.” Citat je bio na vrhu Jerryjeva članka, i to je Myersovoj dalo inspiraciju da stvarno naruči lažni grob s tim tekstom. Čudan svijet. Jako čudan svijet.

Odjednom, Thad ponovo prasne u smijeh.

2

Na crnom polju, ispod slike Thada i Liz na jednom od boljih dijelova groblja Castle Rocka, bila su dva retka ispisanog teksta.

DRAGI POKOJNIK JE BIO VRLO BLIZAK OVIM LJUDIMA, stajalo je u prvom retku.

PA ZAŠTO SE ONDA SMIJU? stajalo je u drugom.

“Zato jer je svijet jedno jebeno i čudno mjesto,” rekao je Thad Beaumont i nasmijao se kroz šake.

Nije se samo Liz Beaumont osjećala blago nelagodno zbog ove neobične male provale publiciteta. I sam se osjećao pomalo nelagodno. Svejedno, nikako da se prestane smijati. Stao bi na nekoliko sekundi a potom bi iz njega provalili novi naleti smijeha, kako bi mu pogled pao na tu rečenicu – Ne baš sjajan tip. Nastojao je prestati, što je bilo kao da pokušava začepiti rupe u loše sagrađenoj zemljanoj brani; kako uspiješ zaustaviti jedan propust, ugledaš novi negdje drugdje.

Thad je slutio da nešto nije posve u redu s tim nezaustavljivim smijehom – to je bio jedan oblik histerije. Znao je da humor rijetko kad, ako uopće, ima nekakve veze s takvim napadima. U stvari, uzrok je, vjerojatno, bio baš nešto suprotno od zabavnog.

Nešto čega bi se trebalo bojati, možda.

Bojiš se usranog članka u časopisu People? To misliš? Glupo. Bojiš se sramote, bojiš se da će tvoji kolege na anglistici vidjeti te slike i zaključiti da si pogubio i ono malo napuklih klikera koje si imao u glavi?

Ne. Nije se trebao bojati svojih kolega, ni zbog čega, čak ni onih koji su bili tamo još otkad su dinosauri šetali zemljom. Napokon je imao stalno predavačko mjesto, a isto tako i dovoljno novca da zaživi kao – fanfare, molim! – profesionalni pisac, ako tako poželi (nije bio siguran želi li; nisu ga baš privlačile birokratski i administrativni vidovi sveučilišnog života, ali predavanje je bilo sasvim u redu.) Uz to, njemu više nije, kao prije nekoliko godina, bilo tako jako stalo do mišljenja njegovih kolega. Bilo mu je stalo što misle njegovi prijatelji, to da, a u nekim slučajevima njegovi prijatelji, Lizini prijatelji i oni koji su im bili zajednički, slučajno su bili i kolege, ali on je vjerovao da su ga i ti ljudi smatrali svojevrsnim čudakom.

Ako se ičega trebalo bojati, to je bilo...

Prestani, naredio je njegov um suhim, strogim tonom koji je mogao čak i najbučnije njegove studente engleskog natjerati da problijede i zašute. Prestani s tim glupostima smjesta.

Ne pomaže. Ma koliko djelotvoran bio taj glas kad ga je primjenjivao na studente, nije imao nikakve moći nad samim Thadom.

Ponovo je pogledao tu sliku i ovaj put njegov pogled nije obratio pažnju na lica, njegovo i njegove žene, koja su se kesila jedno drugom vragolasto kao dvoje klinaca koji spremaju neku veliku psinu.

GEORGE STARK
1975. – 1988.
Ne baš sjajan tip

Zbog toga je osjećao nelagodu.

Taj grob. To ime. Ti datumi. A najviše, taj zlobni epitaf, zbog kojeg je grohotao u smijehu ali iz nekog razloga ispod tog smijeha nije bilo ničega smiješnog.

To ime.

Taj epitaf.

“Nije važno,” promrmlja Thad. “Govnar je sad mrtav.”

Ali nelagoda je ostala.

Kad se Liz vratila s presvučenim i previjenim blizancima, u jednoj ruci svaki, Thad je ponovo bio zadubljen u članak.

“Jesam li ga ubio?”

Thaddeus Beaumont, svojevremeno hvaljen kao američki romanopisac koji najviše obećava i kandidat za National Book Award za roman Trenutni plesači 1972. godine, zamišljeno ponavlja to pitanje. Djeluje pomalo zabrinuto. “Ubojstvo,” kaže on opet, tiho, kao da mu ta riječ nikad nije pala na pamet... iako je ubojstvo bilo gotovo sve o čemu je njegova “tamna polovica”, kako Beaumont naziva Georgea Starka, uopće razmišljala.

Iz vrča širokog grla pokraj njegovog starinskog Remingtona 32, on izvlači Berol Black Beauty olovku (jedino čime je Stark ikada pisao, po Beaumontu) i počinje je lagano grickati. Po izgledu tuceta ostalih olovki u zemljanom vrču, grickanje je njegova navika. “Ne,” kaže on napokon, vraćajući olovku u vrč. “Nisam ga ubio.” Podiže pogled i smješka se.

Beaumont ima tri-desetdevet godina, ali kad se tako otvoreno osmjehne, moglo bi ga se zamijeniti za nekog od njegovih studenata. “George je umro prirodnom smrću.”

Beaumont kaže da je George Stark bio ideja njegove žene. Elizabeth Stephens Beaumont, zanimljiva, zgodna plavuša, ne želi preuzeti sve zasluge. “Ja sam samo predložila da on napiše roman pod drugim imenom i pričeka da vidi što će se dogoditi,” kaže ona, “Thad je patio od ozbiljne autorske blokade, i trebao mu je poticaj. A zapravo” – smije se – “George Stark je bio tu cijelo vrijeme. Vidjela sam njegove tragove u nekim nedovršenim stvarima koje je Thad povremeno radio. Trebao je samo povod da izađe u javnost.”

Po mišljenju mnogih, Beaumontovi problemi su otišli malo dalje od autorske blokade. Barem dvojica dobro poznatih pisaca (koji ne žele biti izravno citirani) pričaju kako su se u tom ključnom periodu između prve i druge knjige brinuli za Beumontov zdrav razum. Jedan od njih kaže kako vjeruje da je Beaumont možda i pokušao samoubojstvo nakon izlaska Trenutnih plesača, čime je zaradio više pohvala kritike nego novca.

Upitan, je li ikada razmišljao o samoubojstvu, Beaumont samo odmahuje glavom i kaže: “To je glupa ideja. Pravi problem nije bio prihvaćenost kod publike; radilo se o autorskoj blokadi. A mrtvi pisci su, u tome, neizlječivi slučaj.”

U međuvremenu, Liz Beaumont je i dalje “lobirala” – Beaumontov izraz – za ideju o pseudonimu. “Rekla je da bih si jednom mogao dati oduška, ako hoću. Napisati što god mi se svidi, a da mi New York Times Book Review ne viri preko ramena cijelo vrijeme dok pišem. Rekla je da bih mogao napisati western, triler, sf-priču. Ili krimić.”

Thad Beaumont se smješka.

“Mislim da je to namjerno spomenula zadnje. Znala je da sam se zabavljao s idejom o krimi-romanu, ali nikako ga nisam uspijevao zahvatiti.”

“Ideja o pseudonimu imala je tu svoju čudnu privlačnost. Nekako, djelovala je slobodno – kao tajni prolaz za bijeg, ako shvaćate što želim reći.”

“Ali bilo je tu još nešto. Nešto što je vrlo teško objasniti.”

Beaumont pruža ruku prema uredno zašiljenim Berolkama u zemljanom vrču, a onda je povlači. Gleda prema nizu prozora na stražnjem zidu njegove radne sobe, što gleda na proljetnu raskoš ozelenjenog drveća.

“Razmišljanje o pisanju pod pseudonimom bilo je jednako kao da razmišljate kako bi bilo da ste nevidljivi,” kaže on napokon, gotovo s oklijevanjem. “Što sam se više poigravao s tom idejom, sve više sam se osjećao kao da bih... pa... sam sebe mogao ponovo izmisliti.”

Njegova se ruka iskrada i ovoga puta uspijeva i izvlači jednu od olovaka iz vrča dok mu je um zaokupljen drugim stvarima.

Thad okrene stranicu pa podigne pogled prema blizancima u njihovom dvostrukom dječjem stolcu. Dečko i djevojčica uvijek su bili bratski privrženi... ili, bratsko-sestrinski, ako ne želite biti muškošovinistička svinja na tu temu. No, Wendy i William su bili otprilike onoliko identični koliko mogu biti ako nisu zaista identični.

William se nakesio Thadu preko svoje bočice.

I Wendy mu se nakesila preko svoje bočice, ali ona je imala jedno pomagalo koje njezin brat nije imao – jedan jedini zub, naprijed, koji je izbio bez ikakvih bolova pri rastu, jednostavno probivši kroz površinu zubnog mesa neprimjetno, kao što periskop podmornice klizi kroz površinu oceana.

Wendy makne jednu oblu ručicu s plastične boce. Otvori šaku, pokazujući čisti ružičasti dlan. Sklopi je. Otvori. Tako maše Wendy.

Ne gledajući je, William skine jednu svoju ručicu sa svoje boce, otvori šaku, sklopi, otvori. Tako maše William.

Blizanci su se kesili preko svojih bočica.

On ponovo spusti pogled na časopis. Ah, People, pomisli on – gdje bismo bili, što bismo radili, da nije vas? Ovo je američko doba zvijezda, narode.

Pisac je istresao svu prljavštinu koju se moglo istresti, dakako – najuočljivije, četverogodišnje loše razdoblje nakon što Trenutni plesači nisu dobili NBA – ali to se i moglo očekivati, i on shvati da ga to razotkrivanje baš i ne muči. Kao prvo, nije bilo jako prljavo, a drugo, oduvijek je smatrao da je lakše živjeti s istinom nego s lažima. Dugoročno, barem.

Što je, dakako, izazvalo pitanje, imaju li časopis People i “dugoročnost” uopće išta zajedničkog. No dobro. Sad je prekasno.

Ime tipa koji je članak napisao bilo je Mike – toliko se sjećao, ali Mike koji? Osim ako si grof koji lupeta o plemenitaštvu ili filmska zvijezda koja lupeta o drugim zvijezdama, kad pišeš za People tvoj potpis ide na kraj članka. Thad je morao prelistati četiri stranice (dvije od njih bile su reklame preko cijele strane) dok nije našao ime. Mike Donaldson. On i Mike sjedili su dokasna, samo baljezgali, a kad je Thad upitao tog čovjeka hoće li ikoga zaista zanimati to što je on napisao nekoliko knjiga pod drugim imenom, Donaldson je rekao nešto zbog čega se Thad glasno nasmijao. “Ispitivanja pokazuju da većina čitalaca časopisa People ima izuzetno uske noseve. Zbog toga ih teško čačkaju, pa se trude da čačkaju po što većem broju noseva drugih ljudi. Njih će zanimati sve o vašem prijatelju Georgeu.”

“Nije on nikakav moj prijatelj,” odgovorio je na to Thad, i dalje se smijući.

Liz je otišla do štednjaka, i on ju upita, “Snašla si se, dušo? Treba ti pomoć?”

“Sve u redu,” rekla je ona. “Samo podgrijavam malo kašice za klince. A tebi još nije dosta samog sebe?”

“Ne još,” rekao je Thad bez stida, i vratio se članku.

“Najteže je zapravo bilo doći do samog imena,” nastavlja Beaumont, lagano grickajući olovku. “Ali bilo je važno. Znao sam da bi moglo uspjeti. Znao sam da bih mogao razbiti autorsku blokadu s kojom sam se borio... kad bih imao identitet. Pravi identitet, odvojen od vlastitog.”

Kako je izabrao Georgea Starka?

“Pa, postoji pisac krimića po imenu Donald E. Westlake,” objašnjava Beaumont. “I pod svojim pravim imenom, Westlake koristi krimi-roman da bi napisao vrlo zabavne društvene komedije o američkom životu i američkim običajima.

Ali, od ranih šezdesetih do sredine sedamdesetih, tu negdje, napisao je niz romana pod imenom Richard Stark, i te knjige su jako različite. Radi se o čovjeku po imenu Parker koji je profesionalni lopov. Nema prošlosti, nema budućnosti, i u najboljim knjigama, nikakvog drugog interesa osim pljačke.

Svejedno, iz razloga o kojima bi trebali pitati Westlakea, on je na kraju prestao pisati romane o Parkeru, ali ja nikad nisam zaboravio nešto što je Westlake rekao nakon što je njegov literarni pseudonim razotkriven. Rekao je da je on pisao knjige u sunčane dane, a Stark je preuzimao u onim kišnima. To mi se svidjelo, jer ti dani su za mene bili kišni, od 1973. do početka 1975.

U najboljim knjigama iz serije, Parker je zapravo više kao robot-ubojica nego čovjek. Opljačkani pljačkaš je uglavnom stalna tema u njima. A Parker prolazi kroz loše dečke – ostale loše, mislim – točno kao robot programiran s jednim jedinim ciljem.

'Hoću svoj novac,' kaže on, i to je otprilike sve što on govori. 'Hoću svoj novac, hoću svoj novac' Podsjeća li vas to na nekoga?”

Naš reporter kima glavom. Beaumont opisuje Alexisa Machinea, glavni lik u prvom i zadnjem romanu Georgea Starka.

“Da je Tako to radi Machine završio onako kako sam ga počeo, zauvijek bih ga spremio u ladicu,” Beaumont kaže. “Objavljivanje bi bilo plagijat. Ali negdje na četvrtini, roman je pronašao svoj put, vlastiti ritam i sve je sjelo na svoje mjesto.”

Novinar pita Beaumonta želi li on reći da se, nakon određenog vremena provedenog na radu oko knjige, George Stark probudio i počeo pričati.

“Da,” reče Beaumont. “To je približno tako.”

Thad podigne pogled, gotovo se smijući sebi usprkos. Blizanci su vidjeli kako se on smješka i nakesili su se preko pirea od graška kojeg im je Liz davala. A on je rekao, kako se sjećao, točno: “Kriste, ovo je melodramatično! Zvuči kao onaj dio Frankensteina kad munja konačno udari gromobran na najvišem tornju dvorca i oživi čudovište!”

“Neću ih uspjeti nahraniti ako ne prestaneš,” Liz primijeti. Imala je malu mrljicu od graška na vrhu nosa i Thad osjeti apsurdnu potrebu da je baš tamo poljubi.

“Prestanem, što?”

“Ti se kesiš, oni se kese. Nasmijanu bebu ne možeš nahraniti, Thad.”

“Oprosti,” reče on pokorno, i namigne blizancima. Njihovi identični zeleno obrubljeni osmjesi na tren se rašire.

A onda on spusti pogled i nastavi čitati.

“Počeo sam Tako to radi Machine one noći 1975. kad sam smislio ime, ali bilo je još nešto. Uvukao sam list papira u pisaći stroj kad sam bio spreman početi... a onda sam ga izvukao. Ja sam sve svoje knjige natipkao, ali George Stark očito nije bio sklon pisaćim strojevima.”

Opet, kratki osmijeh.

“Možda zato što u betonskim hotelima u kojima je on odležao nisu davali satove tipkanja.”

Beaumont je mislio na “krivotvorenu biografiju” Georgea Starka u kojoj se kaže da autor ima tridesetdevet godina i da je odslužio kaznu u tri zatvora zbog paleža, napada smrtonosnim oružjem i napada s ubojitom namjerom. Biografija je bila samo dio priče, međutim; Beaumont nam pokazuje i registar autora Darwin Pressa u kojem je ispisana povijest njegovog alter-ega, sve do najsitnijih pojedinosti koje je samo dobar romanopisac mogao izvući iz cijele priče. Od rođenja u Manchesteru, New Hampshire do zadnje adrese u Oxfordu, Mississippi, sve je tu, osim posljednjeg ispraćaja Georgea Starka, prije šest mjeseci na groblju Homeland u Castle Rocku, Maine.

“Našao sam jednu staru bilježnicu u ladici pisaćeg stola i uzeo ove ovdje.” Pokazuje na zemljani vrč s olovkama, i čini se, lagano je iznenađen kad shvati da jednu drži u ruci kojom pokazuje. “Počeo sam pisati, i sljedeće čega se sjećam, bila je Liz koja mi je govorila da je već ponoć, i pitala me dolazim li ja uopće u krevet.”

Liz Beaumont ima svoje sjećanje na tu noć. Kaže, “Probudila sam se u 11:45 i vidjela da on nije u krevetu; pomislila sam, 'No dobro, piše'. Ali nisam čula tipkanje i malo sam se uplašila.”

Njeno lice govori da je to moglo biti i više nego samo malo.

“Kad sam sišla dolje i ugledala ga kako žvrlja po toj bilježnici, mogli ste me oboriti dodirom pera.” Smije se. “Nosom je gotovo doticao papir.”

Je li joj laknulo, pitao je naš reporter.

Blagim, odmjerenim glasom, Liz Beaumont kaže:

“Jako.”

“Prelistao sam bilježnicu i shvatio da sam napisao šesnaest stranica bez ijedne ispravke,” Beaumont kaže, “i pretvorio sam tri četvrtine sasvim nove olovke u smeće od šiljenja.” Gleda prema vrču s izrazom koji može biti i melankolija i prikriveni humor. “Mislim da bih trebao baciti te olovke sad kad je George mrtav. Ja ih ne koristim. Pokušao sam. Jednostavno, ne ide. Jednostavno, ne mogu raditi bez pisaćeg stroja. Moja ruka se umara i griješi.”

“Georgeu se to nikad nije događalo.”

On podiže pogled i kratko, tajanstveno namigne.

“Dušo?” on pogleda svoju ženu, koja se koncentrirala na utrpavanje preostalog graška u Williama. Klinac je, izgleda, dosta toga skupio na svom opršnjaku.

“Da?”

“Pogledaj malo ovamo.”

Ona pogleda. Thad namigne.

“Je li to bilo tajanstveno?”

“Ne, dragi.”

“Nisam ni mislio.”

Ostatak priče je još jedno ironično poglavlje u podužoj povijesti, kako to Thad Beaumont naziva, “nakaze koju ljudi nazivaju romanom.”

Tako to radi Machine objavio je u lipnju 1976. omanji Darwin Press (Beaumontovo “pravo” objavio je Dutton); postao je najveće iznenađenje i uspjeh te godine, stigavši do broja jedan na listi bestselera od jedne do druge obale. Pretvoren je i u filmski superhit.

“Dugo sam čekao da netko otkrije da sam ja George i da je George ja,” kaže Beaumont. “Autorsko pravo je bilo registrirano na ime George Stark, ali moj agent je znao, i njegova žena – sad mu je bivša žena, ali i dalje punopravni partner u poslu – i jasno, znali su i glavni izvršni direktor i šef računovodstva u Darwin Pressu. On je morao znati, jer iako je George rukom pisao romane, imao je mali problemčić s ispunjavanjem čekova. I naravno, znala je i porezna služba. I tako smo Liz i ja proveli oko godinu i pol, očekujući da netko razotkrije podvalu. To se nije dogodilo. Mislim da je to bila samo luda sreća a dokazuje samo kako onda kad misliš da će netko sasvim sigurno izbrbljati, svi drže jezik za zubima.”

A tako je bilo i dalje, sljedećih deset godina dok je neuhvatljivi gospodin Stark, puno uspješniji pisac nego njegova druga polovica, objavio još tri romana. Nijedan nije ponovio munjeviti uspjeh Tako to radi Machine, ali svi su se probili na gornju polovicu liste bestselera.

Nakon duge, misaone pauze, Beaumont počinje pričati o razlozima zbog kojih je napokon odlučio prekinuti unosnu šaradu. “Morate zapamtiti da je George Stark, napokon, bio samo čovjek na papiru. Koristio sam ga dugo... i, do đavola, tip je donosio novac. Ja sam to zvao svojim j...te se s novcem. Već i to što sam znao da mogu dići ruke od profesure, ako želim, i nastaviti s otplaćivanjem zajmova imalo je strašno oslobađajuće djelovanje na mene.

“Ali ja sam htio ponovo pisati svoje vlastite knjige, a Stark više nije imao što reći. Jednostavno tako. Ja sam to znao, Liz je znala, moj agent je znao... mislim da je to znao čak i Georgeov urednik u Darwin Pressu. Ali da sam sačuvao tajnu, iskušenje da napišem još jedan Starkov roman postalo bi, na kraju, preveliko. Ja sam jednako neotporan na sirenski pjev novca kao i svatko drugi. Rješenje je bilo, kako je izgledalo, da zabijem kolac kroz njegovo srce jednom zauvijek.”

“Drugim riječima, izaći u javnost. A to sam i učinio. To, zapravo, upravo sad radim.”

Thad, lagano se smiješeći, podigne pogled s novina. Odjednom je i sama njegova zapanjenost Peopleovim fotografijama izgledala pomalo neiskreno, pomalo izvještačeno. Jer fotografi iz časopisa nisu bili jedini koji ponekad namiještaju stvari kako bi dobile izgled kakvog žele i očekuju čitatelji. Vjerovao je da to radi i većina novinara, isto tako, u većoj ili manjoj mjeri. Ali pretpostavljao je da bi njemu namiještanje stvari moglo ići bolje nego drugima; on je, uostalom, bio romanopisac... a romanopisac je jednostavno čovjek kojeg plaćaju da priča laži. Što veće laži, bolje se plaća.

Stark više nije imao što reći. Jednostavno tako.

Kako izravno.

Kako razoružavajuće.

Kakvo temeljito sranje.

“Dušo?”

“Hmmm?”

Pokušavala je obrisati Wendy. Wendy baš nije bila sklona toj zamisli. Uporno je odmicala svoje malo lice, brbljajući s indignacijom, a Liz ju je uporno naganjala s mokrom krpicom. Thad je vjerovao da će je njegova žena na kraju i uhvatiti, iako je uvijek postojala mogućnost da se prije toga zamori.

“Jesmo li pogriješili što smo lagali o Clawsonovom udjelu u ovome?”

“Nismo lagali, Thad. Samo smo izostavili njegovo ime.”

“A on je bio davež, je li tako?”

“Ne, dušo.”

“Nije bio?”

“Ne,” Liz reče mirno. Počela je čistiti Williamovo lice. “On je bio mali prljavi Ljigozoid.”

Thad se nasmije. “Ljigozoid?”

“Tako je. Jedan Ljigozoid.”

“Mislim da prvi put čujem taj izraz.”

“Vidjela sam to na kutiji od kazete, prošli tjedan kad sam išla u videoteku da nešto posudim. Horor zvan Ljigozoid. I pomislila sam, 'Divno. Netko je napravio film o Fredericku Clawsonu i njegovoj obitelji. Moram reći Thadu'. Ali nisam se sjetila, do sada.”

“Znači, što se toga tiče, tebi je to sasvim u redu?”

“Sasvim u redu, i to jako,” rekla je. Ruku kojom je držala krpicu uperi najprije na Thada a onda na otvoreni časopis na stolu. “Thad, ti si iz toga dobio svoje. People je dobio svoje. A Frederic Clawson je dobio govno... a upravo to je i zaslužio.”

“Hvala,” reče on.

Ona slegne ramenima. “Jasno. Ti se ponekad previše mučiš, Thad.”

“Je li to problem?”

“Da – jedini problem... William, stvarno! Thad, hoćeš mi malo pomoći...”

Thad zatvori časopis i ponese Willa u spavaću sobu, iza Liz koja je uzela Wendy. Beba je bila topla i ugodno teška; njegove ručice su se opušteno objesile Thadu oko vrata dok je zurio u sve oko sebe s uobičajenim zanimanjem. Liz je spustila Wendy na jedan od dva stola za presvlačenje a Thad polegne Willa na drugi. Zamijenili su natopljene pelene suhima, Liz nešto brže nego Thad.

“Pa,” Thad reče, “bili smo u časopisu People, i to je sve. Je li tako?”

“Da,” reče ona i osmjehne se. Nešto u tom osmijehu Thadu nije djelovalo baš istinito, ali sjećao se svog čudnog napada smijeha i odlučio da to zanemari. Ponekad, u nekim stvarima nije bio potpuno načisto – to je bila neka vrsta mentalne analogije s njegovom fizičkom nespretnošću – i tada bi se oslanjao na Liz. Ona mu je to rijetko kad zamjerila, ali ponekad je mogao vidjeti umor kako se uvlači u njen pogled kad bi to predugo trajalo. Što je ono rekla? Ti se ponekad previše mučiš, Thad.

Pričvrstio je Willove pelene, držeći pritom podlakticu na trbuhu nemirne ali vesele bebe, da se Will ne otkotrlja sa stola i razbije se, što je, izgleda, čvrsto odlučio.

“Bugguryah!” vikne Will. “Aha,” Thad se složi.

“Divvit!” kliknula je Wendy.

Thad kimne. “I to ima smisla.”

“Dobro je što je on mrtav,” Liz odjednom reče.

Thad je pogleda. Razmišljao je na tren, a onda kimne. Nije trebalo pojašnjavati tko je on; oboje su to znali. “Aha.”

“Nije mi se jako sviđao.”

Gadno je kad to kažeš za svog muža, on zamalo odgovori, a onda odustane. Ništa naopako, jer ona nije govorila o njemu. Metode pisanja Georgea Starka nisu bile jedina suštinska razlika između njih dvojice.

“Nije ni meni,” reče on. “Što ima za večeru?”

DVA

RASPAD KUĆANSTVA

1

Te noći Thad je imao moru. Probudio se gotovo u suzama, drhteći kao pseto zarobljeno u oluji. U snu je bio s Georgeom Starkom, samo što je George bio trgovac nekretninama a ne pisac, i uvijek je stajao tik iza Thada, tako da je ostao samo glas i sjenka.

2

Na kartici registra autora Darwin Pressa – koju je Thad napisao prije nego što će početi Oxford Blues, drugo djelo Georgea Starka – stajalo je da Stark vozi “GMC-ov kamionet iz 1967. koji se drži u jednom komadu samo zahvaljujući molitvi i temeljnoj boji.” U snu, međutim, oni su se vozili u mrtvački crnom toronadu, i Thad je znao da je ono o kamionetu krivo shvatio. Ovo je Stark zapravo vozio. Ova mrtvačka kola na mlazni pogon.

Toronado je bio posve crn i nije uopće izgledao kao auto jednog trgovca nekretninama. Izgledao je kao nešto u čemu bi se trećerazredni mafijaš vozao naokolo. Thad ga je nakratko pogledao, preko ramena, dok su hodali prema kući koju mu je Stark iz nekog razloga pokazivao. Pomisli da bi mogao ugledati Starka i leden čistog straha probode mu srce.

Ali Stark je sad stajao tik iza njega, s druge strane (iako Thad nije imao pojma kako se tu mogao stvoriti tako brzo i tako nečujno) i on je uspio vidjeti samo auto, čeličnu tarantulu što se bljeskala na suncu. Na povišenom stražnjem blatobranu bila je naljepnica. NAPUHANI KURVIN SINE, pisalo je. Riječi su, s desna i s lijeva, bile uokvirene lubanjama s prekriženim kostima.

Kuća do koje ga je Stark dovezao bila je njegova kuća – ne zimsko prebivalište u Ludlowu, nedaleko od sveučilišta, nego vikendica u Castle Rocku. Iza kuće se širio sjeverni zaljev jezera Castle, i Thad je mogao čuti tihi zvuk valova koji oplaknjuju obalu. Na maloj krpici trave iza ceste stajala je oznaka PRODAJE SE.

Zgodna kuća, zar ne? Stark je gotovo prošaptao iza njegovog ramena. Njegov glas je bio grub a ujedno i blag, kao jezik mačke.

To je moja kuća, odgovorio je Thad.

Tu si pogriješio. Vlasnik ove kuće je mrtav. Ubio je svoju ženu i djecu a onda sebe. Povukao je obarač. Jednostavno, tres, trzaj i zbogom. Imao je on tu crtu u sebi. I nije ga trebalo naročito pažljivo promatrati da bi se to vidjelo. Bila je prilično oštra, moglo bi se reći.

To bi trebala biti šala? htio je upitati – izgledalo mu je jako važno da Starku pokaže kako ga se ne boji. Bio je krajnje prestravljen, zato je bilo važno. Ali prije nego što je uspio uobličiti riječi, velika ruka koja kao da uopće nije imala linija (iako se to moglo teško reći sa sigurnošću, jer su prsti bili tako presavijeni da su bacali zamršenu sjenu preko dlana) pružila se preko njegovog ramena i zatresla svežnjem ključeva ispred njegova lica.

Ne – nije zatresla. Da je bilo samo to, on bi možda ipak progovorio, možda bi čak i odmaknuo ključeve kako bi pokazao koliko se malo boji ovog zastrašujućeg čovjeka koji je uporno stajao iza njega. Ali ruka je zamahnula ključevima prema njegovom licu. Thad ih je morao uhvatiti kako bi spriječio da mu se ne zabiju u nos.

Jedan ključ je ugurao u bravu na prednjim vratima, glatkoj plohi hrastovine koju je presijecala samo kvaka i čelični zvekir što je izgledao kao mala ptica. Ključ se lako okrenuo, i to je bilo čudno jer to nije uopće bio ključ za bravu, nego tipka s pisaćeg stroja na kraju dugačke čelične šipke. Svi ostali ključevi u snopu bili su, izgleda, kalauzi, onakvi kakve imaju provalnici.

Primio je kvaku i pritisnuo je. Pritom željezom okovano drvo vrata zadrhti i raspadne se uz seriju eksplozija, glasnih kao praskanje petardi. Kroz novonastale pukotine između dasaka, prodiralo je svjetlo. Prašina izleti van. Čuo se oštri prasak i jedan dio ukrasnog okova otpadne s vrata i tresne na stepenice pred Thadovim nogama.

Ušao je unutra.

Nije to htio; htio je ostati na ulazu i raspravljati sa Starkom. I više! Prosvjedovati, pitati ga zašto, za ime Božje, ovo radi, jer ulazak u kuću je bio još strašniji nego sam Stark. Ali ovo je bio san, i to ružan, a njemu se činilo da je suština ružnih snova nedostatak kontrole. Kao da je na roller-coasteru koji bi se svakog trena mogao obrušiti i zavitlati ga u cigleni zid gdje će skončati bijedno, kao buba smrvljena mlatilicom.

Poznati hodnik se pretvorio u nepoznati, gotovo neprijateljski, samo zbog nedostatka blijedog crvenog prostirača za kojeg je Liz stalno prijetila da će ga zamijeniti... i dok je to u samom snu izgledalo kao mala stvar, baš se tome vraćao kasnije, možda zato jer je bilo istinski užasavajuće – užasavajuće van konteksta sna. Koliko siguran može biti ijedan život ako izostanak nečeg tako beznačajnog kao što je tepih u hodniku može izazvati tako jak osjećaj izbačenosti, dezorijentacije, tuge i groze?

Nije mu se sviđao odjek kojeg su njegovi vlastiti koraci ostavljali na drvenom podu, i to ne samo zato jer je zbog njih kuća zvučala kao da nasilnik koji iza njega stoji govori istinu – da je nenastanjena, prepuna tihog bola odsutnosti. Nije mu se sviđao taj zvuk zato jer su mu njegovi vlastiti koraci zvučali izgubljeno i strašno nesretno.

Htio se okrenuti i otići, ali to nije mogao učiniti. Zato jer je Stark bio iza njega, i nekako je znao da Stark sad drži britvu sa sedefastom drškom, onu Alexisa Machinea, kojom je, na kraju Tako to radi Machine, tom nitkovu njegova ljubavnica isjekla lice.

Ako bi se on okrenuo, malo bi rezbario i sam George Stark.

U kući nema ljudi, može biti, ali osim tepiha (nestao je i veliki sag boje lososa, od zida do zida, u dnevnoj sobi), sav namještaj je još bio tamo. Vaza s cvijećem stajala je na malom stoliću na kraju hodnika, odakle se moglo produžiti u dnevnu sobu s visokim crkvenim svodom i ostakljenim zidom koji je gledao na jezero, ili skrenuti u kuhinju. Thad dotakne vazu i ona prasne u krhotine, u oblaku keramičke prašine oštrog mirisa. Ustajala voda prokulja van, a ruže, pet-šest rascvjetanih, postanu mrtve i sivo-crne prije nego su se prizemljile u lokvu smrdljive vode na stolu. Dotakao je i sam stol. Drvo ispusti suhi, oštri prasak i stol se raspadne na dva dijela, kao da se urušio, umjesto da padne na goli drveni pod u odvojenim komadima.

Što si to učinio s mojom kućom? vrisnuo je čovjeku iza sebe... ali bez okretanja. Nije se trebao okrenuti da potvrdi prisutnost brijača, kojeg je Machine, prije nego što će ga Nonie Griffiths primijeniti na njemu samom i ostaviti mu obraze u crvenim i bijelim rezancima i jedno oko izbijeno iz očne duplje, uposlio pri rasijecanju noseva svojih “suparnika u poslu”.

Ja ništa, rekao je Stark i Thad ga nije morao vidjeti kako bi potvrdio smijeh kojeg je čuo u glasu tog čovjeka. To ti radiš, stari moj.

A onda su bili u kuhinji.

Thad dotakne štednjak i on se raspadne na dvoje s tupim zvukom, kao da klepeće veliko, zemljano zvono. Grijači su nakoso izletjeli, smiješni spiralni šeširi nahereni na povjetarcu. Gadan smrad se izvije iz mračne rupe u središtu štednjaka i, zavirivši unutra, on ugleda purana. Bio je raspadnut i odvratan. Crna tekućina ispunjena bezobličnim komadićima mesa prokulja iz rupe u ptici.

Fil za budale, to mi ovdje tako zovemo, Stark primijeti iza njega.

Što misliš pod tim? pitao je Thad. Gdje to misliš, ovdje? Endsville, Stark reče mirno. Ovo je mjesto gdje sve pruge prestaju, Thad.

Dodao je još nešto, ali Thadu je to promaklo. Lizina torbica je bila na podu i Thad se spotakne na nju. Kad se uhvatio za kuhinjski stol zadržavajući se da ne padne, stol se raspadne u krhotine i piljevinu na linoleumu. Blistavi čavao otkotrlja se u jedan ugao uz tanku, metalnu, klepetavu buku.

Dosta toga, smjesta! Thad zavapi. Hoću se probuditi! Mrzim razbijati stvari!

Oduvijek si bio nespretan, stari moj, Stark reče. Govorio je kao da Thad ima jako puno braće, a svi su graciozni kao gazele.

Ne moram biti, Thad mu napomene uznemirenim glasom koji je podrhtavao na rubu cvileža. Ne moram biti nespretan, ne moram razbijati stvari. Kad sam pažljiv, sve je u redu.

Da – baš šteta što si prestao paziti, Stark reče istim onim vedrim tonom, kao, 'samo sam se osvrnuo na činjenice'. I ponovo su se našli u stražnjem hodniku.

Tu je bila Liz, sjedila je raširenih nogu u kutu, uz vrata drvarnice, jedna mokasina obučena, druga skinuta. Mrtvi vrabac ležao je u njezinu krilu. Imala je najlonke, Thad je vidio izvučenu očicu na jednoj nozi. Njena glava bila je spuštena, pomalo oštra kosa boje meda zaklanjala joj je lice. On nije želio vidjeti njeno lice. Kao što nije trebao vidjeti ni oštricu, ni Starkov osmijeh sličan oštrici, pa da zna da su tamo, isto tako nije trebao vidjeti ni Lizino lice kako bi znao da ona nije u nesvijesti, niti da spava, nego je mrtva.

Upali svjetlo, bolje ćeš vidjeti, Stark reče istim onim vedrim tonom, kao, 'ja samo ubijam vrijeme s tobom prijatelju'. Njegova ruka se promoli Thadu preko ramena, pokazujući na svjetlo koje je sam Thad tu uveo. Električno, dakako, ali izgledalo je posve autentično: dvije lanterne pričvršćene za drvenu osovinu, s regulatorskim prekidačem na zidu.

Ne želim vidjeti!

Pokušavao je zvučati čvrsto, siguran u sebe, ali ovo ga je načelo. Mogao je čuti zastajkivanje, neujednačenost u svom glasu što je značilo da se sprema zamucati. A ono što on govori, izgleda, i nije bilo važno, jer je pružio ruku prema otporniku na zidu. Kad ga je dotakao, plava, bezbolna vatra prasne između njegovih prstiju, tako gusta da je bila sličnija želatini nego svjetlu. Okrugli prekidač boje slonovače postane crn, izleti iz zida i prošišti preko sobe kao minijaturni leteći tanjur. Razbio je mali prozor na suprotnoj strani i izgubio se u dnevnom svjetlu koje je dobilo čudni zeleni ton, kao korodirani bakar.

Električne lanterne zasjale su nadnaravno jarko a osovina se počne okretati, zaplićući lanac kojim su bile pričvršćene, razbacujući sjenke po sobi u luđačkom, rasplesanom vrtuljku. Prsne jedan, a zatim i drugi zaslon svjetiljke, zasipajući Thada staklom.

Bez razmišljanja, on odskoči i baci se na svoju ženu, ispruženu, nastojeći povući je prije nego što bi se lanac mogao prekinuti i ispustiti tešku drvenu osovinu na nju. Ovaj nagon je bio toliko snažan da je nadjačao sve ostalo, uključujući i ono što je sa sigurnošću znao – da to ne bi ništa značilo, jer ona je mrtva. Stark je mogao iščupati Empire State Building i ispustiti ga na nju, ne bi ništa značilo. Barem, ne njoj. Više ne.

Kad je podvukao ruke ispod njenih i spojio svoje šake ispod njenih lopatica, tijelo joj se nagnulo naprijed a glava klonula unatrag. Koža njezina lica pucala je kao površina Ming vaze. Njene staklaste oči odjednom eksplodiraju. Gadna zelena želatina, gnjusno topla, pljusne mu u lice. Njena usta se razjape i zubi izlete van u bijelom vihoru. Na obrazima i čelu osjećao je njihove ubode, sitne, glatke i krute. Napola zgrušana krv prsne iz njenih prošupljenih desni. Jezik joj izleti iz usta, ispadne van, klonuvši na krilo njene suknje kao krvavi batrljak zmije.

Thad počne vrištati – u snu, ne zaista, hvala Bogu, jer bi gadno prestrašio Liz.

Nisam ja gotov s tobom, drkadžijo, George Stark tiho reče iza njegovog ramena. U njegovom glasu više nije bilo vedrine. Njegov glas bio je hladan kao jezero Castle u studenom. Zapamti. Nemoj se zajebavati sa mnom, jer kad se sa mnom zajebavaš...

3

Thad se probudi s trzajem, lice mu mokro, i jastuk kojeg je grčevito stezao uz lice bio je mokar. Vlaga je mogla biti od znoja, ili su mogle biti suze.

“...zajebavaš se s najboljim,” završio je u jastuk, i onda ležao tako, s koljenima povučenim do grudi, nekontrolirano drhteći.

“Thad?” Liz ošamućeno promrmlja negdje iz dubina svog sna. “Blizanci u redu?”

“U redu,” smogao je snage. “Ja... ništa. Spavaj.”

“Aha, sve je...” Rekla je još nešto, ali on nije čuo ništa više nego ono što je već izjavio Stark, nakon što je Thadu rekao da je kuća u Castle Rocku – Endsville... mjesto gdje sve pruge prestaju.

Thad je ležao u vlastitom znojnom tragu na plahti, polako otpuštajući jastuk. Protrljao je lice slobodnom rukom i čekao da ga san prođe, čekao da ga treskavica prođe. Barem je uspio da ne probudi Liz.

Zurio je bez misli u tamu, ne pokušavajući snu pronaći smisao, samo je htio da san ode, i nakon nekog, beskrajno dugog vremena, u susjednoj sobi probudila se Wendy; htjela je da je presvuku. William se, dakako, probudio malo nakon toga, zaključivši da i njemu treba presvlačenje (iako je, kad je Thad skinuo njegovu pelenu, bila potpuno suha).

Liz se odmah probudila i odmjesečarila u dječju sobu. Thad je krenuo za njom, bitno budniji i zahvalan, jednom, što su blizanci trebali usluge u sred noći. U sred ove noći, barem. Presvukao je Williama dok je Liz presvlačila Wendy, nisu puno govorili, a kad su se vratili u krevet, Thad je sa zahvalnošću primijetio da ponovo tone u san. Mislio je da je, vjerojatno, za njega gotovo sa spavanjem te noći. A kad se, onda, probudio sa slikom Lizinog eksplozivnog raspadanja još svježom pred očima, mislio je da nikad više neće ponovo spavati.

Ujutro će nestati, kako je to uvijek sa snovima.

To je bilo njegovo zadnje buđenje te noći, ali kad se sljedećeg jutra probudio, sjećao se sna u svim pojedinostima (iako je izgubljeni i osamljeni odjek njegovih koraka u praznom hodniku bilo jedino što je zadržalo svoju punu emocionalnu boju) i nije izblijedio kako su dani prolazili, kako je to obično sa snovima.

Ovog je, među rijetkima, zadržao, stvarnog kao sjećanje. Ključ koji je bio tipka pisaćeg stroja, dlan bez crta i suhi, gotovo bezosjećajni glas Georgea Starka koji mu preko ramena govori da još nije završio s njim, i kad se zajebavaš s tim napuhanim kurvinim sinom, zajebao si se s najboljim.

TRI

GROBLJANSKI BLUES

1

Šef tročlane ekipe za održavanje javnih površina u Castle Rocku zvao se Steven Holt, pa su ga, naravno, svi u Castle Rocku zvali Kopač. Taj nadimak je zajednički tisućama čuvara javnih površina u tisućama gradića Nove Engleske. Kao većina od njih, Holt je bio zadužen za popriličnu količinu radova, s obzirom na veličinu njegove ekipe. Grad je imao dva drugoligaška terena koje je trebalo održavati, jedan blizu željezničkog nadvožnjaka između Castle Rocka i Harlowa, drugi u Castle Viewu; postojala je jedna gradska javna površina na kojoj je trebalo saditi u proljeće, kositi ljeti i skupljati opalo lišće u jesen (a da ne spominjemo stabla koje je trebalo podrezivati, ponekad i obarati, uz održavanje ljetne pozornice i sjedala oko nje); tu su bili gradski parkovi, jedan na Castle Streamu, blizu stare pilane, a drugi dalje, kraj Castle Fallsa, gdje su začeta nebrojena djeca ljubavi, i tako je bilo oduvijek.

Mogao je biti zadužen za sve to i ostati obični stari Steven Holt do smrti. Ali Castle Rock je imao i tri groblja, i njegova ekipa je bila isto tako zadužena i za njih. Smještaj mušterija bio je najmanji posao u vezi s održavanjem groblja. Tu je bilo i sađenje, čišćenje i gnojenje. Trebalo je paziti na smeće. Trebalo je uklanjati staro cvijeće i izblijedjele zastave nakon državnih praznika – od Memorijalnog dana je ostajala najveća hrpa smeća koju je trebalo počistiti, ali i Četvrti srpnja, Majčin i Očev dan bili su naporni. Trebalo je isto tako brisati i povremene nedostojne komentare koje su klinci šarali po grobovima i grobljanskim spomenicima.

Sve to gradu nije značilo ništa, dakako. Tipovi kao Holt dobivali su svoj nadimak zbog smještanja mušterija. Njega je majka krstila imenom Steven, no on je bio Kopač Holt, bio je Kopač Holt od onda kad je preuzeo taj posao, 1964., i bit će Kopač Holt sve dok ne umre, sve i da prihvati neki drugi posao u međuvremenu – što se, u njegovoj dobi od šezdeset pet, teško moglo dogoditi.

U sedam ujutro, u srijedu, datuma prvoga lipnja, lijepog vedrog predljetnog dana, Kopač je dovezao svoj kamion do groblja Homeland i izašao van da otvori čeličnu kapiju. Tamo je postojao lokot, ali koristio se samo dvaput godišnje – na dan maturalne proslave u srednjoj školi i za Halloween, Noć vještica. Otvorivši kapiju, polako se provezao središnjom stazom.

Ovo jutro je bilo isključivo provjera. Iza njega je bila ploča, na kojoj će zabilježiti dijelove groblja na kojima je trebalo raditi od sada do Dana Očeva. Kad završi s Homelandom, otići će na drugi kraj grada, na groblje Grace, a onda do onog na križanju Stackpole i Town Roada broj tri. Ovog popodneva, on i njegova ekipa započet će sve potrebne radove. Ne bi smjelo biti previše gadno; teški poslovi su odrađeni krajem travnja, što je Kopač držao proljetnim spremanjem.

U ta dva tjedna on i Dave Phillips i Deke Bradford, koji je bio šef gradskog odjela za javne radove, imali su desetsatno radno vrijeme, kao i svakog proljeća; čistili su začepljene kanale, obnavljali mjesta gdje su proljetni pljuskovi otplavili zemlju, ispravljali spomenike i grobljanske oznake prekrivene hrpama zemlje. U proljeće, bilo je na tisuće poslova, velikih i malih, i Kopač je stizao kući jedva držeći oči otvorenima dok bi za sebe pripremao skromnu večeru i ispijao po limenku piva prije nego što će se strovaliti u krevet. Proljetno spremanje je uvijek završavalo istog dana: onog, kad bi on pomislio da će ga stalni bol u leđima potpuno izludjeti.

Lipanjsko pljevljenje nije bilo ni približno tako gadno, ali bilo je važno. Potkraj lipnja, ljetni gosti bi počeli dolaziti u uobičajenim krdima, a s njima i nekadašnji stanovnici (i njihova djeca) koji su se odselili u toplije ili bogatije dijelove zemlje ali su još uvijek imali neko vlasništvo u gradu. Takve ljude je Kopač smatrao pravim daviteljima, onakvima koji će dići paniku ako se urušilo jedno krilo na staroj vodenici ili ako se nadgrobna ploča ujaka Reginalda prevalila natpisom nadolje.

Pa, dolazi zima, mislio je. Tako se obično tješio u svako godišnje doba, uključujući i ovo, kad zima izgleda nedostižna kao san.

Homeland je bilo najveće i najljepše gradsko groblje. Njegova središnja staza bila je široka gotovo kao prava cesta, a presijecale su je četiri uže staze, tek nešto više od tragova kotača između kojih raste uredno podšišana trava. Kopač se provezao središnjom stazom kroz Homeland, prošao prvo i drugo raskršće, stigao do trećeg... i nagazio na kočnice.

“Ma, userem ti ga, govno!” uzviknuo je isključivši motor kamioneta i izašao. Krenuo je niz stazu prema nazubljenoj rupi u travi, nekih petnaest metara desno od puteljka koji je presijecao stazu. Smeđe hrpe i nakupine zemlje ležale su oko rupe kao šrapneli oko eksplodirane granate. “Prokleti klinci!”

Stajao je kraj rupe, velikih žuljevitih šaka podbočenih o bokove izblijedjelog zelenog radnog odijela. Ovo je bila prava svinjarija. Ne jedanput, on i njegovi suradnici morali su pospremati za krdom klinaca koji su se međusobno podboli na malo ponoćno kopanje grobova, ili su bili pijani – obično se radilo o dokazivanju zrelosti ili samo grupici tinejdžerskih tupoglavaca, obijesnih i uspaljenih mjesečinom. Koliko je Kopač Holt znao, nitko od tih nije zaista iskopao ni jedan lijes ili, Bože sačuvaj, raščinio neku njegovu mušteriju – ma koliko pijani bili ti raspojasani kreteni, obično bi samo iskopali rupu pola metra duboku prije nego što bi se umorili od te igre i otišli. I tako, iako je kopanje rupa na lokalnim grobljima bilo neukusna stvar (to jest, ako niste netko kao Kopač, plaćen i potpuno ovlašten da smješta mušterije), svinjarija nije bila prevelika. Obično.

Ovo, međutim, nije bio običan slučaj.

Ova rupa nije ni imala oblika; samo razvaljotina. Ni najmanje nije izgledala kao grob s urednim kutovima i četvrtastog oblika. Bila je iskopana dublje nego su pijanci i srednjoškolci obično uspijevali, ali ta dubina nije bila jednolika; sužavala se u neku vrstu stošca, i kad je Kopač shvatio kako to ta rupa izgleda, osjetio je kako se njegovom kičmom uspinje neugodna hladnoća.

Izgledala je kako bi grob izgledao da je netko zakopan prije no što je umro, pa došao svijesti i iskopao se kroz zemlju samo golim rukama.

“Ah, prekini,” promrmljao je. “Glupa zajebancija. Jebeni klinci.”

Moralo je biti tako. Tamo dolje nije bilo groba, a tu gore nikakvog prevrnutog spomenika, i to je savršeno imalo smisla, jer ovdje nikakvo tijelo nije zakopano. Nije se trebao vraćati u skladište gdje je na zid bila pričvršćena detaljna karta groblja, da bi to znao. Ovo je bio dio polja sa šest mjesta čiji je vlasnik bio predsjedavajući gradske uprave, Danforth “Buster” Keeton. A u dva zaista zauzeta groba ležala su tijela Busterova oca i ujaka. Krajnje desno, njihovi spomenici uspravni i netaknuti.

Kopač se baš ovoga polja dobro sjećao iz drugog razloga. Ovdje su oni ljudi iz New Yorka postavili onaj njihov lažni grob kad su radili reportažu o Thadu Beaumontu. Beaumont i njegova žena su imali vikendicu tu u gradu, na jezeru Castle. Dave Phillips im je održavao tu kuću, a sam Kopač je pomagao Daveu kod popravka njihove prilazne ceste prošle jeseni, prije nego je lišće opalo i poslovi se ponovo zahuktali. A onda, ovog proljeća, Beaumont ga je pitao, tako, kao da mu je neugodno, da li bi neki fotograf mogao postaviti lažni grob na groblju zbog, kako je on to nazvao, “trik fotografije”.

“Ako nije u redu, samo recite,” rekao mu je Beaumont, a zvučao je kao da mu je neugodno više nego ikada. “Stvarno nije ništa važno.”

“Samo naprijed,” Kopač je ljubazno odgovorio. “Časopis People, velite?”

Thad je potvrdio.

“Ma, vidi! To nije mala stvar, je li tako? Netko iz grada u People časopisu! Ja taj broj hoću imati, sigurno!”

“Nisam siguran da ja hoću,” rekao je Beaumont. “Hvala, gospodine Holt.”

Kopaču se Beaumont sviđao, iako je bio pisac. Sam Kopač je stigao samo do osmog razreda – i morao je dvaput pokušavati prije nego što je taj uspio proći – a nije ga baš svatko u gradu zvao “gospodine”.

“Ti iz časopisa, oni bi vas valjda htjeli slikati gdje ste gol golcat naguzio velikog dobermana, samo kad bi uspjeli, je li tako?”

Beaumont je zapao u rijetku provalu smijeha. “Aha, mislim da bi baš tako nešto i htjeli,” rekao je i pljesnuo Kopača po ramenu.

Fotograf je, ispostavilo se, bila žena od one vrste koju je Kopač nazivao Gradska Pička visoke klase. Grad je u ovom slučaju bio, dakako, New York. Hodala je kao da ima jednu osovinu uguranu sprijeda a drugu straga, zataknutu u guzicu i obje se vrte po svojoj volji. Uzela je karavan u nekoj firmi za iznajmljivanje auta na portlandskom aerodromu, i taj je bio toliko natrpan fotografskom opremom da je bilo pravo čudo što unutra još ima mjesta za nju i njenog pomoćnika. Kad bi auto bio prenatrpan a ona trebala izabrati hoće li izbaciti pomoćnika ili nešto od te opreme, Kopač je pretpostavljao, imali bi jednog pedera iz Velike Jabuke koji pokušava stopirati prijevoz natrag do aerodroma.

Beaumontovi su stigli u svom autu i parkirali ga iza karavana, a izgledali su i kao da im je bilo neugodno i kao da se zabavljaju. Kako su, očito, po svojoj volji bili s Gradskom Pičkom visoke klase, Kopač je pretpostavljao da im je zabava ipak bila važnija. Ipak, navirio se, kako bi se uvjerio, zanemarujući oholi pogled Gradske Pičke. “Sve u redu, Mr B.?” upitao je.

“Kriste, nije, ali pretpostavljam, može i tako,” odgovorio je on i namignuo Kopaču. Kopač mu je uzvratio na isti način.

Jednom, kad je u glavi raščistio da Beaumontovi nisu odustali od te stvari, Kopač se povukao i promatrao – kao i svatko drugi, volio je besplatnu predstavu. Žena je, među ostalom prtljagom, imala i veliki lažni nadgrobni spomenik, od starinske vrste, zaobljen na vrhu. Izgledao je više kao oni koje je Charles Addams crtao u svojim stripovima nego ijedan pravi kojeg je Kopač u novije doba podigao. Petljala je oko njega, stalno tjerajući pomoćnika da ga ponovo namiješta. Kopač se jednom ubacio, pitajući bi li mogao pomoći, ali ona je rekla samo “ne hvala” na svoj oholi njujorški način, pa se Kopač ponovo povukao.

Napokon je bilo kako je ona htjela, pa je natjerala pomoćnika da skakuće naokolo sa svjetlima. Na to je otišlo sljedećih pola sata, tu negdje. I svo vrijeme je gospodin Beaumont stajao tamo i gledao, ponekad trljajući mali bijeli ožiljak na svome čelu na onaj svoj neobični, prepoznatljivi način. Njegove oči fascinirale su Kopača.

Čovjek si snima vlastite fotografije, pomislio je. Vjerojatno bolje od njenih, i namijenjene da duže traju, da se uskladište. On nju sprema, da je jednog dana stavi u knjigu a ona to uopće ni ne zna.

Napokon je žena bila spremna snimiti nekoliko fotografija. Postavljala je Beaumontove da se rukuju iznad tog groba, sto puta iznova, a i to je bilo dosta prostački. Naređivala im je jednako kao i tom svom pištavom, bijednom pomoćniku. Između njenog njujorškog lajanja i ponovljenih naredbi neka to opet naprave jer svjetlo nije bilo u redu ili njihova lica nisu bila u redu ili možda njena vlastita prokleta guzica nije bila u redu, Kopač je uporno očekivao da gospodin Beaumont – čovjek ne baš najpostojanije naravi, sudeći po tračevima koje je on čuo – prasne na nju. Ali gospodin Beaumont – i njegova žena, isto tako – izgledali su više kao da se zabavljaju nego da bijesne, i uporno su i dalje radili ono što im je Gradska Pička naređivala, iako je to baš bezobrazno radila. Da se o njemu radilo, Kopač je bio uvjeren, on bi pobjesnio na tu damu već odavno. Otprilike, za petnaest sekundi.

I ovdje, baš tu gdje je ta prokleta glupa rupetina, oni su usadili lažni nadgrobni kamen. Pa, ako mu je trebalo još dokaza, tu su još bili okrugli tragovi na tlu, tragovi koje su ostavile potpetice Gradske Pičke. Bila je iz New Yorka, jasno; samo bi se njujorčanka mogla pojaviti u visokim petama na kraju kišnog godišnjeg doba i onda u njima skakati okolo po groblju, praveći slike. Ma to je baš...

Njegove misli se prekinu, i onaj osjećaj hladnoće ponovo se javi u njegovom tijelu. Gledao je u sve slabije otiske koje su ostavile visoke pete fotografkinje, i dok je gledao te otiske, oko mu je zapelo za druge, svježije.

2

Tragovi? Jesu li to tragovi?

Jasno da nisu, samo je kreten koji je iskopao rupu tu razbacao nešto zemlje malo dalje nego drugdje. To je sve.

Samo, to nije bilo sve, i Kopač Holt je znao da nije. Prije nego što je uopće stigao do prve hrpice zemlje na zelenoj travi, spazio je duboki otisak jedne cipele na nakupini zemlje najbliže rupi.

Dakle, ima otisaka, pa što onda? Jesi mislio da će taj, koji je to napravio, lebdjeti naokolo sa lopatom u ruci, kao Dobri duh Casper?

Na svijetu postoje ljudi koji prilično dobro lažu sami sebi, no Kopač Holt nije bio jedan od tih. Taj nervozni, podrugljivi glas u njegovom umu nije mogao promijeniti ono što su njegove oči vidjele. On je čitavog života pratio i lovio divljač, a ovaj znak se i previše lako moglo pročitati. Bog mu dao da ne bude tako.

Ovdje, na ovoj hrpi zemlje kraj groba nije bio samo otisak stopala, nego i kružna udubina gotovo veličine zdjele. Ovo uleknuće nalazilo se lijevo od utisnute stope. A s obje strane kružnog otiska i stope, ali više unazad, bilo je brazda po zemlji, jasnih tragova prstiju, prstiju koji su skliznuli tren prije no što će uhvatiti uporište.

Pogledao je iza prve stope i ugledao još jednu. A iza te, na travi, bila je polovica treće, nastala kad je nešto blata sa cipele otpalo na busen trave. Otpalo, ali je ostalo dovoljno vlažno da sačuva otisak... a tako je bilo i s tri do četiri preostala koji su mu najprije privukli pogled. Da nije došao tako prokleto rano ujutro, dok je trava još mokra, sunce bi isušilo zemlju i raspala bi se na raspršene male mrvice koje ništa ne bi predstavljale.

Poželio je da je zaista stigao kasnije, da je prvo otišao na groblje Grace, kako je namjeravao kad je krenuo od kuće.

Ali nije, i to je bilo sve.

Komadići stopa su se gubili manje od četiri metra dalje od

(groba)

rupe u tlu. No, Kopač je pretpostavljao da je i dalje od toga orošena trava zadržala otiske, i mislio je da bi i to trebao provjeriti, iako mu se baš nije išlo. Zasad se, međutim, ponovo vratio najjasnijim tragovima, na maloj hrpici zemlje blizu rupe.

Brazde koje su ostavili prsti; okruglo udubljenje malo ispred njih; stopa kraj okruglog traga. Što mu je ta konfiguracija govorila?

Kopač se nije gotovo ni trebao zapitati a odgovor mu je pao na pamet kao magična riječ u onom starom filmu Groucha Marxa, You Bet Your Life. Vidio je jasno kao da je bio tamo kad se to dogodilo, i baš zbog toga više nije htio s tim imati uopće nikakve veze. Prokleto jezivo, tako je bilo.

Jer, evo: čovjek je stajao tamo dolje u novoiskopanoj rupi u tlu.

Da, ali kako je dospio tamo dolje?

Da, ali je li on napravio rupu, ili netko drugi?

Da, ali kako to da bilje izgleda tako izlomljeno i skršeno i iščupano kao da je zemlja razdvojena golim rukama, umjesto da je uredno razlomljena pijukom?

Zanemari te “ali”. Potpuno. Bolje je, možda, da uopće ne razmišljaš o tome. Ostani kod čovjeka što stoji u rupi, rupi koja je malo preduboka da bi samo iskočio iz nje. Dakle, što će on učiniti? Spustit će dlanove na najbližu hrpu zemlje i prebaciti se van. Nikakva osobita stvar ako se radi o odraslom čovjeku, naime, a ne o klincu. Kopač pogleda onih nekoliko jasnih i potpunih tragova i pomisli: Ako je bio klinac, onda ima silno velike nožurde. To je broj četrdeset pet, najmanje.

Ruke van. Izbaciš tijelo. Dok se izbacuješ, ruke ti malo skliznu po razbacanoj zemlji, i ti se ukopaš prstima, ostavljajući one kratke brazde. I onda si vani, pa prebaciš težinu na jedno koljeno, stvarajući tu kružnu udubinu. Digneš nogu do koljena na kojem se držiš, prebaciš težinu s koljena na stopalo, digneš se i odeš. Jednostavno, čisti štrikeraj.

Dakle, neki tip se iskopao van iz svog groba i jednostavno otišao, je li tako? Možda je malo ogladnio, tamo dolje, pa je odlučio otići do Nan's Luncheonette na cheeseburger i pivo?

“Boga mu, to nije grob, to je jedna posrana rupa u zemlji!” rekao je glasno i onda malo poskočio kad se oglasio jedan vrabac.

Da, rupa u zemlji, ništa drugo – nije li to sam sebi rekao? Ali, kako nije mogao vidjeti nikakvih tragova koje bi mu ukazivale na rad s pijukom? Kako to da je postojao samo taj jedan niz stopa koje se udaljavaju od rupe a ništa oko nje, ništa prema njoj, čega bi bilo da je neki tip tamo kopao i svako toliko gazio po zemlji koju je sam iskopao, što ljudi obično rade kad kopaju rupe?

Shvatio je da bi se trebao zapitati što će uopće poduzeti oko toga a, bogamu, Kopač to zaista nije znao. Zapravo, mislio je, učinjen je zločin, ali prijestupnika se nije moglo optužiti za pljačkanje grobova – jer parcela koja je raskopana nije sadržavala tijelo. Najviše, moglo bi se nazvati vandalizmom, a ako je tu bilo još nečega, Kopač baš nije bio uvjeren da bi htio biti onaj koji će to otkriti.

Najbolje je, možda, da jednostavno zatrpa rupu, ukloni komade zemlje koje uspije naći u jednom komadu, donese dovoljno svježe da dovrši posao i onda zaboravi cijelu stvar.

Uostalom, rekao je sam sebi po treći put, nije to kao da je tu netko stvarno pokopan.

U sjećanju, pred očima mu na tren ponovo bljesne onaj kišni proljetni dan. Ljudi, kako je taj grob izgledao stvarno! Kad vidiš kako ga onaj drhturavi pomoćnik nosi, znaš da je lažni, ali kad su ga posadili, ono umjetno cvijeće ispred, i sve, mogao bi se zakleti da je pravi i da tamo stvarno ima nekog...

Mali naježeni čvorići plazili su njegovim rukama.

“Sad ćeš prekinuti, odmah,” rekao je oštro sam sebi i kad se ponovo oglasio vrabac, Kopač s veseljem dočeka taj nelijepi ali savršeno stvarni i savršeno obični zvuk. “Samo ti vrišti i dalje, majko,” rekao je i prišao onom komadiću utisnute stope.

Kako je više-manje i očekivao, dalje je mogao vidjeti još stopa utisnutih u travu. Bile su široko razmaknute. Gledajući ih, Kopač zaključi da tip nije baš trčao, ali sigurno nije gubio vrijeme. Četrdeset metara dalje, ustanovio je da pogledom može slijediti kretanje tog tipa i na drugi način: velika košara s cvijećem bila je prevrnuta. Iako se tako daleko nisu vidjeli nikakvi otisci, košara se mogla baš naći na putu onim stopama koje su se vidjele. Taj čovjek je mogao i zaobići košaru, ali nije tako odlučio. Umjesto toga, samo ju je gurnuo u stranu i produžio dalje.

Ljudi koji takve stvari rade, po mišljenju Kopača Holta, nisu od one vrste s kojima bi se čovjek zajebavao ako za to nema jako dobrog razloga.

Krećući se dijagonalno po groblju, kako izgleda, išao je prema niskom zidiću između grobnih polja i glavne staze. Kretao se kao čovjek koji mora nekamo stići i nešto obaviti.

Iako se Kopaču stvari nisu pričinjale ništa češće nego što je uspijevao zavarati samog sebe (te dvije stvari, uostalom, nekako i idu ruku pod ruku), Kopač je na tren vidio tog čovjeka, doslovno ga vidio: veliki tip velikih nogu, jezdi kroz ovo tiho naselje mrtvih, u mrak, samouvjereno, sigurnim korakom svojih velikih nogu, sa svog je puta maknuo košaru s cvijećem ni ne usporavajući hod. I nije se bojao – ne taj čovjek. Jer ako ovdje ima nečeg što je još živo, kako neki ljudi vjeruju, takvi bi se bojali njega. Ide, hoda, jezdi, i Bože sačuvaj čovjeka ili ženu koji mu se nađu na putu.

I onda se oglasila ptica.

Kopač se trgne.

“Zaboravi, prijatelju,” rekao je, još jednom, sam sebi. “Samo ti zatrpaj to sranje i uopće na to nemoj misliti!”

Zatrpao je, da, i namjeravao je zaboraviti, ali kasnije tog poslijepodneva, na pokapalištu Stackpole našao ga je Deke Bradford i ispričao mu novosti o Homeru Gamacheu, kojeg su našli kasno tog jutra manje od dva kilometra od groblja Homeland, na Cesti 35. Cijeli grad je vrio od glasina i spekulacija gotovo čitav dan.

A onda je, s oklijevanjem, Kopač Holt otišao na razgovor kod šerifa Pangborna. Nije znao imaju li rupa i tragovi ikakve veze s ubojstvom Homera Gamachea, ali bit će bolje, mislio je, da ispriča sve što zna i pusti neka to riješe oni koji su za to plaćeni.

ČETIRI

SMRT U MALOM GRADU

1

Castle Rock je, barem posljednjih godina, bio nesretan grad.

Kao da dokazuje da ona stara izreka o gromu i koliko puta udara na isto mjesto nije uvijek točna, nekoliko loših stvari se u Castle Rocku dogodilo u posljednjih osam ili deset godina – stvari dovoljno loših da se probiju u nacionalne vijesti. George Bannerman je bio mjesni šerif kad su se te stvari događale, ali Veliki George, kako su ga iz naklonosti nazivali, neće imati posla s Homerom Gamacheom, jer je Veliki George bio mrtav. Preživio je prvu lošu stvar, seriju silovanja-ubojstava koje je izvršio jedan od njegovih policajaca, no dvije godine kasnije ubio ga je bijesni pas na Town Roadu broj tri – ne samo ubio nego, štoviše, gotovo doslovno razderao na komade. Oba ova slučaja bila su izuzetno čudna, ali svijet je čudno mjesto. I teško. A ponekad i nesretno.

Novi šerif (u službi je bio već osam godina, no Alan Pangborn je zaključio da će biti “novi šerif” barem još do godine 2000. – i to pod pretpostavkom, rekao je svojoj ženi, da se ponovo kandidira i bude do tada biran) tada nije bio u Castle Rocku; do 1980. bio je zadužen za primjenu zakona na cestama u gradu srednje veličine na sjeveru države New York, nedaleko od Syracuse.

Gledajući izmrcvareno tijelo Homera Gamachea, ispruženo u jarku kraj Ceste 35, poželio je da je još uvijek tamo.

Izgleda da sva zla sreća grada ipak nije umrla s Velikim Georgeom Bannermanom.

Ah, prekini – ne bi ti htio biti ni na kojem drugom mjestu na cijelom božjem svijetu. Nemoj mi reći da bi, jer će se zla sreća zaista obrušiti i zajahati na tvoju grbaču. Annie i dečkima je ovdje bilo strašno dobro, i tebi je ovdje bilo strašno dobro, isto tako. Dakle, zašto jednostavno ne sjašeš?

Dobar savjet. Glava ti, ustanovio je Pangborn, uvijek daje živcima dobar savjet kojeg oni ne mogu prihvatiti. Oni kažu, Da gospodine, kad vi kažete, istina je da ne može biti veća. A onda nastave poskakivati i podrhtavati.

No, on je bio pripremljen za ovako nešto, zar ne? Za svog mandata, kao šerif, sljuštio je ostatke gotovo četrdesetoro ljudi s gradskih cesta, prekidao tučnjave nebrojeno puta i suočio se s možda stotinu slučajeva zlostavljanja bračnih drugova ili djece – a to su bili samo oni prijavljeni. Ali stvari se na svoj način izravnavaju; za grad, koji je ne tako davno imao svog vlastitog masovnog ubojicu, išlo mu je neubičajeno lako kad se radilo o ubojstvima. Samo četiri, a pobjegao je samo jedan počinitelj – Joe Rodway, nakon što je svojoj ženi prosuo mozak. Budući da se s tom damom sreo, Pangbornu je bilo gotovo žao kad je primio teleks od policije u Kingstonu, Rhode Island, gdje je pisalo da je Rodway u pritvoru.

Od ostalih, jedno je bilo ubojstvo iz nehata u prometnoj nesreći a preostala dva, obični slučajevi drugorazrednog ubojstva, jedan s nožem a drugi golim šakama – ovaj drugi, slučaj bračnog zlostavljanja koje je jednostavno predaleko otišlo, i postojala je samo jedna neobičnost koja ga je izdvajala: žena je zatukla muža do smrti dok je bio mrtav pijan, vrativši mu jednom, apokaliptično, milo za drago nakon gotovo dvadeset godina. Ženina posljednja zbirka modrica bila je još fine, zdrave žute boje kad su je privodili. Pangbornu nije bilo ni najmanje žao kad ju je sudac propustio sa šest mjeseci u ženskom Kazneno-popravnom domu, popraćenih šestogodišnjom uvjetnom kaznom. Sudac Pender je to, vjerojatno, izveo samo zato što bi bilo neumjesno da je dami dao ono što zaista zaslužuje, a to je bila medalja.

Malogradsko ubojstvo u stvarnom životu, ustanovio je, rijetko kad je imalo ikakve sličnosti s malogradskim ubojstvima u romanima Agathe Christie, gdje sedmoro ljudi naizmjence bodu zločestog starog pukovnika Storping-Goitera u njegovu ljetnikovcu u Puddleby-on-the-Marshu za vrijeme ćudljive zimske oluje. U stvarnom životu, znao je Pangborn, počinitelj je gotovo uvijek još tamo, gleda u svinjariju i pita se što je on to, jebiga, napravio; kako je sve izmaklo kontroli takvom smrtonosnom brzinom. Čak ako je počinitelj i odlutao, obično ne stigne daleko, a postoje i dva do tri svjedoka koji mogu ispričati točno što se dogodilo, tko je to učinio i kamo je otišao. Odgovor na zadnje pitanje obično se nalazilo u najbližem baru. U pravilu, malogradsko ubojstvo u stvarnom životu bilo je jednostavno, brutalno i glupo.

U pravilu.

Ali pravila postoje da bi bila prekršena. Grom ponekad zaista udara dvaput na isto mjesto, a s vremena na vrijeme, ubojstva koja se događaju u malim gradovima nisu odmah rješiva... ubojstva kao ovo ovdje.

Pangbornu se nije žurilo.

2

Policajac Norris Ridgewick vratio se iz svojih patrolnih kola, parkiranih iza Pangbornovih. Pozivi s dva radija na policijskom valu krčali su toplim zrakom kasnog proljeća.

“Stiže li Ray?” upita Pangborn. Ray je bio Ray Van Allen, mrtvozornik i medicinski istražitelj okruga Castle.

“Aha,” reče Norris.

“A što je s Homerovom ženom? Je li joj netko do sad javio?”

Dok je govorio, Pangborn je rastjerivao muhe s Homerovog zbrčkanog lica. Nije ostalo puno više od kljunastog, stršećeg nosa. Da nije bilo proteze na mjestu lijeve ruke i zlatnih zuba koji su nekad bili u njegovim ustima, a sad su ležali u krhotinama po njegovom naboranom vratu i prednjici košulje, Pangborn je sumnjao da bi ga i vlastita majka prepoznala.

Norris Ridgewick, koji je površno podsjećao na zamjenika Fifea iz starog Andy Griffith Showa, skupi stopala i zagleda se u svoje cipele kao da su mu odjednom postale silno zanimljive. “Pa... John je u patroli gore na Viewu, a Andy Clutterbuck je u Auburnu, na općinskom sudu...”

Pangborn uzdahne i ustane. Gamache je – bio je – šezdeset sedam godina star. Živio je sa ženom u maloj, urednoj kućici kraj starog željezničkog depoa manje od tri kilometra odavde. Djeca su im odrasla i otišla. Gospođa Gamache je rano jutros nazvala šerifov ured, nije plakala ali je bila na rubu, rekavši da se probudila u sedam i ustanovila da Homer, koji je ponekad spavao u jednoj od starih dječjih soba jer je ona hrkala, sinoć uopće nije došao kući. Otišao je na kuglanje u sedam, prošle večeri, kao uvijek, i trebao se vratiti kući do ponoći, u dvanaest i trideset najkasnije, ali svi kreveti su bili prazni, a njegovog kamioneta nije bilo ni u dvorištu ni u garaži.

Sheila Brigham, dnevni dispečer, prenijela je poziv šerifu Pangbornu i on je, s javne govornice na benzinskoj stanici Sonnyja Jacketta, gdje je punio rezervoar, nazvao gospođu Gamache.

Ona mu je dala potrebne podatke o autu – Chevrolet kamionet, godina 1971., bijeli, zahrđana mjesta prekrivena smeđom temeljnom bojom, s policom za pušku u kabini, tablica države Maine, broj 96529Q. Radiom je javio svojim ljudima na terenu (samo trojici, jer je Clut svjedočio, gore u Auburnu) i rekao gospođi Gamache da će joj se javiti kad nešto bude imao. Nije bio osobito zabrinut. Gamache je volio pivo, naročito za kuglaških večeri, ali nije bio potpuno neodgovoran. Ako bi popio previše da bi se osjećao sigurnim u vožnji, prespavao bi na kauču u dnevnoj sobi kod nekog svog kuglaškog pajdaša.

Postojalo je, međutim, jedno pitanje. Ako je Homer odlučio ostati kod prijatelja, zašto nije nazvao svoju ženu i obavijestio je? Zar nije znao da će ona brinuti? No dobro, bilo je kasno, možda je nije htio uznemiravati. To je bila jedna mogućnost. Ili, još bolje, Pangborn pomisli, ako je on zvao, a ona je čvrsto spavala, sa zatvorenim vratima između nje i jedinog telefona u kući. A morala se pribrojiti i mogućnost da je hrkala kao šestotonac na autoputu.

Pangborn se pozdravio s izbezumljenom ženom i spustio slušalicu, misleći da će se njezin muž pojaviti najkasnije do jedanaest sati tog jutra, posramljen i podosta mamuran. Ellen će ga dobro izribati jezikom nakon toga. Onda će Pangborn pohvaliti Homera – tiho – što je bio dovoljno razuman da ne vozi četrdeset pet kilometara od South Parisa do Castle Rocka pod utjecajem alkohola.

Negdje jedan sat nakon poziva Ellen Gamache, shvatio je da nešto nije u redu s njegovom početnom analizom situacije. Ako je Gamache prespavao u kući prijatelja s kuglanja, to bi mu moralo biti prvi put, mislio je Alan. Inače bi njegova žena i sama na to pomislila i barem malo pričekala prije nego će nazvati šerifov ured. A, onda mu je palo na pamet, Homer Gamache je bio malo prestar da mijenja navike. Da je prošle noći prespavao negdje, to se moralo i prije događati, no poziv njegove žene govorio je suprotno. Ako se, već, znao naliti na kuglanju pa takav voziti kući, to bi napravio, vjerojatno, i prošle noći... ali nije.

Dakle, stari pas je ipak naučio nešto novo, on pomisli. Događa se. Ili je samo popio više nego obično. K vragu, mogao je popiti istu količinu kao i uvijek a napiti se više nego obično. Kažu da se čovjek navikne.

Pokušao je zaboraviti Homera Gamachea, barem zasad. Imao je hrpu papirologije na stolu, a dok tako sjedi, vrteći olovku, i razmišlja o tom starom kenjcu tamo negdje u svom kamionetu, starom kenjcu s bijelom kosom sljuštenom po vojnički, s mehaničkom rukom umjesto prave koju je izgubio na mjestu zvanom Pusan u jednom neobjavljenom ratu koji se odvijao dok je većina sadašnjih vijetnamskih veterana još srala u pelene... pa, na taj način se papiri na njegovom stolu nisu smanjivali, a ni Gamache nije pronađen.

Svejedno, upravo je krenuo prema sobičku Sheile Bigham s namjerom da mu pozove Norrisa Ridgewicka kako bi on saznao je li Norris što saznao, kad se javio sam Norris. Zbog onog što je javio, Alanov lagani tračak nemira pojačao se do hladnog i stalnog strujanja. Širilo se njegovom utrobom i pomalo ga je ledilo.

Rugao se ljudima koji su pričali o telepatiji i prekogniciji po radijskim kontakt-programima, rugao se onako kako ljudi rade kad nagovještaji i naslućivanja čine dio njihovog života toliko da ih jedva i prepoznaju kad se njima služe. Ali da ga je netko pitao što je u tom trenu pomislio o Homeru Gamacheu, Alan bi odgovorio: Kad se Norris javio... pa, tada sam spoznao da je stari teško povrijeđen ili mrtav. Vjerojatno, ova druga mogućnost.

3

Norris se zaustavio kod Arsenaultovih na Cesti 35, oko kilometar i pol južno od groblja Homeland. Uopće nije razmišljao o Homeru Gamacheu, iako su farma Arsenaultovih i Homerova kuća bili manje od pet kilometara udaljeni pa je Homer, ako je prošle noći krenuo logičnim putem iz South Parisa, morao proći kraj Arsenaultovih. Norrisu se nije činilo vjerojatnim da je itko od Arsenaultovih vidio Homera prošle noći, jer da jesu, Homer bi stigao kući živ i zdrav nekih deset minuta kasnije.

Norris je stao kod farme Arsenaultovih samo zato jer su oni držali najbolji štand s voćem i povrćem u tri grada. On je bio jedan od onih rijetkih neženja koji vole kuhati, i razvio je strašnu sklonost prema svježem grašku. Htio je vidjeti kad bi ga Arsenaultovi mogli imati. A usput je namjeravao pitati Dolly Arsenault je li slučajno vidjela Homerov kamion protekle noći.

“Znaš,” rekla je gospođa Arsenault, “čudno što si to spomenuo, jer baš i jesam. Kasno sinoć. Ne... kad bolje razmislim, rano jutros, jer je Johnny Carson još trajao, ali je bio pri kraju. Htjela sam uzeti još jednu zdjelicu sladoleda i malo pogledati onaj šou Davida Lettermana, pa onda u krevet. Ovih dana baš ne spavam dobro, a čovjek na drugoj strani ceste išao mi je na živce.”

“Kakav čovjek, gospođo Arsenault?” Norris upita, odjednom zainteresiran.

“Ne znam – neki čovjek. Nije mi se sviđao njegov izgled. Nisam ga skoro uopće mogla vidjeti, a nije mi se sviđao njegov izgled, zamisli. Zvuči bez veze, znam, ali ona ludnica na Juniper Hillu nije baš tako daleko, a kad na seoskoj cesti, skoro u jedan u jutro, vidiš jednog čovjeka, samog, pa nek je taj i u odijelu, to bi svakome bilo dovoljno da postane nervozan.”

“Kakvo je odijelo nosio...?” počeo je Norris, ali bilo je uzalud. Gospođa Arsenault je bila fina stara seoska pričalica, i jednostavno se oglušila na Norrisa Ridgewicka s nekom vrstom nepopustljivog dostojanstva. Odlučio joj je dati vremena i pohvatati što može usput. Izvadio je svoj blok iz džepa.

“Na neki način,” nastavila je ona, “zbog tog odijela postala sam skoro još više nervozna. Nije izgledalo prikladno da čovjek u to doba nosi odijelo, shvaćaš što mislim. Ne, vjerojatno ne shvaćaš, vjerojatno misliš da sam ja jedna smušena starica, ali koji tren prije no što je Homer naišao, činilo mi se da čovjek možda ide prema kući i ustala sam da provjerim jesu li vrata zaključana. Pogledao je ovamo, znaš, vidjela sam ga. Pretpostavljam, gledao je zato jer je vjerojatno kroz prozor mogao vidjeti da je svjetlo još upaljeno, iako je bilo kasno. Vjerojatno je mogao vidjeti i mene, jer su zavjese sasvim prozirne. Nisam mu zapravo mogla razabrati lice – sinoć nije bilo mjeseca, a ne vjerujem da će ikada dovesti uličnu rasvjetu ovamo, a da ne govorimo o kablovskoj TV, kao u gradu – ali vidjela sam kad je okrenuo glavu. Onda je zaista krenuo preko ceste – ja barem mislim da je to radio, ili namjeravao, ako me shvaćaš – i mislila sam da će doći ovamo i pokucati na vrata i reći da mu se auto pokvario, i može li do telefona i pitala sam se što ću reći ako on tako napravi, i trebam li uopće otvoriti vrata. Ja sam, valjda, blesava starica, jer sam pomislila na onu emisiju Alfred Hitchcock vam predstavlja, gdje je bio jedan luđak koji je bio sav dobar i pitom kao janje, samo što je sjekirom nekog isjekao, znaš, i potrpao komade u svoj auto u prtljažnik, a uhvatili su ga samo zato jer mu nisu radila stražnja svjetla, ili tako nešto – ali s druge strane...”

“Gospođo Arsenault, da li bih ja smio upitati...?”

“...s druge strane nisam htjela biti kao Filistejac ili Saracen ili Gomorac, ili tko je već prolazio drugom stranom ceste,” nastavila je gospođa Arsenault. “Znaš, priča o Dobrom Samaritancu. Pa sam tako bila malo u nedoumici. Ali rekla sam sama sebi...”

Do tada je Norris već posve zaboravio na grašak. Napokon je uspio zaustaviti gospođu Arsenault rekavši joj da bi čovjek kojeg je vidjela mogao biti povezan s, kako je on to nazvao, “tekućom istragom”. Vratio ju je na početak, kako bi mu ispričala sve što je vidjela, preskočivši Alfred Hitchcock vam predstavlja i priču o Dobrom Samaritancu, ako je moguće.

Priča, kako ju je radiom prenio šerifu Alanu Pangbornu, glasila je ovako: Ona je sama gledala noćni program, njen muž i sinovi mirno su spavali. Njen stolac je bio kraj prozora koji gleda na Cestu 35. Roleta je bila podignuta. Oko dvanaest i trideset ili dvanaest i četrdeset pogledala je van i ugledala čovjeka koji je stajao na drugoj strani ceste... a to je, treba reći, strana kraj groblja Homeland.

Je li čovjek došao iz tog pravca ili suprotnog?

Gospođa Arsenault nije bila sigurna. Činilo joj se da je mogao doći iz smjera Homelanda, što bi značilo da je izlazio iz grada, ali nije mogla sa sigurnošću reći zbog čega je imala takav dojam, jer je pogledala kroz prozor jednom i vidjela samo cestu, a onda ponovo pogledala prije nego će ustati da ode po sladoled, i on je bio tamo. Samo je stajao tamo, gledao je prema osvijetljenom prozoru – prema njoj, navodno. Pomislila je da će on prijeći cestu, ili je već krenuo (vjerojatno je samo stajao tamo, mislio je Alan; nije bilo ništa drugo, to su samo ženini živci pričali) kad su se na vrhu brijega pojavila svjetla. Kad je čovjek u odijelu ugledao svjetla koja su se približavala, ispružio je palac u općepoznatoj, rasprostranjenoj gesti auto-stopera.

“To je bio Homerov kamionet, tako je, i Homer je bio za volanom,” gospođa Arsenault je rekla Norrisu Ridgewicku. “Najprije sam pomislila da će on samo produžiti, kao svaka normalna osoba koja ugleda stopera usred noći, ali onda su bljesnula njegova zadnja svjetla i taj je čovjek potrčao prema kabini i ušao, na sjedalo suvozača.”

Gospođa Arsenault, koja je imala četrdeset i šest godina a izgledala kao da ima dvadeset više, odmahne glavom.

“Homer je sigurno bio naliven kad je pokupio stopera tako kasno,” rekla je Norrisu. “Naliven ili blesav, a ja znam Homera gotovo trideset i pet godina. I nije blesav.”

Zastala je na tren.

“Pa... ne baš jako.”

Norris je od gospođe Arsenault pokušao izvući još nekoliko pojedinosti o odijelu koje je taj čovjek nosio, ali nije imao sreće. Zaista šteta što je ulična rasvjeta završavala na zemljištu groblja Homeland, pomislio je, ali mali gradovi kao The Rock raspolagali su ograničenim novcem.

Bilo je odijelo, to je bila sigurna, a ne sportska jakna ili muški sako, i nije bilo crno, ali ostao im je popriličan spektar boja na izbor. Gospođi Arsenault se čini da stoperovo odijelo nije bilo potpuno bijelo, ali mogla bi se zakleti samo da nije bilo crno.

“Ja zaista ne tražim da se zakunete, gospođo A.” reče Norris.

“Kad osoba razgovara s predstavnikom zakona o službenim stvarima,” odgovorila je gospođa A., afektirano uvukavši ruke u rukave svog džempera, “dođe na isto.”

I tako, ono što je ona znala svodilo se na ovo: vidjela je kako je Homer Gamache pokupio autostopera oko četvrt do jedan ujutro. Ništa zbog čega bi trebalo zvati FBI, reklo bi se. Zlokobno postaje samo kad se doda činjenica da je Homer svog putnika pokupio pet kilometara, ili manje, od vlastitih kućnih vrata... ali kući nije stigao.

Gospođa Arsenault bila je u pravu i oko odijela. Ugledati autostopera ovako daleko, u zabiti, usred noći, bilo je dovoljno čudno – u četvrt do jedan, svaki obični probisvijet već bi zapeo u praznoj staji ili štaglju nekog farmera – ali kad se tome doda da je taj nosio još i odijelo i kravatu (“Neke tamne boje,” rekla je gospođa A. “samo me nemoj tražiti da se zakunem koje tamne boje jer to ne mogu, i neću”) postaje još neugodnije.

“Što trebam dalje učiniti?” upitao je Norris preko radija kad je završio s izvještajem.

“Ostani gdje jesi,” rekao je Alan. “Razmjenjuj priče iz Hitchcocka s gospođom A. dok ja ne stignem tamo. Sviđale su mi se, uvijek.”

Ali prije no što je prevalio i jedan kilometar, mjesto susreta s njegovim policajcem promijenjeno je od farme Arsenaultovih u jednu točku, negdje kilometar i pol zapadnije. Dečko, po imenu Frank Gavineaux, vraćajući se kući s jednog ranog pecanja na Strimmer's Brooku, ugledao je par nogu kako strše iz grmlja na južnoj strani Ceste 35. Otrčao je kući i rekao to svojoj majci. Ona je nazvala šerifov ured. Sheila Brigham prenijela je poruku Alanu Pangbornu i Norrisu Ridgewicku. Sheila se držala protokola i nije spominjala nikakva imena u eter – previše malih amatera s velikim Kobrama i Bearcatovima uvijek sluša policijske frekvencije – ali Alan je po uzbuđenom tonu Sheilinog glasa mogao shvatiti da je čak i ona bila prilično sigurna čije su to noge.

Prije nego što je Alan stigao tamo, Norris je završio s pražnjenjem svog želuca, zadržavši dovoljno pameti da povrati na sjevernoj strani ceste, podalje od tijela i nekakvog dokaznog materijala koji bi se tamo mogao naći, i to je bila možda jedina dobra stvar koja se tog jutra dogodila.

“Što sada?” upitao je Norris, prekidajući mu tok misli. Alan teško uzdahne i prestane rastjerivati muhe s Homerovih ostataka. Ta bitka je bila uzaludna. “Sad ja moram krenuti i javiti Ellen Gamache da je od jutros udovica. Ti ostani ovdje s lešom. Muhe nastoj držati podalje od njega.”

“Bože, šerife, a zašto? Ima ih gadna hrpa. A on je...”

“Mrtav, je, to i ja vidim... Ne znam zašto. Zato jer je to, čini mi se, ispravno, rekao bih. Ne možemo mu staviti natrag njegovu jebenu ruku ali možemo barem spriječiti muhe da seru po onome što je ostalo od njegovog nosa.”

“U redu,” pokorno je rekao Norris. “U redu, šerife.” “Norris, misliš li da bi me mogao zvati 'Alan', kad bi stvarno poradio na tome? Kad bi vježbao?”

“Jasno, šerife, mislim da bi.”

Alan zagunđa i baci posljednji pogled na dio jarka koji će, kad se on vrati, po svoj prilici biti uokviren jarko žutim trakama s natpisom MJESTO ZLOČINA NE PRILAZI pričvršćenim na barikade. Okružni mrtvozornik će biti ovdje. Henry Payton iz teritorijalne policijske uprave u Oxfordu bit će ovdje. Fotograf i tehničari iz odjela za zločine pri javnom tužiteljstvu, vjerojatno neće – osim ako se netko od njih već ne nalazi na ovom području zbog nekog drugog slučaja – ali stići će i oni malo kasnije. Do jedan poslijepodne, tu će biti i putujući laboratorij teritorijalne policije, zajedno s forenzičarima i jednim tipom čiji je posao da umiješa gips i napravi odljev tragova automobilskih guma, koje Norris nije pregazio kotačima svojih patrolnih kola, jer je bio dovoljno pametan ili dovoljno sretan (Alan se, s dosta oklijevanja, odlučio za – sretan).

I do čega će to dovesti? Pa, samo do ovog. Napola pijani starac je stao iz usluge neznancu. (Uskači ovamo, dečko, Alan ga je mogao čuti, Ja idem samo nekoliko kilometara dalje ali ipak ćeš odmaknuti malo dalje svojim putem), a ovaj mu je odgovorio tako da ga je nasmrt pretukao i zatim ukrao njegov kamionet.

Alan je pretpostavljao da je stranac zamolio Homera da stane – najvjerojatniji je izgovor bio da mora mokriti – a kada je kamion stao izvukao je stranca vani i...

Ah, ali to bi se dogodilo samo ako bi se razljutio. Jako, jako razljutio.

Još jednom je pogledao na mjesto gdje je Norris Ridgewick čučao uz okrvaljeni komad mesa, što je nekada bilo čovjek, brižljivo tjerajući muhe od onog što je nekada bilo Homerovo lice, osjećajući kako mu se okreće želudac.

Bio je samo starac, ti kurvin sine, samo starac koji je već bio polumrtav, koji je imao samo jedno rame i čije je jedino zadovoljstvo bilo prvenstvo u kuglanju. Zašto ga nisi samo onesvjestio, ostavio ga kraj kamioneta... živog. Bila je topla noć, a čak da je bilo i hladnije, bilo bi O.K. Zašto to? Čovječe, nadam se da ću imati priliku upitati te to.

Je li razlog bitan? Homeru Gamacheu zasigurno nije. Više ne. Više mu nikakav razlog neće biti važan. Jer, nakon što ga je onesvijestio, neznanac ga je izvukao iz kabine i bacio u jarak, najvjerojatnije, vukući ga za pazuh. Alanu nisu bili potrebni momci iz Capital Crimesa da očitaju otiske Homerovih cipela. Čitavo je vrijeme taj čovjek otkrivao Homerovu nesposobnost. A dolje, u jami, otrgnuo je starčevu umjetnu ruku i udarao ga je njome do smrti.

PET

96529Q

“Čekaj, čekaj,” glasno je rekao Warren Hamilton, pripadnik teritorijalne policije države Connecticut, iako je bio sam u patrolnim kolima. Bila je večer, drugog srpnja, nekih tridesetpet sati nakon što je tijelo Homera Gamachea otkriveno u gradiću države Maine, za kojeg teritorijalac Hamilton nikada nije čuo.

Bio je na parkiralištu McDonaldsa na auto-cesti Westport I-95 (jug). Prešlo mu je u naviku da zalazi na parkirališta benzinskih postaja i motela dok obilazi glavne prometnice; ako se uvučeš u zadnji red parkirališta, noću, s ugašenim svjetlima, zalome ti se ponekad i neki dobri pretresi. I više nego dobri. Strašni. Kad je slutio da bi mogao biti na tragu neke takve prilike, vrlo često je govorio sam sa sobom. Ti solilokviji su najčešće počinjali sa Čekaj, čekaj, pa prerastali u nešto kao Da mi provjerimo tog seronju ili Pitaj mamu je l' ti vjeruje. Kad bi nanjušio nešto sočno, teritorijalac Hamilton je jako volio pitati mamu za mišljenje.

“Što mi tu imamo?” mrmljao je ovog puta, i okrenuo patrolna kola. Prošao kraj jednog camaroa. Kraj toyote koja je na bakrenom sjaju natrijskih svjetiljki izgledala kao lagano odstajala konjska balega. I... ta-DA! Jedan stari GMC kamionet koji je izgledao narančast pod svjetlom, što je značilo da je – ili, nekada bio – bijeli ili svijetlosivi.

Upalio je reflektoricu i usmjerio je na tablicu. Po skromnom mišljenju teritorijalca Hamiltona, tablice su se popravljale. Države su, malo po malo, stavljale male sličice na njih.

Tako ih se moglo lakše identificirati noću, kad su različiti uvjeti osvjetljenja pretvarali stvarne boje u sve moguće prividne nijanse. A za očitavanje tablica, najgore od svih osvjetljenja, bile su ove proklete narančaste svjetiljke. Nije bio siguran jesu li onemogućavale silovanja i prepade kao što je bilo namijenjeno, ali vrlo je dobro znao da su zbog njih vrijedni policajci kao on kleli tablice na ukradenim autima i vozilima bjegunaca.

Male slike su to dosta popravile. Kip slobode je bio Kip slobode i na jarkom suncu i pod neumoljivim sjajem tih bakreno-narančastih prokletinja. I ma kakve boje, Dama Slobode je značila New York.

Isto kao što je taj jebeni rak na kojeg sam uperio snop svjetla, značio Maine. Ne trebaš više trošiti oči na natpise kao MALA ZEMLJA ZA VELIKI ODMOR, ili pogađati nije li ono što izgleda ružičasto ili narančasto ili svijetloplavo, u svari bijelo. Samo potražiš jebenog raka. Zapravo, to je bio jastog, znao je Hamilton, ali jebeni rak pod bilo kojim imenom i dalje ostaje jebeni rak, i on bi prije progutao čisto govno ravno iz svinjske guzice nego što bi jednog takvog jebenog račića strpao sebi u usta, ali, svejedno, bilo mu je silno drago što postoje.

Pogotovo, kad krene u potjeru za tablicom s račićem, kao noćas.

“Pitaj mamu, je li ovo vjeruje”, promrmljao je i zakočio. Skinuo je blok s magnetizirane trake koja ga je pridržavala na sredini vozačke ploče, ravno iznad mjenjača, okrenuo stranicu s praznim formularom, koju su svi murjaci držali kao zaštitu za prave podatke (ne treba baš svatko zavirivati u brojeve policiji naročito zanimljivih registarskih tablica, dok murjak kojem taj popis pripada grabi hamburger ili se na brzinu prazni na najbližoj pumpi), i palcem prešao listu.

I evo ga. 96529Q; država Maine; postojbina jebenih rakova.

Prethodni postupak je teritorijalcu Hamiltonu pokazao da u kabini kamioneta nema nikoga. Postojala je polica za pušku, ali prazna. Bilo je moguće – ne vjerojatno, ali moguće – da je u stražnjem dijelu vozila bilo nekoga. Bilo je čak moguće i da taj netko u stražnjem dijelu vozila ima pušku koja na tu policu pripada. Vjerojatnije, vozač je ili odavno otišao, ili proždire hamburger, tamo unutra. Svejedno...

“Stari murjaci, hrabri murjaci, ali ne stari hrabri murjaci”, tiho je rekao teritorijalac Hamilton. Pomaknuo se i polako provezao duž poredanih vozila. Još dvaput je zastao, oba puta upalivši svjetlo, iako se nije ni potrudio da pogleda aute koje je osvjetlio. Postojala je mogućnost da je gospodin 96529Q, na povratku iz hranilišta-praznilišta vidio Hamiltona kako osvjetljava ukradeni kamionet, no ako vidi da je policijski auto produžio dalje i provjerava ostala vozila, možda neće odmagliti.

“Što je sigurno, sigurno je, jer kad je kasno, kasno je, i to ti je sve!” uzviknuo je teritorijalac Hamilton. To je bio još jedan njegov favorit, ne toliko važno koliko hoće li mama povjerovati, ali blizu.

Zakrenuo je na parkirališno mjesto odakle je mogao promatrati kamionet. Javio se svojoj bazi, manje od šest kilometara dalje, i rekao im da je našao GMC kamionet kojeg Maine traži u vezi jednog ubojstva. Tražio je pojačanje i rečeno mu je da uskoro stiže.

Hamilton nije primijetio nikoga tko bi mu se približavao kamionetu i zaključi da ne bi bilo prehrabro kad bi se on, uz oprez, približio. U stvari, ispao bi kukavica kad bi i dalje sjedio u mraku kad stignu jedinice pojačanja.

Izašao je iz patrolnih kola otvorivši futrolu svog pištolja, ali ga nije izvukao. Izvukao je svoju spravu samo dvaput na dužnosti a ispalio nije uopće. A nije htio ni sada. Prišao je kamionetu pod kutom koji mu je omogućio da motri i kamion – osobito stražnji dio kamiona – i prilaz od birtije. Zastao je kad su iz restorana muškarac i žena krenuli prema Fordovoj limuzini tri reda bliže restoranu, pa krenuo dalje kad su oni ušli u svoj auto i uputili se prema izlazu.

S rukom i dalje na dršci svog revolvera, Hamilton je spustio lijevu ruku na bedro. Po Hamiltonovom skromnom mišljenju, popravljali su se i službeni remeni. On je, i kao odrastao i kao dječak, bio veliki obožavatelj Batmana, iliti Maskiranog Viteza – zapravo, slutio je, Batman je bio jedan od razloga zbog kojega je on postao pajkan (to je bio jedan mali nevažni podačić kojeg nije naveo u svojoj prijavi). Njemu omiljeno Batmanovo pomagalo nije bila Batmotka ili Batarang, čak ni sam Batmobil, nego remen s potrepštinama Maskiranog Viteza. Taj divni dio opreme bio je kao izlog svaštarnice: bilo je ponešto za svaku priliku, bio to konopac, naočale za noć, ili nekoliko ampula omamljujućeg plina. Njegov službeni remen nije bio ni približno tako dobar, ali na lijevoj strani su ipak bila tri obruča s tri vrlo korisna predmeta. Jedan je bio cilindar na bateriju prodavan pod nazivom Pas, sjedi! Kad pritisneš crvenu tipku na vrhu, Pas, sjedi! emitira ultrazvučni zvižduk koji čak i pobješnjele pit-bulove pretvara u masu mlohavog tijesta. Do njega je bila limenka pod pritiskom, Mace (Batmanov omamljujući plin u izvedbi policije države Connecticut), a do spreja, baterijska svjetiljka od četiri galvanska članka.

Hamilton je skinuo bateriju s remena, upalio je, pa podigao lijevu ruku kako bi djelomično zaklonio snop svjetla. To je izveo ne pomaknuvši desnu ruku s drške revolvera. Stari murjaci; hrabri murjaci; ali ne stari hrabri murjaci.

Osvijetlio je stražnji dio kamioneta. Tamo unutra je bio jedan dronjak od cerade, no ništa drugo. Stražnji dio kamioneta bio je prazan kao i kabina.

Hamilton je ostao na opreznoj udaljenosti od GMC-a s račjim tablicama, cijelo vrijeme – to mu je bilo tako usađeno da na to nije ni pomislio. Sad se sagnuo i svjetlom prešao ispod kamioneta; zadnje mjesto odakle bi netko, tko mu želi zlo, mogao vrebati. Malo vjerojatno, no, kad na kraju odapne, ne bi htio da mu svećenik počne ispraćaj riječima, “Dragi prijatelji, okupili smo se ovdje da ožalimo malo vjerojatnu smrt policajca Warrena Hamiltona.” To bi bilo tres gnjusno.

Svjetlom je brzo preletio s lijeva nadesno, ispod kamiona, i nije opazio ništa osim zahrđalog auspuha koji će u skoroj budućnosti otpasti – a, sudeći po izgledu rupa na njemu, vozač pritom ne bi primijetio baš veliku razliku.

“Mislim da smo sami, dušo,” reče teritorijalac Hamilton. Zadnji put je ispitao područje oko kamioneta, osobito obrativši pažnju na prilaz od restorana. Nije uočio nikoga tko bi njega promatrao, pa je prišao kabini, do prozora na mjestu suvozača i uperio svjetlo unutra.

“Isuse, sranje,” Hamilton promrmlja. “Pitaj mamu je l' u ovo krasno sranje vjeruje.” Odjednom mu je bilo jako drago zbog narančastih svjetiljaka koje su obasjavale parkiralište i unutrašnjost kabine jer su ono što je, znao je, bilo smeđe, pretvorile u boju gotovo crnu i krv je tako izgledala više kao tinta. “Ovako se vozio? Isuse Kriste, cijelim putem iz Mainea on se vozio ovako? Pitaj mamu...”

Oborio je baterijsku svjetiljku. Sjedalo i pod GMCa bili su pravi kotac. Vidio je limenke piva, bezalkoholnih pića, prazne ili gotovo prazne vrećice čipsa i drugih grickalica, kutije koje su prije sadržavale Big Macove. Grumen nečeg što je izgledalo kao žvakaća guma bilo je priljepljeno na metalnu ploču iznad rupe gdje je nekada bio radio. Bilo je i nekoliko opušaka cigareta bez filtera u pepeljari. A najviše, bilo je krvi.

Potočići i mrlje krvi na sjedalu. Volan je bio crn od krvi. Sasušeni ispljuvak krvi širio se po trubi, gotovo potpuno prekrivajući tamo ugrađeni Chevroletov znak. Bilo je krvi na unutrašnjoj kvaki uz vozačko sjedalo, krvi na retrovizoru – ta mrlja je bila mala, kružna, s tendencijom ka ovalu, i Hamilton pomisli da je Gospodin 96529Q možda tu ostavio gotovo savršeni otisak palca u krvi svoje žrtve kad je podešavao svoj retrovizor. Bila je i velika mrlja zgrušane krvi na jednoj od kutija Big Maca. Kao da je tu ostalo i nešto kose, tako je izgledalo.

“Što je rekao curi na kiosku?” promrljao je Hamilton. “Porezao se kod brijanja?”

Iza njega se začuje škriputavi zvuk. Hamilton se naglo okrene; osjećao se prespor, osjećao se i previše siguran da je, usprkos svojim rutinskim predostrožnostima, bio previše hrabar da bi stigao ostariti, jer u ovome nije bilo ničeg rutinskog, ne, gospodine, tip ga je dočekao iza leđa i uskoro će biti još krvi u kabini starog chevroletovog kamioneta, njegove krvi, jer tip koji ovakvu pokretnu klaonicu može dovesti iz Mainea gotovo do granice države New York bio je psihopat, tip kakav bi jednog policajca ubio ne razmišljajući ništa više nego da kupuje litru mlijeka.

Hamilton isuče svoj revolver po treći put u karijeri, palcem ga otkoči i gotovo okine (dvaput, triput), u potpunu tamu; bio je napet do krajnosti. Ali tamo nije bilo nikoga.

Polako je spustio pištolj, a krv mu je bubnjala u sljepoočnicama.

Mali nalet vjetra uznemiri noć. Ponovo, škriputava buka. Na podu ugleda kutiju Filet-O-Fish, baš iz ovog ovdje McDonaldsa, bez sumnje, kako mudro, Holmes, nije spomena vrijedno, Watsone, bilo je stvarno jednostavno – odskočila je metar-dva na dašku povjetarca a onda se umirila.

Hamilton ispusti dug, drhtav uzdah i pažljivo olabavi stisak na okidaču svog revolvera. “Eto, zamalo si se osramotio, Holmes,” rekao je glasom koji nije bio potpuno miran. “Zamalo si zaglibio u CR-14.” CR-14 je bio formular za iskazivanje “metaka ispaljeno kom.”

Razmišljao je bi li pištolj vratio u futrolu, sad kad je bilo jasno da osim prazne kutije ribljeg sendviča nema na što pucati, a onda odluči da će ipak pričekati dok ne ugleda jedinice pojačanja. Dobro mu je sjeo u ruku. Ohrabrujući osjećaj. Jer, nije se radilo samo o krvi ili činjenici da se čovjek kojeg je neki pajkan iz Mainea tražio zbog ubojstva mirno provezao nekih šesto kilometara u tom svinjcu. Oko kamioneta osjećao se smrad kao oko mjesta na nekom seoskom putu gdje je auto udario i smrskao tvora. Nije znao hoće li ga osjetiti i policajci koji dođu u pojačanje, ili je to bilo samo njemu namijenjeno, i nije ga bilo baš ni briga. Nije to bio miris krvi, ili trule hrane, ili običan ljudski smrad. To je, pomisli on, baš smrad nečeg lošeg. Nečeg vrlo lošeg, vrlo lošeg. Dovoljno lošeg da on nije htio spremiti revolver iako je bio gotovo siguran da je vlasnik tog smrada otišao, vjerojatno satima ranije – nije čuo nikakve pucketave zvukove koji bi dopirali iz motora koji je još topao. Nije bilo važno. To nije promijenilo ono što je znao: neko vrijeme, ovaj kamionet je bio jazbina jedne strašne životinje, i on se nije htio izložiti ni najmanjem riziku da se ta životinja vrati i zatekne ga nespremnog. Mama se mogla kladiti na to.

Stajao je tamo, pištolj u ruci, dlake na vratu naježene, i činilo se, jako dugo je prošlo dok jedinice pojačanja napokon nisu stigle.

ŠEST

SMRT U VELIKOM GRADU

Dodie Eberhart je popizdila, a kad Dodie Eberhart popizdi, to znači da u državnoj metropoli ima jedna ženska s kojom se ne treba zajebavati. Uspinjala se stepenicama stambene zgrade na L Streetu upornošću (a zamalo i zapreminom) nosoroga dok prelazi čistinu usred savane. Njena modra haljina se napinjala i opuštala na poprsju prevelikom da bi ga se jednostavno nazvalo raskošnim. Njezine mesnate ruke lamatale su kao klatna.

Prije dosta godina, ova žena je bila jedna od najprivlačnijih vašingtonskih kolgerli. U to doba, zbog svoje visine – metar osamdeset – i privlačnog izgleda, bila je puno više od običnog dobrog komada; bila je tako tražena da je noć s njom vrijedila gotovo kao trofej u salonu sportski nastrojene gospode, a tko bi dovoljno pažljivo promotrio fotografije s raznih vašingtonskih prijema i soareja, snimljenih za vrijeme druge Johnsonove i prve Nixonove administracije, na mnogima je mogao pronaći Dodie Eberhart, najčešće pod ruku s nekim čovjekom čije se ime često pojavljivalo u ozbiljnim političkim člancima i esejima. Već i zbog njene visine, bilo ju je teško promašiti.

Dodie je bila kurva sa srcem bankovnog blagajnika i dušom poduzetnog žohara. Dvije njene redovne mušterije, jedan senator demokrat a drugi republikanski zastupnik poprilične političke težine, opskrbili su je s dovoljno gotovine da se povuče iz posla. A to nisu učinili baš svojevoljno. Dodie je bila svjesna da se opasnosti od oboljenja baš i ne smanjuju (a visoki vladini službenici su podložni AIDS-u i brojim omanjim – ali svejedno zabrinjavajućim – spolnim bolestima kao i običan svijet.) Isto tako, nisu se smanjivale ni njene godine. A nije imala ni potpuno povjerenje da će joj ta gospoda ostaviti nešto u svojim oporukama, kako su obećali. Žalim, rekla im je, ali ja više ne vjerujem ni u Djeda Mraza ni u Svetog Nikolu, shvaćate, mala Dodie je sama na svijetu.

Mala Dodie je tim novcem kupila tri stambene zgrade. Prošle su godine. Sedamdeset kila koje su moćne muškarce bacale na koljena (obično, dok je pred njima stajala gola) sad se pretvorilo u stodvadeset. Ulaganja koja su dobro išla sredinom sedamdesetih presušila su u osamdesetima, dok su, izgleda, u cijeloj zemlji svi drugi s dionicama na burzovnom tržištu, napredovali. Imala je dva izuzetna brokera na svojem kratkom platnom spisku sve do kraja aktivnog razdoblja svoje karijere; bilo je dana kad je žalila što ih nije zadržala kad se povukla.

Jedna stambena zgrada je propala '84.; druga '86., nakon katastrofalnog ispitivanja porijekla imovine. Držala se ove preostale, na L Streetu, grčevito, kao gubitnik u smrtonosnoj igri Monopolyja, uvjerena da je u dijelu grada kojem samo što nije Krenulo. Ali, još nije Krenulo, a ona je smatrala da neće Krenuti još barem godinu – dvije... ako i tada. Kad to bude, namjeravala je pokupiti stvari i odseliti na Arubu. U međuvremenu, gazdarica koja je nekada bila najtraženija ševa glavnoga grada, mora nekako izdržati.

A to je ona uvijek znala.

I tako je namjeravala i dalje.

I Bog neka sačuva onog tko joj se nađe na putu.

Kao Frederick Clawson, “Gospodin Velika Gubica” na primjer.

Stigla je do odmorišta na drugom katu. Guns n' Roses su treštali iz stana Shulmanovih.

“ISKLJUČI TAJ JEBENI GRAMOFON!” zaurlala je punim plućima... a kad Dodie Eberhart podigne glas do svojih najviših decibela, pucaju prozorska stakla, prskaju ušni bubnjići male djece, a psi padaju mrtvi.

Muzika je iz urlika u trenu prešla u šapat. Mogla je osjetiti kako Shulmani drhture jedno do drugog kao par prestrašenih psića u olujnoj noći, i mole se da Zla Vještica L Streeta ne dolazi njima u posjetu. Bojali su je se. Što nije bilo glupo. Shulman je bio pravnik u moćnoj tvrtki, ali još je bio dva čira na želucu daleko od moći koja bi ušutkala Dodie. Kad bi je on sad, u ovom razdoblju svog mladog života, razjario, njegova crijeva bi joj poslužila kao halteri, i on je to znao, što joj je pričinjavalo zadovoljstvo.

Kad ti iscure i bankovni računi i zarada od ulaganja, moraš se iskaliti tamo gdje možeš.

Dodie skrene iza ugla ne zastajkujući i krene uza stepenice na treći kat, gdje je Frederick “Gubica” Clawson živio u samotnoj raskoši. Hodala je istim ravnomjernim kasom nosoroga po savani, podignute glave, ni najmanje bez daha usprkos svojoj težini, a stepenište je podrhtavalo do srži, usprkos čvrstini.

Ovome se veselila.

Clawson nije bio čak ni na najnižem stupnju pravničke ljestvice. Zapravo, za sada nije uopće bio na ljestvici. Kao svi studenti prava koje je ikada srela (uglavnom, kao stanare; jasno, ona nijednog takvog nije potrošila u svom, kako je ona to sad tumačila, “drugom životu”), bio je spoj, prvenstveno, velikih aspiracija i male zarade, oboje na bogatoj podlozi od govnarija. Dodie nije, u pravilu, brkala te elemente. Padanje na pravnička sranja, po njenom shvaćanju, bilo je jednako loše kao da nekome da besplatno. Jednom kad počneš s takvim ponašanjem, možeš si ga objesiti na klinac.

Govoreći figurativno, dakako.

A ipak, Frederick “Gubica” Clawson je djelomično probio njenu obranu. Kasnio je sa stanarinom već četiri puta za redom, a ona je to dopustila jer ju je uvjerio da je u njegovom slučaju stara istrošena priča zaista istina (ili može postati): njemu je zaista trebao stići novac.

Ne bi mu uspjelo da joj je tvrdio da je Sidney Sheldon zapravo Robert Ludlum ili da je Victoria Holt u stvari Rosemary Rogers, jer baš je briga za te ljude ili milijarde njima sličnih piskarala. Njoj su se sviđali krimići, a ako su bili pravi, sočni krimići, to bolje. Ima dosta ljudi, pretpostavljala je, koji padaju na romantičnu ljigu i špijunska sranja, ako je lista bestselera u nedjeljnom Postu bila ikakav pokazatelj, no ona je čitala Elmora Leonarda godinama prije no što je dospio na top-listu, a razvila je i veliku sklonost za Jima Thompsona, Davida Goodisa, Horacea McCoya, Charlesa Willeforda i ostalo društvo. Ako hoćete kratko i slatko, Dodie Eberhart je voljela romane u kojima ljudi pljačkaju banke, ubijaju se međusobno i svojim ženama pokazuju koliko ih vole uglavnom ih mlateći nasmrt.

Po njezinu mišljenju, George Stark je – ili, bio je – najbolji od njih. Bila je njegova vjerna obožavateljica od Tako to radi Machine i Oxfordskog Bluesa sve do Jašući u Babilon, što je, izgleda, bilo zadnje.

Gubica iz stana na trećem katu bio je okružen bilješkama i Starkovim romanima, prvi put kad je došla da ga napraši zbog stanarine (tog puta je kasnio samo tri dana, ali jasno, ako im daš prst oni zgrabe ruku), i nakon što je sredila stvar i on obećao da će joj do sutra u podne ispostaviti ček, upitala ga je jesu li sabrana djela Georgea Starka sad propisana literatura za pravničku karijeru.

“Ne,” Clawson je rekao s blistavim, veselim i krajnje pohlepnim osmijehom, “ali jednu bi mogla financirati.”

Više nego išta drugo, zaveo ju je taj osmijeh i zbog toga je, u njegovom slučaju, olabavila tamo gdje je u svim ostalim slučajevima navaljivala brutalno čvrsto. Vidjela je taj osmijeh puno puta ranije u ogledalu. Vjerovala je tada da takav osmijeh ne može biti lažan i, usput rečeno, vjerovala je u to još uvijek. Clawson je stvarno imao prave stvari o Thaddeusu Beaumontu; pogreška je bila što je tako čvrsto vjerovao da će se Beaumont složiti s planovima takvog 'Gubice' kao što je Frederick Clawson. A to je bila i njena pogreška.

Pročitala je jedan od dva Beaumontova romana – Purpurna izmaglica – nakon što je Clawson objasnio što je otkrio, i smatrala ga je izuzetno glupom knjigom. Usprkos prepisci i fotokopijama koje joj je Gubica pokazao, teško bi, ili nikako, povjerovala da su oba pisca isti čovjek. Samo... negdje oko tri četvrtine, otprilike kad je bila spremna da tu dosadnu govnariju zavitla preko sobe i zaboravi na cijelu stvar, bila je jedna scena u kojoj seljak ubija konja. Konj je imao dvije noge slomljene i moralo ga se ubiti, ali stvar je bila u tome što je stari farmer John u tome uživao. Stavio je, točnije, cijev pištolja konju uz glavu i onda se izdrkao, pritisnuvši obarač u trenutku klimaksa.

Kao da je, pomislila je ona, Beaumont otišao po kavu kad je stigao do tog mjesta... a George Stark uskočio i napisao scenu, kao književni patuljak Cvilidreta. Naravno, to je bilo jedino zrno žita u toj hrpi kukolja.

Pa, ništa od toga sad nije bilo važno. Dokazivalo je samo da nitko nije trajno imun na sranja. Gubica ju je provozao, ali to je bila, barem, kratka vožnja. I sad je završila.

Dodie Eberhart je stigla do odmorišta na trećem katu, ruka joj se već savila u stisnutu šaku, što se događalo kad nije vrijeme za uljudno kucanje nego za čekićanje, a onda je shvatila da čekićanje neće biti potrebno. Gubičina vrata stajala su širom otvorena.

“Muko Isusova!” Dodie promrmlja, nabravši usne. Ovo nije bio narkomanski kraj, ali kad je trebalo orobiti stan nekog idiota, narkosi su više nego spremno išli preko graničnih crta. Tip je bio još gluplji nego što je mislila.

Kucnula je po vratima i ona se otvore. “Clawson!” javila se glasom koji je obećavao zlo i pokoru.

Nije bilo odgovora. Pogledavši kroz kratki hodnik, vidjela je da su zastori u dnevnoj sobi navučeni a centralno svjetlo upaljeno. Radio je tiho svirao.

“Clawson, želim razgovarati s vama!”

Stupila je u kratki hodnik... i stala.

Jedan od jastuka sa sofe bio je na podu.

To je bilo sve. Nikakvog znaka da je stan poharao gladni narkos, ali njeni instinkti su bili i dalje naoštreni, i njen alarm proradi u trenu. Namirisala je nešto. Vrlo slabo, ali osjetilo se. Pomalo, kao hrana, pokvarena ali ne još trula. Nije bilo baš to, ali najbliže tome. Je li to kad prije omirisala? Je, činilo joj se.

A postojao je i drugi miris, iako ona ne bi rekla da je njuh na njega upozorava. Taj je odmah prepoznala. Ona i teritorijalac Hamilton iz Connecticuta smjesta bi se složili: to je bio miris nečeg gadnog.

Stajala je pred dnevnom sobom, gledala u prevrnuti jastuk, slušajući radio. Ono što uspon uz tri kata nije mogao izazvati, učinio je taj bezazleni jastuk – srce joj je brzo kucalo pod masivnom lijevom dojkom, a njen dah je bio šupalj. Nešto ovdje nije bilo u redu. Jako nije bilo u redu. Pitanje je bilo, hoće li ona postati dio toga ako tu ostane, ili neće.

Zdrav joj je razum govorio neka ode, ode dok još može, a zdrav razum je bio jak. Znatiželja joj je govorila neka ostane i proviri... a to je bilo jače.

Gurnula je glavu kroz ulaz u dnevnu sobu i pogledala najprije desno, gdje je bio lažni kamin, dva prozora s pogledom na L Ulicu, i ne puno više od toga. Pogledala je nalijevo i njena glava se odjednom zaustavi. Zapravo, kao da je ostala prikovana u toj pozi. Njezine se oči rašire.

Taj zapiljeni pogled nije bio dulji od tri sekunde, ali njoj se činilo puno dulje. A vidjela je sve, sve do nasitnijih pojedinosti; njen um je snimao vlastitu sliku onoga što vidi, jasnu i oštru kao one koje će policijski fotograf uskoro snimiti.

Vidjela je dvije boce Amstel piva na stoliću, jedna prazna a druga napola puna, s pjenom još u grliću boce. Vidjela je pepeljaru s natpisom CHICAGOLAND! na zakrivljenoj površini. Vidjela je dva opuška, bez filtera, zgnječena usred nedirnute bjeline pepeljare iako Gubica nije pušio – barem ne cigarete. Vidjela je malu plastičnu kutijicu, nekada punu krupnih pribadača, ležala je iskrenuta između boca i pepeljare. Pribadače kojima je Gubica obično pričvršćivao stvari na kuhinjski panel za poruke uglavnom su bile razasute po staklenoj površini stolića. Neke su se, vidjela je, zaustavile na jednom otvorenom primjerku časopisa People, onom s člankom o slučaju Thad Beaumont/George Stark. Vidjela je gospodina i gospođu Beaumont kako se rukuju nad Starkovim grobom, iako su, odavde, bili okrenuti naglavačke. To je bio tekst koji, po Fredericku Clawsonu, nikad neće biti objavljen. Umjesto toga, učinit će njega umjereno bogatim čovjekom. U tome je pogriješio. U stvari, pogriješio je, izgleda, u svemu.

Mogla je vidjeti i Fredericka Clawsona, koji je od gospodina Gubice postao bezglavi; sjedio je u jednom od svoja dva naslonjača u dnevnoj sobi. Bio je svezan. Bio je gol, odjeća odbačena u smotanoj kugli pod stolić. Spazila je krvavu rupu na njegovim preponama. Testisi su još bili tamo gdje pripadaju; penis mu je bio nabijen u usta. Bilo je mjesta, jer je ubojica Gubici odsjekao i jezik. Taj je bio priboden na zid. Pribadača je bila zarivena u ružičasto meso tako duboko da je uspjela vidjeti samo nacereni polumjesec jarko žutog vrha pribadače, a njen um je i to, ne posustajući, snimio. Ispod, niz tapetu, slijevala se krv stvarajući krivudavi lepezasti lik.

Drugom pribadačom, jednom svijetlozelene glave, ubojica je pribio drugu stranicu članka iz People časopisa na gola prsa bivše velike Gubice. Lice Liz Beaumont nije mogla vidjeti – bilo je prekriveno Clawsonovom krvlju – ali vidjela je ženinu ruku, pružala je pladanj s kolačićima na uvid nasmiješenom Thadu. Sjetila se, ta slika je naročito razjarila Clawsona. Kakva namještaljka! uzviknuo je. Ona mrzi kuhati – to je rekla u jednom intervjuu kad je Beaumont objavio svoj prvi roman.

Iznad odsječenog jezika pribodenog na zid, u krvi su, prstom, bile napisane ove tri riječi: VRAPCI PONOVO LETE.

Isuse Kriste, pomislio je neki udaljeni dio njenog uma. To je baš kao priča Georgea Starka... kao nešto što bi učinio Alexis Machine.

Njoj iza leđa, dopre lagani zvuk udarca.

Dodie Eberhart vrisne i naglo se okrene. Machine je nasrnuo na nju sa svojom strašnom britvom, njen čelični sjaj sad obložen krvlju Fredericka Clawsona. Njegovo lice bila je izobličena maska od ožiljaka, sve što mu je Nonie Griffiths ostavila nakon što ga je isjeckala na kraju Tako to radi Machine, i...

A onda uopće nikoga nije bilo tamo.

Vrata su se zalupila, kako vrata koji put znadu, to je bilo sve.

Je li baš tako? pitao je udaljeni dio njezina uma... samo što je sad bio bliže, podižući svoj glas, podstaknut strahom.

Stajala su djelomično otvorena, bez ikakvih problema, kad si dojurila uz stepenice. Ne širom otvorena ali dovoljno da se vidi kako nisu zalupljena.

Njene oči se sad vrate pivskim bocama na stoliću. Jedna prazna. Jedna napola puna, s pjenom još u grliću.

Ubojica je bio iza vrata kad je ona ušla unutra. Da je okrenula glavu, gotovo sigurno bi ga vidjela... i sad bi i ona bila mrtva.

I dok je stajala tamo, hipnotizirana slikovitim ostacima Fredericka “Gubice” Clawsona, on je jednostavno izašao, zatvorivši vrata za sobom.

Snaga istekne iz njenih nogu i ona klone na koljena, kao u nekoj naopakoj skrušenosti; izgledala je kao djevojčica na pričesti. Njen um se divlje okretao oko jedne misli, kao zamorac na kotaču: Oh nisam smjela vrisnuti on će se vratiti, oh nisam smjela vrisnuti, on će se vratiti, oh nisam smjela vrisnuti...

A onda ga je čula, jednoliki bat njegovih velikih stopala po sagu u predsoblju. Kasnije, uvjerila je samu sebe da su to Shulmani opet odvrnuli svoj stereo, a ona je zamijenila uporni tutanj basa za korake, ali u tom trenu, bila je uvjerena da je to Alexis Machine i da se vraća... čovjek tako odlučan i tako ubistven da ga čak ni smrt ne bi zaustavila.

Po prvi put u svom životu, Dodie Eberhart se onesvijestila.

Pribrala se manje od tri minute kasnije. Noge je još nisu držale, pa je, s kosom preko lica, otpuzala kratkim hodnikom do vrata stana. Pomislila je da otvori vrata i pogleda van, ali na to se nije uspjela natjerati. Okrenula je, umjesto toga, patentnu bravu, pa spustila zasun i utjerala sigurnosnu šipku u njeno ležište. Nakon toga, sjela je naslonjena na vrata, dahćući, a svijet je bio siva izmaglica. Bila je jedva svjesna da se zaključala unutra s osakaćenim lešom, ali to nije bilo tako loše. Nije bilo uopće loše, ako uzmemo u obzir alternative.

Malo po malo, snaga joj se vratila i bila je u stanju stati na noge. Šmugnula je iza ugla, na kraju hodnika, u kuhinju, gdje je bio telefon. Oči je držala podalje od onog što je od gospodina Gubice ostalo, iako je to bio uzaludan napor; vidjet će još dugo tu sliku u svom umu, u svoj stravičnoj jasnoći.

Pozvala je policiju, a kad su došli, nije ih htjela pustiti unutra dok jedan od njih nije ugurao svoju iskaznicu ispod vrata.

“Kako se zove vaša žena?” pitala je pajkana kojeg je njegova značka identificirala kao Charlesa F. Toomeya, Jr. Glas joj je bio piskutav i nesiguran, nimalo sličan njenom uobičajenom. Ni bliski prijatelji (da ih je uopće imala) ne bi je prepoznali.

“Stephanie, gospođo,” strpljivo je odgovorio glas s druge strane vrata.

“Mogu nazvali vašu stanicu i provjeriti, znate!” ona je gotovo vrisnula.

“Znam da možete, gospođo Eberhart,” glas odgovori, “ali bit ćete sigurniji ako nas pustite unutra, je li tako?”

I zato što je još uvijek prepoznavala Glas Murjakov lako kao što je prepoznala Smrad nečeg Lošeg, otključala je vrata i pustila unutra Toomeya i njegovog partnera. Kad su ušli, Dodie učini još nešto što nikad prije nije: prepusti se histeriji.

SEDAM

POLICIJSKA POSLA

1

Thad je bio gore u svojoj radnoj sobi, pisao je, kad je stigla policija.

Liz je u dnevnoj sobi čitala knjigu dok su se William i Wendy natezali u velikoj školici koju su dijelili. Ona je otišla do vrata, pogledavši kroz jedan od uskih ukrasnih prozora sa strane prije nego što će otvoriti. Navika koju je stekla zbog onog što su u šali nazivali Thadovim “debijem” u časopisu People. Najezda posjetilaca – većinom, površnih znanaca, u zanimljivoj mješavini znatiželjnih mještana i nekoliko potpunih stranaca (ovi zadnji, bili su odreda obožavatelji Starka) – počela je opadati. Thad je to zvao “sindromom razgledavanja živih krokodila” i tvrdio da će se sve ispuhati za tjedan ili dva. Liz se nadala da je u pravu. U međuvremenu, brinula je da bi neki od sljedećih gostiju mogao biti ludi lovac na krokodile od one vrste koja je ubila Johna Lennona, i najprije bi provirila kroz bočne prozore. Nije znala bi li prepoznala bona fide luđaka kad bi ga vidjela, ali mogla je barem Thadov tok misli sačuvati od skretanja ona dva sata svakog jutra, koje je provodio u pisanju. Nakon toga, sam je odlazio na vrata, obično, dobacivši joj pogled malog dječaka, pun krivnje, na što nije znala kako bi odgovorila.

Ovog subotnjeg jutra, troje ljudi na stepenicama nisu obožavatelji ni Beaumonta ni Starka, zaključila je ona, a ni luđaci... osim ako se u zadnje vrijeme nisu dali na vozanje policijskih patrolnih kola. Otvorila je vrata, osjećajući neugodni ubod kojeg čak i najnedužniji ljudi moraju osjetiti kad se policija pojavi nepozvana. Kad bi imala djecu dovoljno staru da sad negdje vani divljaju, ovog kišnog subotnjeg jutra, pretpostavljala je, već bi se zapitala je li s njima sve u redu. “Da?”

“Jeste li vi gospođa Elizabeth Beaumont?” upitao je jedan od njih.

“Da, jesam. Mogu li vam pomoći?”

“Je li vaš suprug kod kuće, gospođo Beaumont?” upitao je drugi. Obojica su nosili identične sive kišne kabanice i šešire teritorijalne policije.

Ne, to vi čujete duha Ernesta Hemigwaya koji tamo gore kucka, htjela je reći, ali naravno, nije. Najprije je nastupio strah od 'nekome se nešto dogodilo', a onda fantomska krivica zbog koje ti dođe da izvališ nešto oštro ili sarkastično, što bi, nije važno kojim točno riječima, govorilo: Odlazi. Nisi ovdje poželjan. Mi nismo ništa učinili. Idi i nađi nekog tko jest.

“Mogu li pitati, zašto bi ga htjeli vidjeti?”

Treći policajac je bio Alan Pangborn. “Policijska posla, gospođo Beaumont,” rekao je. “Možemo li s njim razgovarati, molim?”

2

Thad Beaumont nije vodio ništa nalik organiziranom dnevniku, ali ponekad je pisao o događajima u svom životu koji su ga zanimali, zabavili ili uplašili. Te bilješke je spremao u registrator, a njegova žena nije puno držala do njih. U stvari, od toga se ježila, iako to Thadu nije nikada rekla. Većinom su bile čudno bestrasne, gotovo kao da je dio njega stajao po strani i izvještavao o njegovom životu nekim vlastitim izdvojenim i gotovo bezinteresnim pogledom. Nakon posjete policije, u jutro četvrtog lipnja, napisao je dugu bilješku protkanu snažnom i neubičajenom emocijom.

Shvaćam sad Kafkin Proces i Orwellovu 1984. malo bolje. (Pisao je Thad.) Čitati ih samo kao političke romane i ništa više, to je ozbiljna pogreška. Pretpostavljam da depresija kroz koju sam prošao nakon što sam završio Plesače i ustanovio da iza toga nema ničega – osim Lizinog spontanog pobačaja, to jest – još uvijek stoji kao najteže emocionalno iskustvo našeg bračnog života, ali ovo što se danas dogodilo čini se još gore. Govorim si da je to zato što je doživljaj još svjež, ali slutim da je puno više od toga. Ako su moje razdoblje mraka i gubitak onih prvih blizanaca rane koje su se zaliječile, i ova nova rana će se, pretpostavljam zaliječiti... ali ne vjerujem da će je vrijeme ikada posve prekriti. I to će ostaviti svoj ožiljak, jedan kraći ali dublji – kao izblijedjeli trag od nenadanog uboda nožem.

Uvjeren sam da se policija ponašala u skladu sa svojim zakletvama (ako ih i dalje polažu, a ja mislim da je tako). A ipak je tada i sada, još uvijek, postojao osjećaj kao da sam u opasnosti da budem uvučen u nekakvu bezličnu birokratsku mašineriju, ne među ljude, nego stroj koji će metodički raditi svoje dok me ne samelje u komadiće... jer je mljevenje ljudi u komadiće posao tog stroja. Zvuk mojih krikova ne bi ni požurio ni odložio njegovu meljačku aktivnost.

Shvatio sam, Liz je bila nervozna kad je došla gore i rekla da me policija treba zbog nečeg ali njoj ne žele reći čega. Rekla je, jedan od njih je Alan Pangborn, šerif okruga Castle. Možda sam ga već sreo jednom ili dvaput, ali zapravo sam ga prepoznao samo zato jer mu se slika pojavljivala s vremena na vrijeme u gradskim novinama Castle Rocka.

Bio sam znatiželjan i zahvalan što se mogu odlijepiti od pisaćeg stroja, gdje moji karakteri uporno žele raditi stvari koje ja ne želim, i tako cijeli prošli tjedan. Ako sam išta pomislio, mislio sam, vjerojatno, da bi to moglo biti u nekakvoj vezi sa Frederickom Clawsonom, ili nekakav odjek članka iz People-a. I bilo je tako, iako ne onako kako sam ja mislio.

Ne znam mogu li točno opisati ton susreta koji je slijedio, ili ne. Ne znam čak ni znači li to uopće nešto, ali, čini mi se da je važno pokušati. Stajali su u hodniku kraj podnožja stepenica, tri krupna muškarca (nije čudo što ih ljudi zovu bikovima), s njih je pomalo kapalo na tepih.

“Jeste li vi Thaddeus Beaumont?” upitao je jedan od njih – to je bio šerif Pangborn – i tada se počela događati emocionalna promjena koju želim opisati (ili barem, na nju ukazati). Znatiželji i zadovoljstvu zbog, barem kratkotrajnog, oslobođenja od pisaćeg stroja pridružilo se čuđenje. I briga, pomalo. Moje puno ime, ali nema “gospodine”. Kao sudac kad se obraća optuženiku kojem će izreći presudu.

“Da, tako je,” rekao sam ja, “a vi ste šerif Pangborn. To znam, jer imamo kuću na jezeru Castle.” A onda sam pružio ruku, ta stara automatska gesta dobro dresiranog američkog muškarca.

Samo je pogledao, a na njegovom se licu pojavio izraz – kao da je otvorio vrata hladnjaka i otkrio da se pokvarila riba koju je kupio za večeru, tako je to bilo. “Ja se ne namjeravam s vama rukovati,” rekao je, “dakle, mogli biste ruku mirno spustiti i obojicu nas poštedjeti neugodnosti.” Jako čudno što je to rekao, ali to me nije toliko diralo koliko način na koji je to izgovorio. Kao da misli da sam skrenuo.

I upravo tako, bio sam prestravljen. Čak i sad mi je teško povjerovati kako brzo, kako prokleto brzo su moje emocije preletjele raspon od obične znatiželje i ponešto zadovoljstva zbog prekida u uobičajenoj rutini, do golog straha. U tom trenu znao sam da oni nisu tu samo zato da sa mnom o nečemu razgovaraju, nego zato što su vjerovali da sam ja nešto učinio, i u prvom trenutku užasa – “Ja se ne namjeravam s vama rukovati” – bio sam uvjeren da i jesam.

To je ono što želim izraziti. U trenutku mrtve tišine koja je slijedila Pangbornovo odbijanje da se sa mnom rukuje, pomislio sam, zapravo, da sam učinio svašta... i ne bih imao snage ne priznati svoju krivnju.

3

Thad polako spusti ruku. Krajem oka, vidio je Liz s rukama smotanim u čvrstu bijelu kuglu na njenim grudima, i odjednom poželi kad bi mogao biti bijesan na tog murjaka, koji je slobodno ušao u njegov dom a onda mu odbio ruku. Tog murjaka, čiji dohodak je, barem malim dijelom, plaćen porezima koje su Beaumontovi plaćali za svoju kuću u Castle Rocku. Tog murjaka koji je uplašio Liz. Tog murjaka koji je uplašio njega.

“No dobro,” reče Thad mirno. “Ako se ne želite rukovati sa mnom, onda ćete mi, možda, reći zašto ste ovdje.”

Za razliku od teritorijalaca, Alan Pangborn nije nosio kišnu kabanicu nego vodootpornu jaknu koja mu je dosezala samo do pasa. Posegnuo je u stražnji džep, izvukao karticu, i počeo čitati s nje. Thadu je trebao koji trenutak da shvati, slušao je jednu verziju upozorenja zvanog Miranda – o njegovim pravima.

“Kao što ste rekli, moje ime je Alan Pangborn, gospodine Beaumont. Ja sam šerif okruga Castle, Maine. Ovdje sam zato što vas trebam ispitati u vezi s krvnim deliktom. Ispitat ću vas u sjedištu teritorijalne policije u Oronou. Imate pravo na šutnju...”

“O Isuse mili, što je ovo?” Liz je upitala, a preko njezina glasa, Thad je čuo samog sebe kako govori, “Čekajte malo, samo malo, k vragu, čekajte.” To je namjeravao zarikati, ali iako je njegov mozak govorio plućima da odvrnu volumen do grmljavine za stišavanje pune predavaonice, najviše što je smogao bila je blaga primjedba koju je Pangborn lako preskočio.

Vratio je karticu u svoj stražnji džep.

“Thad?” Liz se priljubila uz njega kao malo dijete prestrašeno grmljavinom. Njene velike zapanjene oči zurile su u Pangborna. Tu i tamo nakratko bi zirnula prema teritorijalcima koji su izgledali dovoljno krupno da bi igrali obranu u profi nogometnom timu, ali uglavnom, njen pogled se zadržao na Pangbornu.

“Ne idem ja nikamo s vama,” Thad reče. Njegov glas je podrhtavao, poskakivao i spuštao se, mijenjajući registre kao glas mladog adolescenta. Još uvijek se pokušavao razbjesniti. “Ne vjerujem da me na to možete prisiliti.”

Jedan teritorijalac pročisti grlo. “Alternativa je,” rekao je, “da se mi vratimo po nalog za vaše privođenje, gospodine Beaumont. Na osnovi informacije koju posjedujemo, to bi bilo vrlo lako.”

Teritorijalac skrene pogled na Pangborna.

“Možda bi bilo pošteno dodati, šerif Pangborn je htio da ga ponesemo sa sobom. Uvjeravao nas je, a ja mislim da bi i uspio, da niste... neka vrsta javne ličnosti.”

Pangborn je izgledao zgađeno, moguće, tom činjenicom, moguće zato jer je teritorijalac Thada uputio u tu činjenicu, vrlo vjerojatno, zbog obje stvari.

Teritorijalac zapazi taj pogled, protrese svoje mokre cipele kao da mu je pomalo neugodno, ali nastavi dalje, svejedno. “U situaciji kakva je, vi to možete znati, ja u tome ne vidim problem.” Pogledao je upitno svog partnera, koji kimne. Pangborn je, ipak, i dalje izgledao zgađeno. I gnjevno. Izgleda, pomisli Thad, kao da bi me htio rasporiti noktima i omotati mi vlastita crijeva oko glave.

“To zvuči vrlo profesionalno,” rekao je Thad. Osjetio je olakšanje shvativši da mu se glas smiruje i barem malo vraća prisebnost. Htio je biti bijesan jer bijes će prigušiti strah, ali još nije mogao postići ništa više od začuđenosti. Osjećao se kao udaren u pleksus. “Ali zanemaruje činjenicu da ja nemam ni najblažeg pojma kakva je to ta prokleta situacija.”

“Kad bi mi vjerovali da je tako, ne bi bili ovdje, gospodine Beaumont,” Pangborn reče. Izraz gađenja na njegovu licu napokon je upalio: Thad je odjednom bio razjaren.

“Nije me briga što vi mislite!” rekao je Thad. “Rekao sam, znam tko ste, šerife Pangborn. Moja žena i ja imamo vikendicu u Castle Rocku od 1973. – davno prije nego što ste vi uopće čuli za to mjesto. Ne znam što radite ovdje, dvjesto kilometara od svog teritorija, ni zašto me gledate kao da sam trag ptičjeg izmeta na novom autu, ali mogu vam reći, ja s vama ne idem nikamo dok to ne saznam. Ako za to treba nalog za privođenje, idite i donesite ga. Ali hoću da znate, ako to učinite, bit ćete do vrata u hrpi uzavrelih govana a ja ću vam ložiti vatru. Jer ja nisam ništa učinio. Ovo je nedopustivo, bogamu. Jednostavno... nedopustivo! Bogamu!”

Sad je njegov glas dosegao punu jačinu, i oba teritorijalca su izgledala pomalo zatečeno. Pangborn nije. I dalje je zurio u Thada na onaj uznemirujući način.

U susjednoj sobi, jedno od blizanaca počne plakati.

“O, Isuse,” Liz zavapi, “što je ovo? Recite nam!”

“Idi, pazi na klince, dušo,” Thad reče, ne odvajajući pogled od Pangbornovog.

“Ali...”

“Molim te,” rekao je, a onda su obje bebe zaplakale. “Bit će u redu.”

Dobacila mu je zadnji drhtavi pogled, njene oči su govorile Obećaješ? a onda je otišla u dnevnu sobu.

“Želimo vas ispitati u vezi s ubojstvom Homera Gamachea,” rekao je drugi teritorijalac.

Thad odlijepi svoj uporni pogled od Pangborna i okrene se teritorijalcu. “Koga?”

“Homer Gamache,” ponovi Pangborn. “Reći ćete nam da vam njegovo ime ne znači ništa, gospodine Beaumont?”

“Ne, naravno, neću,” Thad reče, zapanjen. “Homer odnosi naše smeće na smetlište kad smo u gradu. Radi male popravke oko kuće. Izgubio je ruku u Koreji. Dali su mu Srebrnu Zvijezdu...”

“Brončanu,” Pangborn reče kameno.

“Homer je mrtav? Tko ga je ubio?”

Teritorijalci su se sad međusobno pogledali, iznenađeni. Poslije bola, zapanjenost je ljudska emocija koju je možda najteže uspješno odglumiti.

Prvi teritorijalac odgovori neobično blagim glasom: “Imamo dobre razloge da povjerujemo kako ste to bili vi, gospodine Beaumont. Zato smo ovdje.”

4

Thad ga je na tren gledao s čistom tupošću a onda se nasmije. “Isuse. Isuse Kriste. Ovo je ludo.”

“Želite uzeti kaput, gospodine Beaumont?” upita ga drugi teritorijalac. “Vani prilično gadno pada.”

“Ne idem ja s vama nikamo,” ponovi on odsutno i potpuno mu promakne Pangbornov iznenadni izraz ogorčenja. Thad je razmišljao.

“Bojim se, idete,” reče Pangborn. “Ovako ili onako.”

“Morat će biti, dakle, onako,” reče on, a onda, van sebe, izlane, “kad se to dogodilo?”

“Gospodine Beaumont,” Pangborn reče polako, pažljivo izgovarajući – kao da govori četverogodišnjaku i to ne baš jako bistrom, “mi nismo ovdje da bi vama davali informacije.”

Liz se vratila u predsoblje s bebama. Sva boja je nestala s njenog lica; čelo joj je sjalo kao bijela svjetiljka. “Ovo je ludo,” rekla je, skrenuvši pogled s Pangborna na teritorijalce, pa onda ponovo na Pangborna. “Ludo. Vi to ne shvaćate?”

“Slušajte,” reče Thad; prišao je Liz i obgrlio je jednom rukom, “ja nisam ubio Homera, šerife Pangborn, ali sad shvaćam zašto ste toliko ogorčeni. Dođite gore u moju radnu sobu. Sjednimo, da vidimo možemo li ovo srediti...”

“Ja hoću da vi uzmete svoj kaput,” reče Pangborn. Pogleda Liz. “Oprostite na izrazu, ali bilo je sranja taman toliko koliko mogu podnijeti jednog kišnog subotnjeg jutra. Imamo vas, i gotovo.”

Thad pogleda starijeg od dvojice teritorijalaca. “Možete li ovog čovjeka urazumiti? Reći mu da može izbjeći mnogo neugodnosti i nevolja, ako mi samo kaže kad je Homer ubijen?” I, kao naknadno: “I gdje. Ako je to bilo u Rocku, a ne mogu zamisliti što bi Homer ovdje gore radio... pa, ja zadnjih dva i pol mjeseca nisam napuštao Ludlow, osim zbog odlaska na sveučilište.” Pogledao je Liz, a ona potvrdi.

Teritorijalac promisli, i onda reče: “Ispričajte nas na tren.”

Njih trojica krenu niz hodnik, teritorijalci gotovo kao da su vodili Pangborna. Izašli su na prednja vrata. Čim su se zatvorila, Liz provali bujicom zbrkanih pitanja. Thad je nju dovoljno dobro poznavao da pretpostavi kako će njen užas izbiti na površinu kao ljutina – bijes, čak – na policajce, ako ne i zbog vijesti o smrti Homera Gamachea. No sad je bila na rubu suza.

“Bit će sve u redu,” rekao je, i poljubi je u obraz. Kao naknadno, pomazio je Williama i Wendy koji su već izgledali sasvim izbezumljeno. “Teritorijalci, mislim, već znaju da govorim istinu. Pangborn... pa, on je poznavao Homera. Kao i ti. On je samo bijesan kao vrag.” A po njegovom izgledu i tonu, reklo bi se, ima nešto što izgleda kao neoboriv dokaz koji mene optužuje za ubojstvo, pomislio je, ali to nije dodao.

Otišao je niz hodnik i provirio kroz uski bočni prozor, kao Liz. Kad ne bi bilo u ovim okolnostima, ono što je vidio bilo bi smiješno. Njih trojica stajali su na trijemu, gotovo ali ne posve zaklonjeni od kiše, u raspravi. Do Thada je dopirao zvuk njihovih glasova, ali ne i značenje. Izgledaju, pomislio je, kao igrači koji se postavljaju za jedanaesterac protivničkog tima. Oba teritorijalca su se obraćali Pangbornu, a on je odmahivao glavom i razjareno odgovarao.

Thad se vrati u predsoblje.

“Što rade?” Liz upita.

“Ne znam,” Thad reče, “ali teritorijalci, mislim, pokušavaju nagovoriti Pangborna da mi kaže zašto je tako uvjeren da sam ja ubio Homera Gamachea. Ili, barem dio tog zašto.”

“Jadan Homer,” promrmljala je ona. “Ovo je kao ružan san.”

On preuzme od nje Williama i ponovo joj reče neka ne brine.

5

Policajci su se vratili nekih dvije minute kasnije. Pangbornovo lice bilo je olujni oblak. Thad je slutio da su dvojica teritorijalaca rekli ono što je Pangborn već i sam znao ali nije htio priznati: pisac nije pokazivao nikakve tikove ili trzaje koji bi ga povezivali s krivnjom.

“U redu,” reče Pangborn. Nastoji prikriti zlovolju, pomisli Thad, i dosta mu dobro ide. Ne sasvim uspješno, ali svejedno, dosta dobro, s obzirom da je u društvu sumnjivca broj jedan u slučaju ubojstva jednorukog starca. “Ova gospoda žele da vam ovdje postavim barem jedno pitanje, gospodine Beaumont, pa će tako i biti. Možete li navesti gdje ste bili u razdoblju od jedanaest navečer tridesetprvog svibnja ove godine, do četiri ujutro, prvog lipnja?”

Beaumontovi su razmijenili poglede. Thad osjeti kako se opušta veliki uteg oko njegovog srca. Nije posve otpao, još ne, ali osjećao se kao da su oslobođene sve spone koje taj teret drže. Sad treba još samo jedan dobar poticaj.

“Je li to bilo tada?” promrmljao je svojoj ženi. Bilo je, on je mislio, ali izgledalo je malo predobro da bi bilo istinito.

“Sigurna sam, tada,” Liz odgovori. “Tridesetprvog, rekli ste?” Gledala je u Pangborna sa žarkom nadom.

Pangborn sumnjičavo uzvrati pogled. “Da, gospođo. Ali bojim se da vaša nepotvrđena riječ neće biti...”

Ignorirala ga je, brojeći unatrag prstima. Iznenada se nakesi kao mala curica. “Utorak! U utorak je bio tridesetprvi!” doviknula je svom suprugu. “Bio je! Hvala Bogu!”

Pangborn je izgledao začuđen i sumnjičaviji nego ikada. Teritorijalci su se međusobno pogledali pa ponovo pogledali Liz. “Hoćete li nam objasniti, gospođo Beaumont?”

“Imali smo zabavu ovdje, navečer, u utorak tridesetprvog!” odgovorila je, i ošinula Pangborna slavodobitnim, zlobno neprijateljskim pogledom. “Imali smo punu kuću! Zar ne, Thad?”

“Da, naravno.”

“U ovakvom slučaju, i dobar alibi je razlog za sumnju,” reče Pangborn, ali izgledao je kao izbačen iz ravnoteže.

“O, glupog li, arogantnog čovjeka!” uzvikne Liz. Boja je sada zažarila njene obraze. Strah je prolazio; bijes je nadolazio. Pogledala je teritorijalce. “Ako moj suprug nema alibi za to ubojstvo koje tvrdite da je izvršio, vi ga vodite na policiju! Ako ima, kako ovaj čovjek kaže, to svejedno znači da ga je vjerojatno izvršio! Što je, bojite se poštenog posla? Zašto ste ovdje?”

“Prekini sad, Liz,” Thad reče tiho. “Imaju dobre razloge zašto su ovdje. Da je šerif Pangborn lovio na svoju ruku ili samo slijedio slutnje, vjerujem da bi došao sam.”

Pangborn mu dobaci zlovoljni pogled, a onda uzdahne. “Pričajte nam o toj zabavi, gospodine Beaumont.”

“Bila je za Toma Carrolla,” reče Thad. “Tom je na odsjeku za anglistiku devetnaest godina, a zadnjih pet je bio pročelnik. Otišao je u mirovinu dvadesetsedmog svibnja, kad službeno završava akademska godina. Uvijek je bio omiljen na odsjeku, za većinu nas starih 'ratnih drugova' znan kao Gonzo Tom, zbog svoje velike naklonosti prema esejima Huntera Thompsona. I tako smo odlučili prirediti oproštajnu zabavu za njega i njegovu ženu.”

“Kad je ta zabava završila?”

Thad se naceri. “Pa, prije četiri ujutro je bilo gotovo, ali potrajalo je. Kad okupite čopor profesora anglistike s gotovo neograničenom zalihom cuge, možete potrošiti cijeli vikend. Gosti su počeli dolaziti oko osam i... tko je bio zadnji, dušo?”

“Rawlie DeLesseps i ona strašna žena s odsjeka za povijest s kojom izlazi još otkad je Isus bio mali,” reče ona. “Ona koja naokolo trubi: 'Zovite me Billie, svi me tako zovu.'“

“Točno,” Thad reče. Sad se smješkao. “Zla vještica Istoka.”

Pangbornove oči su odašiljale jasnu poruku, 'ti lažeš i oboje to znamo'. “A kad su ti vaši prijatelji otišli?”

Thad se lagano otrese. “Prijatelji? Rawlie, on je prijatelj. Ona žena, sasvim sigurno nije.”

“U dva sata,” Liz reče.

Thad kimne. “Moralo je biti barem dva kad smo ih ispratili. Skoro pa da ih nismo istovarili. Kao što sam rekao, prije će pasti snijeg u paklu nego što uđem u klub obožavatelja Wilhelmine Burks, ali nagovarao bih da ostanu da je on morao voziti više od četiri kilometra, ili da je bilo ranije. U svakom slučaju, nema nikog na cestama u to doba, utorkom navečer – srijedom ujutro, oprostite. Osim, možda, poneki jelen što harači po vrtovima.” Naglo se prekinuo. U svom olakšanju, bio je blizu lupetanju.

Nastao je trenutak tišine. Dva teritorijalca su sad gledala u pod. Pangborn je na licu imao izraz kojeg Thad nije mogao pročitati – ne bi rekao da je ikada nešto takvo vidio. Nije to bila zlovolja, iako je zlovolja bila dio toga.

Što se tu događa, jebi ga?

“Pa, to je vrlo upotrebljivo, gospodine Beaumont,” Pangborn napokon reče, “ali je daleko od neoborivo čvrstog. Imamo vašu riječ, i riječ vaše žene – ili, procjenu – u koje doba ste ispratili taj zadnji par. Ako su bili tako naliveni kako se vama činilo, oni će teško moći potvrditi ovo što ste rekli. A ako vam je taj DeLesseps stvarno prijatelj, on bi mogao reći... pa, tko zna?”

Svejedno, Alan Pangborn je posustajao. Thad je to opazio a vjerovao je – ne, znao je – tako su i teritorijalci. Samo, ovaj čovjek nije bio spreman na popuštanje. Strah kojeg je Thad u početku osjetio i ljutnja koja je uslijedila pretvarali su se u čuđenje i znatiželju. Nikada nije vidio nevjericu i uvjerenost u tako ravnopravnom sukobu, pomisli on. Pangborna je pomela činjenica o zabavi – a on kao činjenicu mora prihvatiti ono što se tako lako može provjeriti... ali ga nije uvjerila. A ni teritorijalci, znao je on, nisu bili potpuno uvjereni. Jedina razlika je bila u tome što teritorijalci nisu bili toliko zagriženi. Nisu osobno poznavali Homera Gamachea, pa nisu u tome imali nikakvog osobnog udjela. Alan Pangborn jest, i tako je postupao.

I ja sam ga znao, mislio je Thad. Pa, možda i ja imam udjela u tome. Mislim, osim vlastite kože.

“Vidite,” rekao je strpljivo, zadržavši pogled prikovan na Pangbornove oči, nastojeći da mu ne uzvraća podjednakim neprijateljstvom, “budimo realni, kako vole reći moji studenti. Pitali ste, možemo li čvrsto dokazati gdje smo bili...”

“Gdje ste vi bili, gospodine Beaumont,” reče Pangborn. “U redu, gdje sam ja bio. Pet prilično nezgodnih sati. Sati kad je većina ljudi u krevetu. Zahvaljujući samo nasumičnoj sreći, mi – ja, ako više volite – mogu pokriti barem tri od tih pet sati. Možda su Rawlie i njegova nepodnošljiva dama otišli u dva, možda su otišli u jedan i trideset ili dva i petnaest. Kad god, bilo je kasno. To će potvrditi, a Burksova mi ne bi slagala alibi sve i da Rawlie hoće. Kad bi me Billie Burks ugledala kao utopljenika naplavljenog na plaži, mislim da bi izlila kantu vode na mene.”

Liz mu dobaci čudan, iskrivljeni smješak dok je od njega preuzimala Williama, koji je počeo cviljugati. Isprva, on nije razumio taj smješak, a onda je shvatio. Ta fraza, naravno – slagati mi alibi. To je bila fraza koju je Alexis Machine, arci-divljak iz romana Georgea Starka, ponekad koristio. To je i bilo čudno, na neki način; nije se sjećao da je ikada prije koristio neki Starkizam u razgovoru. S druge strane, nikad prije nije bio optužen za ubojstvo, isto tako, a ubojstvo je bila situacija u stilu Georgea Starka.

“Čak i pretpostavljajući da smo kratki za jedan sat, i da su zadnji gosti otišli u jedan,” nastavio je, “i pretpostavljajući dalje, da sam ja uskočio u auto one minute – sekunde – kad su se oni izgubili iz vida, i onda kao luđak vozio u Castle Rock, bilo bi četiri i trideset ili pet ujutro prije nego što bih uopće mogao stići tamo. Nema tako brzog autoputa, znate.”

Jedan od teritorijalaca počne: “A Arsenaultova je rekla da je bilo oko četvrt do jedan kad je vidjela...”

“Ne trebamo u to sada ulaziti,” Alan ga brzo prekine.

Liz se oglasi neugodnim, ogorčenim zvukom a Wendy se smiješno zabulji u nju. U stisku njene druge ruke, William prestane pištati, odjednom zaokupljen čudom vlastitih smotanih prstiju. Thadu je rekla, “Bilo je još puno ljudi ovdje u jedan, Thad. Puno.”

A onda se okomi na Alana Pangborna – stvarno se okomi, ovog puta.

“Što je vama, šerife? Zašto ste tako tvrdoglavo odlučni da ovo natovarite mom mužu? Jeste li vi glup čovjek? Lijen čovjek? Loš čovjek? Ne izgledate tako, ali vaše ponašanje me čudi. Čudi me jako. Možda ste ga nasumično izabrali. O tome se radi? Izvukli ste njegovo ime iz nekog jebenog šešira?”

Alan pomalo ustukne, očito iznenađen – i obeshrabren – njenom žestinom. “Gospođo Beaumont...”

“Ja sam u prednosti, bojim se, šerife,” rekao je Thad. “Vi mislite da sam ja ubio Homera Gamachea...”

“Gospodine Beaumont, vi niste optuženi za...”

“Ne. Ali vi to mislite, je li tako?”

Boja, temeljita, kao cigla, ne od neugode, Thad pomisli, nego od ozlojađenosti, polako se uspinjala Pangbornovim obrazima, kao boja u termometru. “Da, gospodine,” rekao je. “Ja to zaista mislim. Usprkos svemu što ste izjavili vi i vaša žena.”

Ovaj odgovor ispuni Thada nedoumicom. Što se, za Boga, moglo dogoditi da je taj čovjek (koji, kako je Liz rekla, nije uopće izgledao glupo) bio tako uvjeren? Tako prokleto uvjeren!”

Thad osjeti kako se drhtaj penje njegovom kičmom... a onda se dogodila vrlo čudna stvar. Fantomski zvuk na tren ispuni njegov um – ne glavu, nego um. To je bio zvuk koji je sadržavao bolni deja vu osjećaj, jer prošlo je gotovo trideset godina otkad ga je posljednji put čuo. To je bio sablasni zvuk stotina, možda tisuća, malih ptica.

Podigao je ruku do glave i tamo dotaknuo mali ožiljak, i drhtaj se ponovo javi, ovog puta jači, krivudajući njegovim tijelom kao žica. Slaži mi alibi, George, pomislio je. Ja sam ti pomalo u gužvi, dakle, slaži mi alibi.

“Thad?” upita Liz. “Jesi dobro?”

“Hmmm?” Okrenuo se prema njoj.

“Blijed si.”

“U redu sam,” rekao je on, i bio je. Zvuk je nestao. Ako se uopće javio.

Vratio se Pangbornu.

“Kao što sam rekao, šerife, ja imam određenu prednost u ovoj stvari. Vi mislite da sam ubio Homera. Ja, međutim, znam da nisam. Osim u knjigama, ja nikog nikada nisam ubio.”

“Gospodine Beaumont...”

“Shvaćam vašu ogorčenost. On je bio zgodan stari čovjek s dominantnom ženom, uvrnutim smislom za šalu, i samo jednom rukom. I ja sam ogorčen. Učinit ću sve što mogu da vam pomognem, ali morat ćete odustati od policijske tajnovitosti i reći mi zašto ste ovdje – što vas je, uopće, dovelo do mene? Zbunjen sam.”

Alan ga je gledao vrlo dugo a onda reče: “Svi moji instinkti upućuju na to da govorite istinu.”

“Hvala Bogu,” reče Liz. “Čovjek je došao pameti.”

“Ako se pokaže da je tako,” rekao je Alan, gledajući samo Thada, “ja ću osobno pronaći tog iz V.E. koji je zabrljao ovaj dosije i oderat ću mu kožu.”

“Što je V.E. ili kako već?” Liz upita.

“Vojna Evidencija,” reče jedan od teritorijalaca. “Washington.”

“Nisam čuo da su ikada prije zabrljali”, Alan nastavi istim usporenim tonom. “Kaže se, postoji prvi put za sve, ali... ako oni nisu zabrljali, a ta vaša zabava bude potvrđena, i sam ću biti jako zbunjen.”

“Možete li nam reći o čemu se radi?” upita Thad.

Alan uzdahne. “Stigli smo ovako daleko; zašto ne? Uistinu, gosti koji su zadnji otišli s vaše zabave nisu zapravo toliko važni. Ako ste bili tu u ponoć, ako ima svjedoka koji se mogu zakleti...”

“Dvadeset i petero, najmanje,” reče Liz.

“...onda ste mirni. Dodajmo iskaz očevica, izjavu one dame koju je teritorijalac spomenuo i post-mortem mrtvozornika, možemo biti gotovo sigurni da je Homer ubijen između jedan i tri ujutro prvog lipnja. Zatučen je do smrti vlastitom protetičkom rukom.”

“Isuse mili,” Liz promrmlja. “I vi ste mislili da je Thad...”

“Homerov kamionet je pronađen prije dva dana na parkiralištu kod kafića na I-95, u Connecticutu, blizu granice New Yorka.” Alan zastane. “Otisaka je bilo posvuda, gospodine Beaumont. Većinom Homerovih, ali dosta ih pripada počinitelju. Neki njegovi su odlični. Jedan je gotovo reljefni odljev u grudvici žvakaće gume koju je tip izvadio iz svojih usta i palcem prilijepio na komandnu ploču. Najbolji je, međutim, na retrovizoru. Dobar kao otisak napravljen u policijskoj stanici, u potpunosti. Samo što je ovaj na ogledalu otisnut u krvi umjesto tinte.”

“Pa zašto onda Thad!” Liz je s gnušanjem zahtijevala.

“Zabava ili ne, kako ste mogli misliti da je Thad...?”

Alan je pogleda i reče: “Kad su ljudi u V.E. unijeli otiske u svoj kompjuter, izašao je vojni dosije vašeg muža. Izašli su otisci vašeg muža, točnije.”

Na tren su se Thad i Liz mogli samo međusobno pogledati, zapanjeni do nijemosti. A onda Liz reče: “Znači, bila je pogreška. Sigurno ljudi koji te stvari provjeravaju griješe povremeno.”

“Da, ali rijetke su greške ovakve veličine. Postoje sive zone u identifikaciji otisaka, dakako. Nestručnjaci koji odrastaju gledajući filmove tipa Kojak i slično dobivaju ideju da je uzimanje otisaka egzaktna znanost, a nije. Ali kompjuterizacija je uklonila dosta nejasnoća iz postupka sravnjivanja otisaka... a ovaj slučaju je ponudio otiske koji su bili izuzetno dobri. Kad kažem da su to bili otisci vašeg supruga, gospođo Beaumont, ja stvarno mislim to što sam rekao. Vidio sam kompjuterski ispis, i vidio sam ih sravnjene. Podudarnost nije samo približna.”

Zatim se okrene Thadu i zagleda se u njega svojim čelično plavim očima.

“Podudarnost je potpuna.”

Liz je zurila u njega otvorenih usta, a u njenim rukama, najprije William, a onda i Wendy počnu plakati.

OSAM

PANGBORN DOLAZI U POSJET

1

Kad je, u sedam i četvrt te večeri, zvono na vratima zazvonilo, opet je Liz otišla do vrata, jer je završila s Williamovim pripremama za spavanje dok je Thad još bio zaposlen oko Wendy. Knjige su, sve redom, tvrdile da je roditeljstvo vještina koja se uči i nema nikakve veze sa spolom roditelja, ali Liz je imala svoje sumnje. Thad se trudio, zapravo savjesno je odrađivao svoj dio, ali bio je spor. Mogao je odletjeti do trgovine i nazad nedjeljom popodne u vremenu koje bi njoj trebalo da stigne do zadnjeg kućnog zida, ali kad se radilo o spremanju blizanaca za spavanje, pa...

William je bio okupan, svježe previjen, ubačen u svoju zelenu pidžamicu, i sjedio je u školici dok se Thad još mučio s Wendynim pelenama (i nije isprao sav sapun iz njene kose, vidjela je, ali uzevši u obzir dan kojeg su prošli, mislila je, sama će to oprati trljačom, kasnije, i ništa neće reći.)

Liz prođe dnevnom sobom do vrata i pogleda kroz bočni prozor. Tamo vani, ugledala je šerifa Pangborna. Ovog puta je bio sam, ali to nije mnogo olakšalo njenu uznemirenost.

Okrenula je glavu i doviknula preko dnevne sobe, u donju kupaonicu plus previjalište, “Vratio se!” Njen glas je sadržavao jasno prepoznatljiv prizvuk uzbune.

Duga pauza, a onda je Thad izašao u predvorje, sa suprotnog kraja salona. Bio je bosonog, u džinsu i bijeloj majici. “Tko?” rekao je čudnim, sporim glasom.

“Pangborn,” reče ona. “Thad, jesi dobro?” Wendy je bila u njegovim rukama, umotana samo u pelenu, rukama mu je prekrivala lice... no ono malo što je Liz mogla vidjeti, jednostavno nije izgledalo dobro.

“U redu sam. Otvori mu. Ja ću ovu ovdje ubaciti u pidžamu.” I prije nego je Liz mogla išta reći, on naglo ode.

Alan Pangborn je, za to vrijeme, strpljivo stajao na trijemu. Vidio je Liz kad je pogledala van i nije ponovo zvonio. Ostavljao je dojam čovjeka koji žali što ne nosi šešir, jer bi ga mogao držati u rukama, a možda i malo gniječiti.

Polako, i bez ikakvog smiješka dobrodošlice, ona skine lanac i otvori mu vrata.

2

Wendy se migoljila i bila vrlo raspoložena, zbog čega je s njom bilo teško. Thad joj je uspio ugurati noge u pidžamu, pa ruke, i napokon je mogao izvući njene šake iz rukava. Odmah je pružila jednu i žustro ga potegnula za nos. On ustukne, umjesto da se nasmije kao obično, i Wendy ga pogleda sa stola za previjanje s laganim iznenađenjem. Posegnuo je za patentnim zatvaračem koji se pružao od lijeve nogavice pidžame do vrata, pa stao i ispružio ruke pred sobom. Tresle su se. Lagano podrhtavanje ali je bilo tu.

Za kog đavla se ti bojiš? Ili opet imaš osjećaj krivice?

Ne; ne krivica. On gotovo poželi da je tako. Zapravo, upravo ga je još jednom uhvatio strah u danu koji je bio prepun strahova.

Najprije policija, sa svojom nevjerojatnom optužbom i još nevjerojatnijom potvrdom. A onda taj čudni, opsjedajući, pištavi zvuk. Nije znao što je to, ne sa sigurnošću, iako mu je bilo poznato.

Nakon večere se ponovo javio.

Otišao je gore u radnu sobu da pregleda ono što je tog dana napravio na novoj knjizi, Zlatni pas. I odjednom, kad se nagnuo nad stranicama rukopisa kako bi unio male prepravke, zvuk ispuni njegovu glavu. Tisuće ptice, sve pište i lepršaju istovremeno, a ovog puta, sa zvukom je stigla i slika.

Vrapci.

Tisuće i tisuće njih poredanih na vrhovima krovova, gurajući se za mjesto na telefonskim žicama, kako obično čine u rano proljeće, dok zadnji ožujski snjegovi još leže po tlu u malim prljavim zrnatim hrpicama.

Oh, dolazi glavobolja, pomislio je s očajem, a glas kojim je ta misao govorila – glas uplašenog dječaka – pretvorio je osjećaj poznatog u sjećanje. Užas ga je tada ščepao za grlo i kao da ga je grabio za glavu, sa strana, ledenim rukama.

Je li to tumor? Vratio se? Je li ovog puta zloćudan?

Fantomski zvuk – glasovi ptica – postao je odjednom glasniji, gotovo zaglušujući. Pridružio mu se lagani, zlokobni lepet krila. Sad ih je mogao vidjeti kako uzlijeću; tisuće malih ptica što zatamnjuju bijelo proljetno nebo.

“Dižem sidro, stari moj,” čuo je sam sebe kako govori tihim, grlenim glasom, glasom koji nije bio njegov.

A onda, odjednom, slika i zvuk ptica nestanu. Bila je 1988., ne 1960. a on je bio u svojoj radnoj sobi. Bio je odrastao čovjek sa ženom, dvoje klinaca i Remingtonom za pisanje.

Uvukao je dug, nagao uzdah. Nije bilo popratne glavobolje. Ne tada, ne sada. Osjećao se dobro. Samo...

Samo, kad je ponovo pogledao dolje, na stranice rukopisa, vidio je da je tamo nešto zapisao. Širilo se preko uredno natipkanih redova, krupnim velikim slovima.

VRAPCI PONOVO LETE, napisao je.

Olovkom. Ostavio je Scripto kemijsku i uzeo Berol Black Beauty, iako se nije sjećao da je jednu zamijenio drugom. Nije uopće koristio obične olovke, ne više. Berolke su pripadale jednom mrtvom razdoblju... mračnom razdoblju. Ubacio je pisaljku natrag u vrč i onda sve utrpao u jednu od ladica. Ruka kojom je to radio nije bila potpuno sigurna.

A onda ga je Liz pozvala da joj pomogne spremiti blizance za spavanje, i on je sišao dolje da joj pomogne. Htio joj je reći što se dogodilo, ali, ustanovio je, taj jednostavni strah – strah da se tumor iz djetinjstva ponovo pojavio, strah da će ovog puta biti zloćudan – zapečatio je njegove usne. Možda bi joj rekao, ipak... ali onda se oglasilo zvono, Liz je otišla na vrata, i izgovorila baš pogrešnu stvar baš u pogrešan tren.

Vratio se! Liz je uzviknula u posve razumljivom očaju i negodovanju, i njega je obavio užas kao hladni, oštri nalet vjetra. Užas, i jedna riječ: Stark. U toj jednoj sekundi prije nego što se vratila stvarnost, bio je siguran da je na njega mislila. George Stark. Vrapci lete, a Stark se vratio. Bio je mrtav, mrtav i javno pokopan, nikad nije zaista postojao, prije svega, ali to nije bilo važno; stvaran ili ne, svejedno, vratio se.

Prekini, rekao je sam sebi. Ti nisi nervozan čovjek, i nema potrebe da dopustiš da te ova bizarna situacija u takvog pretvori. Zvuk kojeg si čuo – zvuk ptica – jednostavna je psihološka pojava zvana “postojanost pamćenja”. Izbija pod stresom i pritiskom. Dakle, samo se ti saberi.

Ali, dio užasa je ostao. Zvuk ptica nije izazvao samo deja vu, taj osjećaj već ranije doživljenog, nego i presque vu, isto tako.

Presque vu: osjećaj već doživljenog za nešto što se još nije dogodilo, ali hoće. Ne baš predosjećaj, nego pomaknuto sjećanje.

Pomaknuto sranje, to hoćeš reći.

Ispružio je ruke i pogledao ih čvrsto. Drhtanje je postalo neznatno, a onda posve prestalo. Kad je bio siguran da neće patentom pidžame uštipnuti Wendynu okupanu ružičastu kožu, povukao ga je, odnio je u dnevnu sobu, smjestio u školicu uz brata pa izašao u predvorje, gdje je Liz stajala s Alanom Pangbornom. Osim činjenice da je Pangborn ovog puta bio sam, moglo je biti ponovo isto jutro.

No, sad je pravo mjesto i vrijeme za mali vu jedne ili druge vrste, pomisli on, ali u tome nije bilo ništa smiješno. Još je bio previše prisutan onaj drugi osjećaj... i zvuk vrabaca. “Što mogu učiniti za vas, šerife?” upitao je, bez smješkanja.

Ah! Još nešto nije bilo isto. Pangborn je imao karton piva u jednoj ruci. Podigne ga. “Mislio sam, bi li mi mogli popiti po jednu hladnu,” reče, “i ovo raspraviti.”

3

Liz i Alan Pangborn pili su pivo; Thad je uzeo Pepsi iz hladnjaka. Dok su razgovarali, promatrali su kako se blizanci igraju međusobno na njihov neobično ozbiljan način.

“Ja ovdje nemam što službeno tražiti,” rekao je Alan. “Družim se s čovjekom koji je sad osumnjičen za, ne samo jedno, nego dva ubojstva.”

“Dva!” Liz vikne.

“Stići ću do toga. Stići ću do svega. Čini mi se, sve ću istresti. Kao prvo, vaš muž ima alibi i za ovo drugo ubojstvo, ja sam siguran. Kao i teritorijalci. Oni se lagano vrte u krugu.”

“Tko je ubijen?” upita Thad.

“Mladić po imenu Frederick Clawson, u Washingtonu, D.C.” Opazio je kako se Liz trznula u svom naslonjaču, prolivši si malo piva po ruci. “Vidim, poznato vam je to ime, gospođo Beaumont,” dodao je on, bez primjetljive ironije.

“Što se događa?” upita ona nemoćnim šaptom.

“Nemam ni najbljeđu ideju što se događa. Izludio sam pokušavajući shvatiti. Nisam ovdje zato da vas uhitim, čak ni da vas uznemiravam, gospodine Beaumont, iako, proklet bio ako shvaćam kako je netko drugi mogao izvršiti ta dva zločina. Ovdje sam da od vas tražim pomoć.”

“Zašto me ne bi zvali Thad?”

Alan se s nelagodom premjesti u svom stolcu. “Mislim da bi mi bolje odgovaralo 'gospodine Beaumont', za sada.”

Thad kimne. “Kako vi hoćete. Dakle, Clawson je mrtav.” Zamišljeno je spustio pogled na tren, pa ponovo pogledao Alana. “Jesu li moji otisci posvuda i na mjestu tog zločina?”

“Da – i to na više načina. People je pisao o vama nedavno, je li tako, gospodine Beaumont?”

“Prije dva tjedna,” Thad se složi.

“Članak je pronađen u Clawsonovom stanu. Jedna stranica je, čini se, upotrijebljena kao simbol u, kako izgleda, jako ritualiziranom ubojstvu.”

“Kriste,” Liz reče. Zvučala je i umorno i užasnuto.

“Hoćete li mi ispričati tko vam je on?” Alan upita.

Thad kimne. “Nema razloga da ne ispričamo. Inače, jeste li vi, slučajno, pročitali taj članak, šerife?”

“Moja žena donosi taj časopis iz supermarketa,” rekao je on, “ali bolje da vam kažem istinu – samo sam pogledao slike. Tekst namjeravam pročitati što prije.”

“Niste puno propustili – ali Frederick Clawson je razlog zbog kojeg se taj članak dogodio. Vidite...”

Alan podigne ruku. “Doći ćemo na njega, ali vratimo se prvo na Homera Gamachea. Ponovo smo provjerili kod V.E. Otisci na Gamacheovom kamionetu – i u Clavvsonovom stanu, isto tako, iako nijedan nije tako savršen kao otisak u žvaki i na retrovizoru – izgleda, točno odgovaraju vašima. Što znači, ako to vi niste počinili, imamo dvojicu ljudi s potpuno istim otiskom, a to spada u Guinessovu knjigu rekorda.”

Pogledao je Williama i Wendy koji su se u svojoj školici pokušavali igrati pljeskanja. Kako izgleda, uglavnom su jedno drugome ugrožavali vid. “Identični su?” upita on.

“Ne,” Liz reče. “Oni jesu slični, ali oni su brat i sestra, a muško-ženski blizanci nikad nisu identični.”

Alan kimne. “Čak ni identični blizanci nemaju identične otiske,” reče. Zastao je na tren a onda doda neobaveznim tonom što je, Thad je bio uvjeren, bila čista krivotvorina. “Vi, inače, nemate brata blizanca, zar ne, gospodine Beaumont?”

Thad polako odmahne glavom. “Ne,” rekao je. “Ja uopće nemam braće, a moji roditelji su mrtvi. William i Wendy su moj jedini krvni rod.” Nasmiješio se djeci, a onda ponovo pogledao Pangborna. “Liz je imala spontani pobačaj, još 1974.” reče. “Ti... ti prvi... bili su isto blizanci, koliko znam, iako, ja mislim, nema načina da se ustanovi da li bi bili identični – ne kad se pobačaj dogodi u drugom mjesecu. A ako i ima, tko bi to htio čuti?”

Alan slegne ramenima izgledajući kao da mu je malo neugodno.

“Kupovala je u Filene'su. U Bostonu. Netko ju je gurnuo. Pala je niz pokretne stepenice, skroz, prilično gadno posjekla ruku – da tamo nije bio čovjek iz sigurnosti koji joj je odmah stavio zavoj, bilo bi kritično i za nju – i izgubila je blizance.”

“Piše li to u članku iz Peoplea?” Alan upita.

Liz se nasmiješi neveselo i odmahne glavom. “Zadržali smo pravo da napravimo izbor iz svog života kad smo pristali na članak, šerife Pangborn. To nismo rekli Mikeu Donaldsonu, čovjeku koji je došao napraviti intervju, naravno, ali tako je bilo.”

“Gurnuli su vas namjerno?”

“To nikako ne možemo znati,” Liz reče. Njen pogled se spusti na Williama i Wendy... i tu ostane. “Ako je to bio slučajni sudar, onda je bio đavolski jak. Ja sam poletjela – nisam ni dotakla stepenice dok nisam bila gotovo na pola puta do dna. Svejedno, pokušala sam se uvjeriti da se o tome radilo. To je lakše prihvatiti. Ideja da bi netko gurnuo ženu niz strme stepenice samo zato da vidi što će se dogoditi... od takve ideje sigurno noćima nećete spavati.”

Alan kimne.

“Liječnici koje smo posjećivali, rekli su da Liz vjerojatno nikad više neće imati djece,” reče Thad. “Kad je zatrudnjela, s Willamom i Wendy, rekli su nam da ih vjerojatno neće iznijeti do kraja. Ali ona je to prebrodila.

I, nakon više od deset godina, ja sam napokon počeo raditi na novoj knjizi pod vlastitim imenom. Bit će mi treća. Dakle, vidite, prošlo je dobro za oboje.”

“Drugo ime pod kojim ste pisali bilo je George Stark.”

Thad kimne. “Ali s tim je sad gotovo. Završilo je kad je Liz ušla u osmi mjesec, i dalje živa i zdrava. Odlučio sam, ako ponovo postajem otac, trebam isto tako biti ponovo ja.”

4

Tada je nastupio prekid u konverzaciji – ne baš prava pauza.

A onda Thad reče, “Priznajte, šerife Pangborn.”

Alan podigne obrve. “Molim?”

Smješak dotakne krajeve Thadovih usana. “Neću reći da ste imali već potpuno razrađeni scenarij, ali kladim se, imali ste ga barem u grubim crtama. Ako ja imam identičnog brata blizanca, možda je on bio domaćin na mojoj zabavi. Na taj način, ja bih mogao biti u Castle Rocku, ubiti Homera Gamachea i ostaviti svoje otiske posvuda po njegovom kamionu. Ali nije se moglo stati na tome, zar ne? Moj blizanac spava s mojom ženom i odlazi na moje sastanke, dok ja odvozim Homerov kamionet na to parkiralište u Connecticutu, tamo kradem drugi auto, vozim se u New York, tamo ostavim ukradeni auto pa vlakom ili avionom odem u Washington, D. C. Čim stignem tamo, dotučem Clawsona i požurim natrag u Ludlow, otpremim svog blizanca tamo gdje već boravi, i obojica ponovo preuzimamo uzde vlastitih života. Ili, sve troje, ako pretpostavite da je i Liz dio obmane.”

Liz je zurila u njega na tren, a onda se počela smijati. Nije se dugo smijala, ali dok jeste, smijala se temeljito. Nije to bilo ništa na silu, ali taj smijeh je bio prijekoran, svejedno – izraz raspoloženja jedne žene koju je takvo raspoloženje uhvatilo na prepad.

Alan je gledao Thada s iskrenim i otvorenim iznenađenjem. Blizanci su se malo smijali svojoj majci – ili možda, s njom – a onda nastavili polako kotrljati veliku žutu loptu po školici.

“Thad, ovo je strašno,” rekla je Liz, kad je ponovo uspostavila vlast na sobom.

“Možda,” reče on. “Ako je tako, žao mi je.”

“Prilično je... zahtjevno.” reče Alan.

Thad mu se nakesi. “Vi niste obožavatelj pokojnog Georgea Starka.”

“Iskreno, ne. Ali moj zamjenik, Norris Ridgewick, on je. Morao mi je objasniti u čemu je, zapravo, kvaka.”

“Pa, Stark je razorio neke konvencije trilera. Nikad ništa ovako u stilu Agathe Christie kao scenarij kojeg sam upravo iznio, ali to ne znači da ja na taj način ne mogu razmišljati ako se tako usmjerim. Hajde, šerife – je li vam to palo na pamet, ili nije? Ako nije, ja zaista dugujem ispriku svojoj ženi.”

Alan je na tren šutio, smješkajući se lagano i, bez sumnje, ubrzano razmišljajući. Napokon reče, “Možda i jesam razmišljao u tom smjeru. Ne ozbiljno, i ne baš tako, ali vi se ne trebate ispričavati vašoj dami. Od danas ujutro, shvatio sam, spreman sam uzeti u obzir čak i najnevjerojatnije mogućnosti.”

“U datim okolnostima.”

“U datim okolnostima, da.”

I sam sa smješkom, Thad reče: “Ja sam se rodio u Bergenfieldu, New Jersey, šerife. Ne trebate moju riječ, kad možete provjeriti podatke o svakom bratu blizancu kojeg sam mogao, no recimo, zaboraviti.”

Alan odmahne glavom i ispije još svog piva. “Luda ideja, a ja se osjećam kao guzica, ali to nije ništa novo. Tako se osjećam od jutra, kad ste izvukli tu zabavu. Usput, provjerili smo imena. Slažu se.”

“Pa naravno,” reče Liz, s prizvukom osornosti.

“A kako nemate brata blizanca, time je problem prilično zaokružen.”

“Pretpostavimo na tren,” reče Thed, “samo radi rasprave, da se sve i jest dogodilo kako sam ja iznio. To bi bila silna priča... do određene točke.”

“A koja je to točka?” upita Alan.

“Otisci. Zašto bih se ja mučio s namiještanjem alibija ovdje, s tipom koji izgleda baš kao ja... a onda sve upropastio ostavljajući otiske prstiju na mjestima ubojstava?”

Liz reče, “Kladim se da ćete stvarno provjeriti knjige rođenih, je li tako, šerife?”

Alan je tvrdoglavo rekao, “Osnova policijske procedure je – gazi dok ne crkne. Ali ja već znam što bih u tom slučaju našao.” Oklijevao je, a onda doda. “Ne radi se samo o zabavi. Vi ste nastupili kao čovjek koji govori istinu, gospodine Beaumont. Ja imam nešto iskustva u prepoznavanju razlike. Iz svog policijskog radnog vijeka, koliko mogu reći, ima vrlo malo dobrih lažljivaca na svijetu. Mogu se pojaviti s vremena na vrijeme u onim trilerima o kojima ste govorili, ali u stvarnom životu su prilično rijetki.”

“Pa zašto onda uopće otisci?” Thad upita. “Baš to me zanima. Vi to tražite samo jednog običnog amatera s mojim otiscima? Sumnjam. Je li vam palo na pamet da je sama kvaliteta otisaka sumnjiva? Govorili ste o nejasnoćama. Znam nešto malo o otiscima, kao rezultat proučavanja koje sam obavio za Starkove novele, ali ja sam dosta lijen kad se radi o tom dijelu posla – puno je lakše samo sjesti za stroj i izmišljati laži. Ali, zar ne treba postojati određeni broj točaka za usporedbu prije nego što se otisci uopće mogu smatrati dokazom?”

“U državi Maine, treba šest,” reče Alan. “Treba postojati šest savršenih usporedbi da bi se otisak prsta smatrao dokazom. “

“A nije li istina da su u većini slučajeva otisci samo polu-otisci, ili četvrt-otisci, ili samo nejasne mrlje s po nekoliko petlji i vijuga?”

“Aha. U stvarnom životu, kriminalci skoro nikad ne dospiju u zatvor na temelju dokaza kroz otiske prstiju.”

“A ipak, vi tu imate jedan na retrovizoru koji je, kako ste ga opisali, dovoljno dobar koliko svaki otisnut u policijskoj stanici, i drugi, zamalo izrezbaren u grudvici žvakaće gume. Nekako, baš to me smeta. Kao da su otisci tamo postavljeni da ih vi nađete.”

“Uočili smo i to.” U stvari, i puno više od toga. To je bio jedan od najnezgodnijih elementa slučaja. Ubojstvo Clawsona izgledalo je kao klasični gangovski napad na brbljavca: jezik isječen, penis u ustima žrtve, puno krvi, puno boli, no nitko u zgradi nije čuo ništa. Ali ako je to bio profesionalni posao, otkud su, onda, Beaumontovi otisci posvuda? Je li moguće da nešto što toliko izgleda kao namještaljka, nije namještaljka? Ne, osim ako netko nije izašao s nekim sasvim novim štosom. Za sada, stara maksima je još dobro odgovarala Alanu Pangbornu: ako hoda kao patka, kvače kao patka i pliva kao patka, to vjerojatno i je patka.

“Mogu li otisci prstiju biti podmetnuti?” Thad upita.

“Čitate li vi umove jednako dobro kao što pišete knjige, gospodine Beaumont?”

“Čitam umove, pišem knjige, ali, žalim, prozore ne perem.”

Alan je imao usta puna piva, i smijeh ga je tako iznenadio da je gotovo prasnuo po cijelom tepihu. Uspio je progutati, iako mu je nešto malo zašlo u dušnik i on se zakašlje. Liz ustane i udari ga žustro po leđima nekoliko puta. Možda je to bio čudan postupak, ali njoj to nije izgledalo čudno; uvjetovao ju je život s dvije male bebe. William i Wendy zurili su iz svoje školice, žuta lopta je stajala mirno i zaboravljeno između njih. William se nasmije. Wendy preuzme dalje.

Iz nekog razloga, ovo je Alana još jače nasmijalo.

I Thad se pridruži. I Liz se počne smijati, i dalje ga udarajući po leđima.

“Dobro sam,” Alan reče, još kašljući, kroz smijeh. “Stvarno.”

Liz ga udari zadnji put. Pivo prokulja kroz grlić Alanove boce kao gejzir koji propušta paru, i prolije se na prepone njegovih hlača.

“Sve u redu,” Thad reče. “Pelena imamo.”

A onda su se ponovo smijali, i negdje između onog trenutka kad se Alan Pangborn zakašljao i onog kad je napokon uspio prekinuti smijeh, njih troje, postali su, barem, privremeni prijatelji.

5

“Koliko ja znam ili, koliko sam uspio ustanoviti, otiske prstiju ne može se podmetnuti,” nešto kasnije reče Alan, uhvativši ponovo nit razgovora – sad su bili na drugoj rundi i nezgodna mrlja na preponama njegovih hlača počela se sušiti. Blizanci su zaspali u školici, a Liz je izašla iz sobe, u kupaonicu. “Jasno, mi još uvijek provjeravamo jer sve do danas ujutro nismo imali razloga da posumnjamo kako je u ovom slučaju uopće bilo takvih pokušaja; prije nekoliko godina, jedan otmičar je uzeo otiske jagodica prstiju svoje žrtve prije nego što je čovjeka ubio, pretvorio ih u... matrice, tako bi ih, pretpostavljam, vi nazvali... i otisnuo ih u vrlo tankoj plastici. Plastične vrškove prstiju stavio je preko vlastitih jagodica i pokušao ostaviti otiske po planinskoj kućici svoje žrtve, kako bi policija pomislila da je cijela otmica lažna, a taj čovjek na slobodi.”

“Nije uspjelo?”

“Policija je dobila nekoliko vrlo zgodnih otisaka,” Alan reče. “Počiniteljevih. Prirodna masnoća njegovih prstiju spljoštila je lažne otiske, a kako je plastika bila tanka i prirodno prijemčiva čak i za najfinije oblike, ponovo se ispupčila u obliku njegovih vlastitih otisaka.”

“Možda drugačiji materijal...”

“Jasno, možda. Ovo se dogodilo sredinom pedesetih a, pretpostavljam, od tada je izumljeno stotinjak novih vrsta polimerske plastike. Moguće je. Zasad, možemo reći samo da nitko u forenzici ili kriminologiji nije čuo da je to negdje izvedeno, a ja mislim da će tako i ostati.”

Liz se vratila u sobu i sjela podvijenih stopala, kao mačka, i navukla suknju preko listova. Thadu se sviđala ta gesta, kao da je, činilo mu se, nekako van vremena i beskrajno graciozna.

“Međutim, postoje i druge mogućnosti, Thad.”

Na Alanovo korištenje osobnog imena, Thad i Liz razmijene letimične poglede, tako brzo da je Alanu to promaklo. Izvukao je istrošeni blok iz džepa na svom boku i proučavao jednu stranicu.

“Vi pušite?” upitao je, podigavši pogled.

“Ne.”

“Prestao je prije sedam godina,” reče Liz. “Bilo mu je jako teško, ali izdržao je.”

“Ima kritičara koji tvrde da bi svijet bio bolji da sam jednostavno izabrao od čega ću umrijeti, ali ja sam odlučio da im prkosim,” reče Thad. “Zašto?”

“Pušili ste, dakle.”

“Da.”

“Pall Mall?”

Thad je upravo uzeo svoju limenku soka. Ta se zaustavila deset centimetara od njegovih usta. “Kako ste to znali?”

“Vaša krvna grupa je A-negativna?”

“Počinjem shvaćati zašto ste jutros došli spremni da me uhitite,” reče Thad. “da nisam imao tako dobar alibi, sad bih bio u zatvoru, je li tako?”

“Dobar zaključak.”

“Mogli ste dobiti njegovu krvnu grupu iz njegovog dosijea vojnih rezervista,” reče Liz. “Pretpostavljam, otuda su i stigli njegovi otisci prstiju.”

“Ali, da sam petnaest godina pušio Pall Mall cigarete, to ne,” reče Thad. “Koliko ja znam, takve stvari ne spadaju u vojni dosije.”

“To je iskrsnulo tek jutros,” ispričao im je Alan. “Pepeljara u Homerovom kamionetu bila je puna opušaka cigareta Pall Mall. Stari je pušio samo lulu, povremeno. Isto tako, nekoliko opušaka Pall Malla bilo je i u pepeljari u stanu Fredericka Clawsona. On uopće nije pušio, osim tu i tamo poneki joint. Tako tvrdi njegova gazdarica. Krvnu grupu našeg počinitelja dobili smo iz sline na opušcima. Izvještaj serologa dao nam je i dosta drugih informacija. Boljih od otisaka prstiju.”

Thad se više nije smješkao. “Ja ovo ne razumijem. Ja ovo uopće ne razumijem.”

“Ima jedna stvar koja se ne poklapa,” reče Pangborn. “Plave vlasi. Našli smo nekoliko u Homerovom kamionetu, i još jednu na naslonu stolca koji je ubojica koristio u Clawsonovoj dnevnoj sobi. Vaša kosa je crna. A nekako ne bih rekao da nosite tupe.”

“Ne – Thad ne, ali naš ubojica, možda,” smrknuto reče Liz.

“Možda,” Alan se složi. “Ako je tako, napravljena je od ljudske kose. No zašto bi se mučio s promjenom boje kose, ako nakon toga posvuda ostavlja otiske i opuške? Tip je ili vrlo glup ili je namjerno pokušao optužiti baš vas. Plava kosa se ne uklapa ni u kojem slučaju.”

“Možda jednostavno nije htio da ga prepoznaju,” Liz reče. “Sjetite se, Thad je bio u časopisu People prije jedva dva tjedna. U cijeloj zemlji.”

“Aha, ta mogućnost postoji. Iako, ako taj tip i izgleda kao vaš muž, gospođo Beaumont...” “Liz.”

“Dobro, Liz. Ako izgleda kao vaš muž, izgledao bi kao Thad Beaumont i s plavom kosom, zar ne?”

Liz se zagleda u Thada na tren a onda se zahihoće.

“Što je tako smiješno?” upita Thad.

“Pokušavam te zamisliti plavokosog,” rekla je, i dalje uz smijeh. “Mislim da bi izgledao kao jako propali David Bowie.”

“To je smiješno?” Thad upita Alana. “Ja ne mislim da je to smiješno.”

“Pa...” reče Alan, smješkajući se.

“Nije važno. Koliko znamo, tip je isto tako mogao nositi i sunčane naočale i plavu periku.”

“Ne ako je ubojica isti čovjek kojeg je gospođa Arsenault vidjela kako ulazi u Homerov kamionet u četvrt do jedan, 1. lipnja ujutro.”

Thad se nagne naprijed. “Je li izgledao kao ja?” upita.

“Ona nije mogla reći mnogo, samo da je nosio odijelo. Što se toga tiče, jedan od mojih ljudi, Norris Ridgewick, pokazao joj je danas vašu sliku. Ona misli da niste bili vi, rekla je, iako nije posve sigurna. Kaže da je čovjek koji je ušao u Homerov kamion bio veći, čini joj se.” Suho je dodao. “Ta dama je od onih koji vjeruju da čovjek nikad nije dovoljno oprezan.”

“Nije mogla prepoznati razliku u visini prema slici?” upita sumnjičavo Liz.

“Viđala je Thada u gradu, ljeti,” Alan reče. “I rekla je da ne može biti sigurna.”

Liz kimne. “Jasno da ga zna. Zna oboje, zapravo. Stalno kupujemo povrće na njihovom štandu. Glupača. Oprostite.”

“Nemaš se zašto ispričavati,” reče Alan. Ispio je svoje pivo i provjerio hlače. Suhe. Dobro. Ostala je svijetla mrlja, nitko to, osim njegove žene, vjerojatno ne bi ni primijetio. “U svakom slučaju, to me dovodi i do zadnje točke... ili aspekta... ili, kako god to hoćete zvati. Koji je vaš broj cipela, gospodine Beaumont?'“

Thad kratko pogleda Liz, koja slegne ramenima. “Imam prilično male šape za tipa od preko sto osamdeset centimetara, rekao bih. Uzimam četrdeset tri, iako je za pola broja gore ili dolje...”

“Otisci o kojima smo obaviješteni bili su vjerojatno veći od toga,” reče Alan. “Međutim, ne bih rekao da se ti otisci uklapaju, a ako i jesu, otisci stopala se mogu namjestiti. Natrpaš novinskog papira u cipele dva ili čak tri boja prevelike, i sređeno je.”

“O kakvim otiscima stopala se radi?” reče Thad.

“Nije važno,” Alan reče odmahnuvši glavom. “Nemamo čak ni fotografije. Mislim da smo iznijeli sve što dolazi u obzir, Thad. Vaši otisci prstiju, vaša krvna grupa, vaša marka cigareta...”

“On ne...” Liz počne.

Alan ispruži ruku, smirujući je. “Bivša marka cigareta. Vjerojatno sam lud što sam vas u sve to uputio – uostalom, dio mene to i govori – ali budući da smo stigli ovako daleko, nema smisla da od drveća ne vidimo šumu. I druge stvari vas opterećuju. Castle Rock je vaše stalno boravište jednako kao i Ludlow, budući da plaćate porez na oba mjesta. Homer Gamache bio je više od poznanika; obavljao je... je li ispravno reći, poslove prema potrebi?”

“Da,” Liz reče. “Povukao se iz stalnog posla one godine kad smo mi kupili kuću – Dave Phillips i Charlie Fortin sad naizmjence obavljaju njegov posao kućepazitelja – ali on je rado ostao i dalje u vezi.”

“Ako pretpostavimo da je Homera ubio autostoper kojeg je gospođa Arsenault primijetila – a na osnovi te pretpostavke i radimo – nameće se jedno pitanje. Je li ga stoper ubio zato što je Homer bio prva osoba koja je naišla, i dovoljno glup – ili dovoljno pijan – da ga pokupi, ili ga je ubio baš zato što je Homer Gamache, poznanik Thada Beumonta?”

“Kako bi on mogao znati da će Homer naići?” Liz upita.

“Zato jer je bila Homerova kuglaška večer, a Homer je – bio je – stvorenje sa svojim navikama. On je bio kao stari konj, Liz; uvijek se istim putem vraćao u staju.”

“Vaša prva pretpostavka,” reče Thad “nije bila da je Homer stao jer je bio pijan nego zato što je prepoznao stopera. Neznanac koji želi ubiti Homera ne bi uopće pokušao stoperski manevar. Smatrao bi to nesigurnim pothvatom, ako ne i potpuno izgubljenim slučajem.”

“Da.”

“Thad,” Liz je rekla glasom koji nije uspio ostati posve miran. “Policija misli da je stao jer mu se činilo da je to Thad... je li tako?”

“Da,” reče Thad. Pružio se i primio je za ruku. “Misle da bi to samo netko kao ja – netko tko ga je znao – uopće pokušao na taj način. Pretpostavljam, čak i odijelo se u to uklapa. Što drugo nosi dobro obučeni pisac kad planira izvršenje ubojstva na selu, u jedan u noći? Dobar tvid, dakako... onakav, sa smeđim kožnim našivcima na laktovima. Svi britanski trileri tvrde da je to apsolutno de rigueur.”

Pogledao je Alana.

“Jako čudno, zar ne? Cijela stvar.”

Alan kimne. “Prilično. Gospođa Arsenault misli da je on krenuo preko ceste, ili je barem bio na rubu da to učini, kad se Homer doklatio u svom kamionetu. Ali zbog činjenice da ste poznavali i tog Clawsona iz Washingtona, postaje sve vjerojatnije da je Homer ubijen zato što je bio baš on, a ne zbog toga što je bio dovoljno pijan da stane. Dakle, popričajmo o Fredericku Clawsonu, Thad. Pričajte mi o njemu.”

Thad i Liz izmijene poglede.

“Ja mislim,” reče Thad, “da bi to moja žena mogla odraditi brže i sažetije nego ja. I manje će psovati, mislim.”

“Hoćeš tako, siguran si?” upita ga Liz.

Thad kimne. Liz počne pričati, ispočetka polako, a onda ubrza. Thad se ubacio jednom ili dvaput na početku, a onda se povukao, zadovoljan što može samo slušati. Sljedećih pola sata gotovo da nije progovorio. Alan Pangborn je izvadio svoj blok i žvrljao po njemu, ali nakon prvih nekoliko pitanja, ni on je nije previše prekidao.

DEVET

INVAZIJA LJIGOZOIDA

1

“Ja ga zovem Ljigozoid,” počela je Liz. “Žao mi je što je mrtav... ali svejedno, bio je baš to. Ne znam da li se pravi ljigozoidi rađaju ili nastaju, ali u svakom slučaju, dostižu svoje stanje ljigavosti, pa, mislim, nije ni važno. Frederick Clawson je, eto, bio iz Washingtona, D.C. I studirao je pravo u najvećem pravničkom zmijskom leglu na svijetu.

“Thad, klinci se meškolje – hoćeš im dati njihove bočice? A ja bih još jedno pivo, molim te.”

Dodao joj je pivo, a onda otišao u kuhinju da zagrije bočice. Otvorio je kuhinjska vrata kako bi mogao bolje čuti... i pritom se tresnuo u koljeno. Takve stvari je radio već toliko puta da je jedva i primijetio.

Vrapci ponovo lete, pomisli on i protrlja ožiljak na čelu dok je punio zdjelu toplom vodom, a onda je stavio na vatru. Još samo kad bih znao kog vraga to znači.

“U stvari, glavninu priče smo čuli od samog Clawsona,” Liz je pričala, “ali njegova perspektiva je bila, naravno, malo iskošena – svi smo mi junaci vlastitih života, kako voli reći Thad, a po vlastitom mišljenju, Clawson je bio prije jedan predani biograf nego Ljigavac... ali mi smo uspjeli sastaviti objektivniju verziju dodajući ono što smo saznali od ljudi u Darwin Pressu, koji objavljuje Thadove romane pod Starkovim imenom, i onoga što nam je prenio Rick Cowley.”

“Tko je Rick Cowley?” Alan upita.

“Književni agent koji je zastupao Thada pod oba imena.”

“A što je Clawson – vaš Ljigavac – htio?”

“Novac,” Liz reče suho.

U kuhinji, Thad je uzeo iz hladnjaka dvije bočice (samo napola pune, kako bi izbjegli nezgodna presvlačenja usred noći) i ubacio ih u zdjelu s vodom.

Bilo je točno to što je rekla Liz... ali bilo je, istovremeno, i pogrešno. Clawson je htio puno više od novca.

Liz kao da mu je pročitala misli.

“Nije novac bio sve što je on htio. Nisam sigurna čak ni da je to bilo glavno. Htio je biti poznat kao čovjek koji je razotkrio identitet Georgea Starka.”

“Kao onaj koji je napokon uspio raskrinkati Spidermana, nevjerojatnog čovjeka-pauka?”

“Točno.”

Thad zaroni prst u zdjelu da provjeri vodu, pa se nasloni na štednjak, prekriženih ruku, slušajući. Htio je cigaretu, shvatio je – po prvi put nakon svih tih godina, ponovo je htio cigaretu.

Protrnuo je.

2

“Clawson je bio na previše pravih mjesta u pravo vrijeme,” reče Liz. “Ne samo da je studirao pravo, bio je i službenik u knjižari, pola radnog vremena. Ne samo da je radio u knjižari, bio je i gorljivi obožavatelj Georgea Starka. A bio je možda i jedini Starkov obožavatelj koji je pročitao i dva romana Thada Beaumonta.”

U kuhinji, Thad se nakesio – ne bez određene gorčine – i ponovo provjerio vodu.

“Mislim da je od svojih sumnji htio stvoriti nekakvu veliku dramu,” Liz nastavi. “Kako je ispalo, morao se dobro pomučiti da nekamo dospije. Kad je zaključio da je Stark zapravo Beaumont i obrnuto, nazvao je Darwin Press.”

“Starkovog izdavača.”

“Točno. Našao je Ellie Golden, urednicu Starkovih romana. Otvoreno je postavio pitanje – molim vas, recite mi je li George Stark zapravo Thaddeus Beaumont. Ellie je rekla da je ta ideja smiješna. Onda je Clawson pitao za sliku autora na poleđini Starkovih romana. Rekao je da želi adresu čovjeka na slici. Ellie mu je rekla da ne može davati adrese autora njihove izdavačke kuće.

Clawson je rekao, 'Ja neću Starkovu adresu, hoću adresu čovjeka sa slike. Čovjeka koji se predstavlja kao Stark.' Ellie mu je rekla da je smiješan – čovjek na fotografiji jest George Stark.”

“Prije toga, izdavač nikad nije izašao u javnost i priznao da je to pseudonim?” Alan upita. Zvučao je istinski znatiželjno. “Cijelo vrijeme su tvrdili da je to stvarni čovjek?”

“O, da – Thad je to zahtijevao.”

Da, pomisli on, izvadivši bočice iz zdjele i provjeri mlijeko na svom zapešću. Thad je to zahtijevao. Unatrag gledano, Thad i ne zna zašto je to zahtijevao, zapravo uopće nema pojma, ali Thad je to stvarno zahtijevao.

Ponio je bočice natrag u dnevnu sobu, izbjegavajući putem sudar s kuhinjskim stolom. Dao je svakom blizancu njegovu bočicu. Oni ih prihvate ozbiljno, uspavano, i počnu sisati. Thad ponovo sjedne. Slušao je Liz i rekao sam sebi da je pomisao o cigareti bila zadnja misao u njegovoj glavi.

“No dakle,” reče Liz, “Clawson je htio postaviti još pitanja – imao ih je cijelu hrpu, pretpostavljam – ali Ellie nije prihvatila. Rekla mu je neka nazove Ricka Cowleya i spustila slušalicu. Clawson je zatim nazvao Rickov ured i dobio Miriam. Ona je Rickova bivša žena. Ujedno, partner u agenciji. Malo čudan aranžman, ali dobro se slažu.

Clawson je i nju pitao isto – je li George Stark zapravo Thad Beaumont. Kako tvrdi Miriam, ona mu je ogovorila da je. A ona je Dolley Madison. 'Rastala sam se od Jamesa', rekla je, 'Thad se rastaje od Liz, i nas dvoje ćemo se vjenčati u proljeće!' I spustila slušalicu. Odjurila je u Rickov ured i ispričala mu da neki tip u Washingtonu njuška po rubovima Thadovog tajnog identiteta. Nakon toga, Clawson je od Cowley Associates dobivao samo brzo spuštanje slušalice.”

Liz ispije veliki gutljaj svog piva.

“Ali, on nije odustajao. Zaključila sam da pravi ljigozoidi nikad ne odustaju. A on je zaključio da pristojnost neće upaliti.”

“A nije nazvao Thada?” Alan upita.

“Ne, ni jednom.”

“Vaš broj nije u imeniku, pretpostavljam.”

Thad je dao jedan od svojih malobrojnih doprinosa priči. “Nismo navedeni u javnim imenicima, Alane, ali ovaj telefon u Ludlowu je naveden u fakultetskom imeniku. Mora biti. Ja sam profesor i imam studente.”

“Ali taj tip nije nikad krenuo direktno,” čudio se Alan.

“Javio se kasnije... pismom,” reče Liz. “Ali, nećemo preskakati. Mogu nastaviti?”

“Molim,” reče Alan. “Priča je fascinantna na svoj način.”

“Dakle,” rekla je Liz, “našem Ljigavcu su trebala samo tri tjedna i vjerojatno manje od petsto dolara da iščeprka ono u što je bio siguran od početka – da su Thad i George Stark ista osoba.

Krenuo je od Literary Market Place, kojeg izdavači zovu LMP. To su sažeci imena, adresa i poslovnih telefona svih u tom području – pisaca, urednika, izdavača, agenata. Kroz to i odgovarajuću kolumnu u Publishers Weekly, uspio je izdvojiti nekoliko bivših namještenika Darwin Pressa, koji su otišli iz kompanije od ljeta 1986. do ljeta 1987.

Netko od njih je imao informaciju i htio je izbrbljati. Ellie Golden je prilično uvjerena da je krivac bila djevojka koja je '85. i '86. osam mjeseci bila sekretarica glavnog kontrolora kompanije. Ellie ju je zvala kurvetinom s lošim nazalnim navikama.”

Alan se nasmije.

“I Thad vjeruje da je bila ona,” Liz nastavi, “jer, ispostavilo se, fitilj su bile fotokopije isplata za Georgea Starka. A to dolazi iz ureda Rolanda Burretsa.”

“Šefa računovodstva Darwin Pressa”, reče Thad. Dok je slušao, promatrao je blizance. Sad su ležali na leđima, noge sputane pidžamama, priljubljene, a bočice uperene u strop. Njihove oči su bile staklaste i odsutne. Uskoro će, znao je, zaspati, do jutra... a kad zaspu, bit će to istovremeno. Sve rade istovremeno, pomisli Thad. Bebe su pospane a vrapci lete.

Ponovo je dotakao ožiljak.

“Thadovo ime nije bilo na fotokopijama,” reče Liz. “Izvještaji o isplati ponekad vode do čekova, ali nisu sami čekovi, pa se i nije trebalo tamo pojaviti. To razumijete, zar ne?”

Alan kimne.

“Ali adresa mu je ipak rekla glavninu onog što je trebao znati. Gospodin George Stark, poštanski pretinac 1642, Brewer, Maine 04412. To je daleko od Mississippija gdje je Stark navodno živio. Pogled na kartu Mainea mogao mu je pokazati da je prvi grad južnije od Brewera, Ludlow, a on je znao da tamo živi jedan cijenjeni, ako već ne i slavni pisac. Thaddeus Beaumont. Kakva podudarnost.

Ni Thad ni ja, nikad ga nismo vidjeli osobno, ali on je vidio Thada. Znao je kad Darwin Press šalje svoje tromjesečne čekove, iz fotokopija koje je već dobio. Veći dio čekova ide prvo autorovom agentu. Onda agent izdaje novi, koji predstavlja izvorni iznos minus njegov postotak. Ali u Starkovom slučaju, kontrolor je slao čekove ravno do poštanskog pretinca u Breweru.”

“A što s agentovim postotkom?” upita Alan.

“Odbija se od cijele sume u Darwin Pressu i šalje Ricku posebnim čekom,” reče Liz. “To je mogao biti još jedan jasan znak Clawsonu da George Stark nije ono što tvrdi da je... samo, tada Clawsonu više nisu trebali navodi. Htio je čvrsti dokaz. I dao se na posao.

Kad je došlo vrijeme za izdavanje čeka, Clawson je doletio ovamo. Noću je bio u Holiday Innu; dane je provodio 'opsjedajući' poštanski ured u Breweru. Točno tako je napisao u pismu koje je Thad kasnije primio. To je bila prava potjera. Sve jako u stilu film noir. Iako, prilično ograničena istraga. Da se 'Stark' nije pojavio da pokupi svoj ček četvrtog dana Clawsonovog boravka, on bi morao spustiti svoj šator i iskrati se natrag u noć. Ali, ne mislim da bi na tome završilo. Kad te pravi ljigozoid dohvati zubima, ne pušta te dok ne odgrize veliki komad.”

“Ili, dok mu ti ne izbiješ zube,” Thad progunđa. Vidio je kako se Alan okreće u njegovom smjeru, podignutih obrva i namršti se. Loš izbor riječi. Netko je očito baš to učinio Lizinom Ljigozoidu... ili nešto još gore.

“Ionako, to je teorijsko pitanje,” Liz nastavi, i Alanova pažnja se vrati njoj. “Nije trajalo tako dugo. Trećeg dana, dok je sjedio na klupi u parku, nasuprot pošte, ugledao je kako Thadov suburban ulazi na jedno mjesto, na desetminutnom parkiralištu.”

Liz opet popije pivo i obriše pjenu s gornje usne. Kad je spustila ruku, pojavio se osmijeh.

“A sad ide dio koji se meni sviđa,” rekla je. “Baš d-d-divno, kako je govorio onaj homić iz Povratka u Brideshead. Clawson je imao foto-aparat. Ovako mali aparat, od onih koje možeš sakriti u ruci. Kad si spreman za snimanje, samo malo raširiš prste, neka objektiv proviri van, i gotovo! Obavljeno.”

Malo se nasmijala, odmahnuvši glavom na zamišljenu sliku.

“Napisao je u pismu kako je to nabavio preko nekakvog kataloga koji prodaje špijunsku opremu – telefonske prisluškivače, neki gnjus kojim namažeš omotnice da postanu prozirne na deset do petnaest minuta, samouništavajuće aktovke, takve stvari. Tajni agent X-9 Clawson, javlja se na dužnost. On bi, kladim se, ugradio i šuplji zub ispunjen cijanidom, da se to može legalno nabaviti. Žestoko je zašao u imidž.

No, dakle, napravio je nekoliko sasvim prolaznih fotografija. Nikakva umjetnost, ali moglo se vidjeti tko je subjekt i što radi. Bila je fotografija kako se Thad približava poštanskim pretincima u predvorju, slika gdje Thad stavlja ključ u pretinac 1642 i jedna kako vadi omotnicu.

“Poslao vam je kopije?” upita Alan. On je htio novac, rekla je ona, a Alan je pretpostavljao da dama zna o čemu govori. Namještaljka je više nego mirisala na ucjenu; upravo je bazdila.

“Ah, da. I onu zadnju, uvećanu. Može se pročitati dio adrese pošiljaoca – slova DARW, a iznad se jasno prepoznaje logotip Darwin Pressa.”

“X-9 ponovo napada,” reče Alan.

“Da. X-9 ponovo napada. Dao je razviti fotografije a onda se vratio u Washington. Mi smo to pismo, skupa sa slikama, dobili nekoliko dana kasnije. Pismo je bilo stvarno predivno. Na rubu prijetnje, ali nikad preko ruba.”

“Pa, studirao je pravo.” reče Thad.

“Da,” složi se Liz. “Znao je kako daleko može otići, očito. Thad vam može dati pismo, no ja ga mogu prepričati. Počeo je s izjavom kako se divi obim polovicama Thadovog, kako je on to rekao, 'podijeljenog uma'. Ispričao je ono što je saznao i kako je to izveo. A onda je prešao na srž stvari. Samo nam je izdaleka prikazao opasnost, ali ipak, opasnost je bila tu. Rekao je kako je i sam potencijalni pisac, ali nije imao baš puno vremena za to – njegov studij prava je bio zahtjevan, ali to je bio samo dio. Pravi je problem, rekao je, to što mora raditi u knjižari da bi platio svoje školovanje i ostale račune. Rekao je da bi htio pokazati Thadu neke svoje radove i, ako bi Thad zaključio da on obećaje, možda bi ga to ponukalo da mu ponudi određenu podršku koja bi mu pomogla u radu.”

“Određena podrška,” Alan reče, zamišljen. “To se sada tako zove?”

Thad zabaci glavu i nasmije se.

“No, tako je to zvao Clawson. Mislim da bih zadnji dio mogla citirati napamet. 'Znam da vam ovo sigurno izgleda kao vrlo drzak zahtjev pri prvom čitanju,' pisao je, 'ali uvjeren sam, ako proučite moje radove, brzo ćete shvatiti da bi takav dogovor mogao biti na obostranu korist.'

Thad i ja smo neko vrijeme bili zabrinuti zbog toga, onda smo se smijali, a onda smo se, mislim, opet malo zabrinuli.”

“Aha,” reče Thad. “Ne sjećam se smijanja, ali brinuli smo prilično, sasvim sigurno.”

“I konačno, stigli smo do običnog razgovora o tome. Razgovarali smo gotovo do ponoći. Oboje smo shvatili što su zapravo Clawsonove fotografije i njegovo pismo, i kad se Thad odljutio...”

“Ja se još nisam odljutio,” Thad se ubaci, “a tip je mrtav.”

“No, dakle, kad se buka stišala, Thadu je gotovo laknulo. Htio je likvidirati Starka već odavno, i već je počeo raditi na velikoj, ozbiljnoj vlastitoj knjizi. Što i sada radi. Zove se Zlatni pas. Pročitala sam prvih dvjesto strana, i prekrasna je. Mnogo bolja nego nekoliko zadnjih stvari koje je napravio kao George Stark. I tako je Thad zaključio...”

“Mi smo zaključili”, reče Thad.

“U redu, mi smo zaključili da je Clawson zapravo prikriveni dar božji, povod da ubrzamo ono što je već pokrenuto. Thad se jedino bojao da Rick Cowley neće biti previše oduševljen tom idejom, jer je George Stark agenciji donosio puno više nego Thad. Ali, on je bio pravo zlato što se toga tiče. U stvari, rekao je da bi to moglo stvoriti publicitet koji će pomoći u nekoliko stvari: Starkova remitenda, Thadova vlastita remitenda...”

“Sve dvije knjige,” Thad doda, s osmijehom.

“...i nova knjiga, kad napokon izađe.”

“Oprostite – što je remitenda?” Alan upita.

Sad uz osmijeh, Thad reče: “Stare knjige koje više ne stavljaju u kante pred velikim knjižarama.” “I tako ste izašli u javnost.”

“Da,” Liz reče. “Prvo, preko AP-a ovdje u Maineu, i Publisher's Weekly, ali priča se proširila na državnoj razini – napokon, Stark je bio autor bestselera, i činjenica da nikada nije stvarno postojao bila je materijal za zanimljivosti na zadnjim stranicama. A onda se javio časopis People.”

“Dobili smo još jedno zapjenjeno, bijesno pismo Fredericka Clawsona, govorio je koliko smo zli i pokvareni i nezahvalni. Izgleda, on je mislio da mi nemamo prava njega izostaviti, jer on je obavio sav posao, a Thad je trebao samo napisati nekoliko knjiga. Nakon toga se ugasio.”

“A sad se ugasio zauvijek,” reče Thad.

“Ne,” reče Alan. “Netko je ugasio njega... a to je velika razlika.”

Tišina je pala među njih. Bila je kratka... ali vrlo, vrlo teška.

3

Alan je nekoliko trenutaka razmišljao. Thad i Liz su ga pustili. Napokon, on podigne pogled i reče: “U redu. Zašto? Zašto bi se netko odlučio na ubojstvo u ovom slučaju? Pogotovo, nakon što je tajna već otkrivena?”

Thad odmahne glavom. “Ako to ima veze sa mnom, ili knjigama koje sam napisao kao George Stark, ja ne znam ni tko ni zašto.”

“I to zbog literarnog pseudonima?” Alan upita zamišljeno. “Mislim – bez uvrede, Thad, ali to baš i nije povjerljivi dokument ili velika vojna tajna.”

“Nema uvrede,” reče Thad. “U stvari, potpuno se slažem.”

“Stark je imao puno obožavatelja,” reče Liz. “Neki od njih su se ljutili što Thad neće više pisati romane kao Stark. People je dobio nekoliko pisama nakon članka, a Thad je dobio cijelu hrpu. Jedna dama je otišla tako daleko da je predložila da se Alexis Machine vrati na scenu i pokaže Thadu svoje.”

“Tko je Alexis Machine?” Alan ponovo isuče svoj blok.

Thad zagunđa. “Polako, polako, dobri moj inspektore. Machine je samo jedan lik iz romana koje je pisao George. Prvog i zadnjeg.”

“Fikcijina fikcija,” reče Alan, spremajući blok. “Sjajno.”

Thad je, međutim, izgledao pomalo zatečen. “Fikcijina fikcija,” reče. “To nije loše. Nije loše, uopće.”

“Htjela sam reći ovo,” javi se Liz. “Možda je Clawson imao prijatelja – jasno, pod pretpostavkom da ljigavci imaju prijatelje – koji je Starkov vatreni obožavatelj. Možda je znao da je Clawson zapravo zaslužan za veliko razotkrivanje priče, a pobjesnio je znajući da više neće biti Starkovih romana, toliko da je...”

Ona uzdahne, na tren spustivši pogled na svoju pivsku bocu a onda ponovo podigne glavu.

“To je, zapravo, prilično šepavo, zar ne?”

“Tako je, bojim se,” reče Alan obzirno, a onda pogleda Thada. “Sad bi trebao na koljenima zahvaljivati Bogu zbog svog alibija, ako već dosad nisi. Zbog ovoga si još privlačniji kao osumnjičeni, to shvaćaš, zar ne?”

“Bit će, na neki način, da,” složi se Thad. “Thaddeus Beaumont je napisao dvije knjige koje je jedva tko pročitao. Druga, objavljena prije jedanaest godina, nije dobila čak ni dobre kritike. Velika prednost koju je imao nije iskorištena; bit će čudo ako uopće uspije nešto objaviti, u takvom poslu. Stark, s druge strane, zarađuje hrpe novca. To jesu ograničene hrpe, ali knjige još uvijek donose šest puta više no što godišnje zaradim predavajući. Pojavi se taj Clawson, sa svojom brižljivo sročenom ucjenjivačkom prijetnjom. Ja mu ne popuštam, ali moja jedina mogućnost je da sam izađem s pričom u javnost. Nedugo zatim, Clawson je ubijen. Izgleda kao sjajan motiv, ali zapravo nije. Ubiti nesuđenog ucjenjivača nakon što si sam objavio tajnu bilo bi glupo.”

“Da... ali uvijek postoji osveta.”

“Bit će – dok ne sagledaš sve ostalo. Ono što je Liz rekla, to je istina. Stark je bio zreo za likvidaciju, ionako. Mogla je biti još jedna knjiga, ali samo jedna. A Rick Cowley je to znao, i to je jedan od razloga zašto je bio takvo zlato, kako kaže Liz. I bio je u pravu što se tiče publiciteta. Članak iz Peoplea, glupav kakav je, učinio je čuda za prodaju. Kaže mi Rick da se Jašući u Babilon ponovo penje na listama best-sellera, i raste prodaja svih Starkovih romana. Dutton čak planira ponoviti izdanje Trenutnih plesača i Purpurne izmaglice. S te strane gledano, Clawson mi je učinio uslugu.”

“Pa, gdje smo onda?” upita Alan.

“A otkud bih ja to znao,” Thad odgovori.

U tišini koja je uslijedila, tihim glasom progovori Liz: “To je lovac na krokodile. Baš sam jutros o njima razmišljala. To je lovac na krokodile i to sasvim lud u glavu.”

“Lovac na krokodile?” Alan se obraćao njoj.

Liz objasni Thadov sindrom razgledavanja živih krokodila. “Mogao bi biti ludi obožavatelj,” rekla je. “To nije toliko šepavo, kad se sjetite tipa koji je ubio Johna Lennona i onoga koji je htio ubiti Ronalda Reagana da impresionira Jodie Foster. Oni jesu tu. A ako je Clawson uspio saznati za Thada, netko drugi je mogao saznati za Clawsona.”

“Ali zašto bi takav tip htio osumnjičiti mene, ako tako voli moje stvari?” upita Thad.

“Zato jer ne voli!” Liz reče sa žestinom. “Lovac na krokodile voli Starka. Tebe vjerojatno mrzi gotovo koliko mrzi – koliko je mrzio – Clawsona. Rekao si da ti nije žao što je Stark mrtav. To može biti dovoljan razlog.”

“Kod mene to još ne prolazi,” reče Alan. “Otisci prstiju...”

“Kažeš da se otiske ne može kopirati ili podmetnuti, Alan, ali budući da su bili na oba mjesta, mora postojati način. Jedino tako se uklapa.”

Thad začuje samog sebe, “Ne, nisi u pravu, Liz. Ako takav tip postoji, on ne samo da voli Starka.” On pogleda svoje ruke i opazi da se naježio.

“Ne?” upita Alan.

Thad ih pogleda.

“Je li vam palo napamet da bi čovjek koji je ubio Homera Gamachea i Fredericka Clawsona mogao misliti da je on George Stark?”

4

Na stepenicama, Alan reče, “Javit ću se, Thad.” U jednoj ruci, držao je fotokopije – napravljene u Thadovoj radnoj sobi – dvaju pisama Fredericka Clawsona. Alanova spremnost, mislio je Thad, da kao dokazni materijal uzme fotokopije – barem zasad – umjesto da zahtijeva originale, bila je najjasniji znak da je uglavnom odustao od svojih sumnji.

“I vratit ćeš se da me uhitiš ako pronađeš rupu u mom alibiju?” upitao ga je Thad, smješkajući se.

“Ne mislim da će se to dogoditi. Molio bih samo da se ti javljaš meni, isto tako.”

“Ako nešto iskrsne, misliš?”

“Da. To sam mislio.”

“Žao mi je što ne možemo više pomoći,” rekla mu je Liz.

Alan se nasmije. “Pomogli ste vi meni puno. Nisam se mogao odlučiti, da li da ostanem još jedan dan, što bi značilo još jedna noć u ciglenoj sobi Ramada Inna, ili da se vratim u Castle Rock. Zahvaljujući ovome što ste mi ispričali, odlučio sam se za povratak. I to odmah. Godit će mi povratak. Moja žena Annie je nešto slabo u zadnje vrijeme.”

“Ništa ozbiljno, nadam se,” reče Liz.

“Migrena,” Alan kratko reče. Krenuo je niz stazu, a onda se okrene. “Ima još nešto.”

Thad zakoluta očima prema Liz. “Evo ga,” reče. “Nastupa Columbov obrat od zgužvanog balonera.”

“Ništa takvog,” reče Alan, “nego, Washington D.C. zatajio je jedan dio dokaznog materijala u slučaju Clawson. To je uobičajena praksa; pomaže da se izbjegnu luđaci koji vole priznavati zločine koje nisu počinili. Nešto je pisalo na zidu Clawsonovog stana.” Alan zastane a onda doda, gotovo uz ispriku: “Napisano je krvlju žrtve. Ako vam kažem što, hoćete li mi dati riječ da će ostati među vama?”

Oni kimnu.

“Rečenica je glasila: 'Vrapci ponovo lete.' Znači li vam to nešto?”

“Ne,” reče Liz.

“Ne,” rekao je Thad, ravnodušnim glasom, nakon kratkog oklijevanja.

Alanov pogled se na tren zadrži na Thadovom licu. “Baš si siguran?”

“Baš siguran.”

Alan uzdahne. “I mislio sam tako, ali izgledalo je kao potez vrijedan pokušaja. Postoji toliko drugih čudnih veza, pa sam mislio da bi mogla biti još jedna. Laku noć, Thad, Liz. Nemojte zaboraviti, javite se ako išta iskrsne.”

“Hoćemo,” reče Liz.

“Možeš na to računati,” Thad se složi.

Malo kasnije, oboje su bili unutra, a vrata su se zatvorila za Alanom Pangbornom – pred mrakom kroz kojeg će on dugo putovati do kuće.

DESET

TE NOĆI, KASNIJE

1

Odnijeli su uspavane blizance gore pa se krenuli i sami spremati na spavanje. Thad se skinuo u gaćice i majicu – njegov oblik pidžame – i ušao u kupaonicu. Prao je zube kad je počeo napad. Ispustio je četkicu za zube, ispljunuo gutljaj bijele pjene u umivaonik, pa posrnuo prema zahodu, na nogama koje je osjećao koliko i par drvenih štaka.

Zagrcnuo se jednom – bijedni suhi zvuk – ali ništa nije izašlo. Njegov želudac se počeo smirivati... barem je on nastojao da tako bude.

Kad se okrenuo, Liz je stajala u dovratku, u plavoj najlonskoj spavaćici koja je prestajala nekoliko centimetara iznad koljena. Gledala ga je ozbiljno.

“Nešto tajiš, Thad. To ne valja. Nikad nije valjalo.”

On oštro uzdahne i ispruži ruke, raširenih prstiju. I dalje su se tresli. “Kako dugo znaš?”

“Nekako si izbačen iz ravnoteže otkad se šerif vratio večeras. A kad je postavio ono zadnje pitanje... o onome što je pisalo na Clawsonovom zidu... mogao si isto tako imati i neonski natpis na čelu.”

“Pangborn nije vidio nikakav neon.”

“Šerif Pangborn te ne zna dobro kao ja... ali, ako ti nisi opazio kako je on naknadno ukopčao, onda, na kraju, nisi dobro gledao. Čak i on je vidio da nešto nije baš na mjestu. Način, kako te je pogledao.”

Njene usne se lagano saviju na dolje. To je istaklo davne bore na njenom licu, one koje je on ugledao prvi put nakon nesreće u Bostonu, i pobačaja, koje su se produbile dok ga je promatrala kako se sve teže bori da oživi, po svemu sudeći, presušeni izvor.

Negdje tada je njegovo piće počelo izmicati kontroli. Sve to – Lizina nezgoda, pobačaj, kritički i financijski promašaj Purpurne izmaglice praćeni ludim uspjehom Tako to radi Machine pod Starkovim imenom, naglo pogoršano pijančevanje – udruženim silama dovelo je do duboko depresivnog stanja. On je shvaćao da je to sebični, na sebe usmjereni mentalni okvir, ali to shvaćanje mu nije pomoglo. Na kraju je progutao šaku pilula za spavanje, uz pola boce Jack Danielsa. To je bio mlaki pokušaj samoubojstva... ali, bio je pokušaj samoubojstva. Sve to se dogodilo u periodu od tri godine. U to vrijeme, činilo se puno dulje. U to vrijeme, činilo se vječno.

I dakako, ništa ili malo toga se probilo na stranice časopisa People.

Sad je ugledao Liz, koja ga je gledala na isti način kao onda. I to mu je bilo mrsko. Zabrinutost je bila loša; nepovjerenje, još lošije. Izravnu mržnju, mislio je, bilo bi lakše podnije nego taj čudni, oprezni pogled.

“Ne trpim kad mi lažeš,” rekla je jednostavno.

“Ne lažem, Liz! Za Boga!”

“Koji put ljudi lažu tako što šute.”

“Rekao bih ti, svejedno,” on odvrati. “Samo sam pokušavao naći način.”

Ali, je li to bila istina? Je li, stvarno? Nije znao. To je bilo sranje, uvrnuto, luđačko sranje, ali nije to bio razlog zašto bi on lagao šutnjom. Osjetio je poriv da šuti onako kako čovjek, koji je opazio krv u svojoj stolici ili napipao nateklinu na preponama, može osjećati potrebu da šuti. Šutnja je u takvim slučajevima iracionalna... ali i strah je iracionalan.

A bilo je tu još nešto: on je bio pisac, imaginativac. A on nije sreo ni jednog pisca – uključujući i samog sebe – koji je imao više od mutne predodžbe zašto je bilo što učinio. On je ponekad vjerovao da poriv za stvaranjem fikcije nije ništa više od brane pred konfuzijom, čak možda i ludilom. To je bilo očajničko uspostavljanje reda kod ljudi koji tu dragocijenu stvar uspijevaju naći samo u svojim umovima... nikad u srcima.

Unutar njega, jedan glas je po prvi put prošaptao: Tko si ti kad pišeš, Thad? Tko si, tada?

I tom glasu on nije znao odgovoriti.

“Dakle?” Liz upita. Njezin je ton bio oštar, zategnut do ruba ljutine.

Pogledao ju je, iznenađen vlastitim mislima. “Molim?”

“Jesi li našao način? Ma što to bilo?”

“Čuj,” reče on, “ja ne shvaćam zašto ti zvučiš tako bijesno, Liz!”

“Zato jer se bojim.'“ljutito je uzviknula... ali on je sad vidio suze u kutovima njenih očiju. “Zato jer si prešutio šerifu, a ja se još uvijek pitam, ne bi li prešutio i meni! Da nisam vidjela taj izraz na tvom licu...”

“O?” Sad je on sam počeo osjećati ljutinu. “A kakav je to izraz bio? Kako je to tebi izgledalo?”

“Izgledao si kao da si kriv,” ona prasne. “Izgledao si kako si znao izgledati dok si ljudima pričao da si prestao piti, a nisi. Kad...” A onda je stala. Nije znao što je vidjela na njegovu licu – nije bio siguran želi li znati – ali to je uklonilo njenu ljutnju. Zamijeni je potresenost. “Oprosti. To nije bilo pošteno.”

“Zašto ne?” tupo je rekao. “Bila je istina. Neko vrijeme.”

Vratio se u kupaonicu i tekućinom za ispiranje usta očistio preostalu zubnu pastu. Tekućina je bila bez alkohola. Kao i sirup protiv kašlja. Umjetno, kao vanilija u kuhinjskom ormaru. Nije ništa popio otkad je završio zadnji Starkov roman.

Njezina mu ruka lagano dotakne rame. “Thad... ljutimo se. To nas boli, oboje, a ne popravlja to što ne valja, ma što bilo. Rekao si, mogao bi postojati čovjek – psihopat – koji misli da je on George Stark. Ubio je dvoje ljudi koje mi znamo. Jedan od njih je bio djelomično odgovoran za razotkrivanje pseudonima, Starka. Sigurno ti je palo na pamet da bi ti mogao biti visoko na listi neprijatelja tog čovjeka. Ali usprkos tome, nešto si zatajio. Kako je išla ona rečenica?”

“Vrapci ponovo lete,” Thad reče. Pogledao je svoje lice pod oštrim bijelim, fluorescentnim svjetlom nad kupaonskim ogledalom. Isto, poznato lice. Malo zasjenjeno ispod očiju, možda, ali ipak, isto poznato lice. Bilo mu je drago. Nije njuška filmske zvijezde, ali je njegovo.

“Da. Tebi je to nešto značilo. Što?”

Isključio je svjetlo nad ogledalom i savio ruku oko njenih ramena. Otišli su do kreveta i legli.

“Kad sam imao jedanaest godina,” rekao je. “imao sam operaciju. Trebalo mi je izvaditi mali tumor s čeonog režnja – mislim da je to bio čeoni režanj – mozga. Znaš za to.”

“Da?” gledala ga je, začuđena.

“Pričao sam ti, imao sam gadne glavobolje prije nego što je ustanovljen taj tumor, je li tako?”

“Tako je.”

Počeo je odsutno gladiti njeno bedro. Imala je zgodne duge noge, a spavaćica je bila stvarno vrlo kratka. “A zvukovi?”

“Zvukovi?” izgledala je iznenađeno.

“Nisam o tome razmišljao... ali, vidiš, nikad to nije izgledalo jako važno. Sve se to dogodilo tako davno. Ljudi s tumorima mozga obično imaju glavobolje, ponekad imaju napade, a ponekad oboje. Prilično često ti simptomi imaju svoje simptome. Zovu se senzorni glasnici. Najčešći su mirisi – miris našiljene olovke, svježe narezani luk, trulo voće. Moj senzorni glasnik je bio zvučni. Ptice.”

Gledao je ravno u nju, gotovo su se doticali nosevima. On osjeti zalutalu vlas njene kose kako ga škaklja po čelu.

“Vrapci, točnije.”

Sjeo je, nije želio vidjeti njen izraz iznenadne zapanjenosti. Primio ju je za ruku. “Dođi.”

“Thad... kamo?”

“U radnu sobu,” reče on. “Hoću ti nešto pokazati.”

2

Thadovom radnom sobom dominirao je veliki pisaći stol od hrastovine. Nije bio ni pomodno antikni, ni pomodno suvremen. Samo jedna izuzetno dugačka, izuzetno upotrebljiva komadina drveta. Stajao je kao dinosaur ispod tri viseće staklene kugle; udruženi snop svjetla koje su bacale na radnu plohu bio je gotovo blještav. Vrlo malo od površine stola bilo je vidljivo. Rukopisi, snopovi dopisa, knjige i špalte koje su mu slali, bili su naslagani posvuda i bilo gdje. Na bijelom zidu je bio poster koji je prikazivao, Thadu najdražu građevinu na cijelom svijetu: Flatiron Building u New Yorku. Oduševljenje za njen nevjerojatno klinasti oblik nije ga napuštalo.

Kraj pisaćeg stroja, bio je rukopis njegovog novog romana, Zlatni pas. Na stroju, dnevna norma. Šest stranica. To je bio njegov uobičajeni broj... kad radi pod vlastitim imenom. Kao Stark, obično je radio osam, ponekad deset.

“S ovim sam se zezao prije nego što se Pangborn pojavio,” reče on, pokupivši mali snop papira s pisaćeg stroja i doda ih njoj. “A onda je došao zvuk – zvuk vrabaca. Po drugi put danas, samo sad je bio puno jači. Vidiš što piše na prvoj stranici?”

Gledala je dugo, a on je mogao vidjeti samo njenu kosu i vrh glave. Kad se okrenula prema njemu, na njenom licu nije uopće bilo boje. Usne su joj bile stisnute u usku sivu crtu.

“Isto je,” prošaptala je. “Sasvim isto. Oh, Thad, što je ovo? Što...?”

Zaljuljala se, i on zakorači, na tren uplašen da će se ona onesvijestiti. Zgrabio ju je za ramena, njegovo stopalo je zapelo za nogu stola u obliku slova “X”, i on zamalo oboje obori na stol.

“Jesi dobro?”

“Ne,” reče ona slabim glasom. “A ti?”

“Ne baš,” rekao je. “Oprosti. Uvijek isti nespretni Beaumont. Kao vitez u sjajnom oklopu, baš sam silan oslonac.”

“Ti si ovo napisao prije nego što se Pangborn uopće pojavio,” rekla je. Kao da to nije mogla shvatiti u potpunosti. “Prije.”

“Tako je.”

“Što to znači?” Gledala ga je sa manijačkom napetošću, zjenice njenih očiju bile su velike i tamne usprkos jarkom svjetlu.

“Ne znam,” reče on. “Mislio sam da ćeš ti možda imati neku ideju.”

Ona odmahne glavom i vrati listove papira natrag na njegov stol. A onda protrlja ruku o kratku najlonsku spavaćicu, kao da je dirnula nešto gnjusno. Thad nije bio siguran da je ona svjesna što radi, i nije joj ništa rekao.

“Shvaćaš sad zašto sam to prešutio?” upita je.

“Da... mislim.”

“Što bi on rekao? Naš praktični šerif iz najmanjeg okruga u Maineu, koji se pouzdaje u kompjuterske ispise iz V.E. i svjedočenja očevidaca? Naš šerif kojemu bi bilo shvatljivije da ja skrivam brata blizanca nego da je netko, nekako, otkrio kako se radi duplikat otisaka prstiju? Što bi on rekao na ovo?”

“Ja... ne znam.” Nastojala se pribrati, izmaknuti naletu šoka. Vidio ju je takvu i prije, ali to nije umanjilo njegovo obožavanje. “Ne znam što bi on rekao, Thad.”

“Ni ja. Mislim da bi, u najgorem, mogao pretpostaviti neko prethodno poznavanje zločina. A još vjerojatnije, mislio bi da sam dojurio ovamo gore i napisao to večeras, nakon što je on otišao.”

“Zašto bi ti tako nešto napravio? Zašto?”

“Mislim da bi ludilo bila prva pretpostavka,” hladno je rekao Thad. “Mislim da bi murjak kao Pangborn puno prije povjerovao u ludilo nego prihvatio pojavu koja, izgleda, nema drugog objašnjenja osim paranormalnog. Ali ako misliš da griješim što sam to zatajio dok ne budem mogao sam nešto iz toga zaključiti – a mogao bih, možda – samo reci. Možemo nazvati ured šerifa Castle Rocka i ostaviti poruku za njega.”

Ona odmahne glavom. “Ne znam. Slušala sam – u nekom talk-showu, bit će – o psihičkim vezama...”

“Vjeruješ u njih?”

“Nikad nisam imala nikakvog razloga puno razmišljati o tome, ovako ili onako,” reče ona. “A sad, rekla bih, imam.”

Pružila je ruku i uzela stranicu s nažvrljanim riječima. “To si napisao jednom od Georgeovih olovaka” rekla je.

“Bila je prva pri ruci, to je sve,” reče on uvjereno. Nakratko se sjeti Scripto kemijske, a onda je izbaci iz uma. “I nisu Georgeove olovke i nikad nisu ni bile. Moje su. K vragu, već me umara što ga spominjemo kao posebnu osobu. U tome nije ostalo ni malo duhovitosti što je možda nekada imalo.”

“Ipak, danas si upotrijebio jednu njegovu frazu – 'slaži mi alibi'. Nikad nisam čula da je koristiš van knjige. Je li to bila samo slučajnost?”

Samo što joj nije odgovorio, je, naravno da je, ali je stao. Vjerojatno je bila, ali u svjetlu ovog što je napisao na tom listu papira, kako bi mogao biti siguran?

“Ne znam.”

“Jesi li bio u transu, Thad? Jesi li bio u transu kad si ovo napisao?”

Polako, nesigurno, on odgovori: “Da. Mislim da jesam.”

“Je li ovo sve što se dogodilo? Ili je toga bilo još?”

“Ne mogu se sjetiti,” reče on, i onda doda još nesigurnije. “Mislim da sam možda nešto rekao, ali stvarno se ne mogu sjetiti.”

Ona ga je gledala, dugo, a onda reče, “Idemo u krevet.”

“Misliš da ćemo spavati, Liz?”

Ona se bespomoćno nasmije.

3

Ali, dvadeset minuta kasnije, on je već otplovio kad ga je Lizin glas vratio u javu. “Moraš doktoru,” rekla je. “U ponedjeljak.”

“Ovog puta nema glavobolja,” on se pobuni. “Samo ptičje glasanje. I ta čudna stvar koju sam napisao.” Zastao je, pa dodao s nadom: “Ti ne bi rekla da bi to mogla biti samo slučajnost?”

“Ne znam što je,” reče Liz, “ali moram ti reći, Thad, slučajnost je vrlo nisko na mojoj listi.”

Iz nekog razloga, to im se oboma učini smiješnim, pa su tako ležali u krevetu, zagrljeni, cerekajući se što su tiše mogli, kako ne bi probudili bebe. Ponovo je bilo sve u redu među njima, u svakom slučaju – nije bilo puno toga u što bi Thad mogao trenutno biti siguran, ali ovo je bila jedna od tih stvari. Oluja je prošla. Stare nevolje su opet zakopane, barem za sada.

“Ja ću dogovoriti,” reče ona, kad se hihotanje primirilo.

“Ne,” rekao je on. “Ja ću.”

“I nećeš se prepustiti kreativnoj zaboravnosti?”

“Ne. Napravit ću to odmah, u ponedjeljak. Časna riječ.”

“U redu, onda.” Ona uzdahne. “Bit će pravo čudo ako uopće zaspim.” Ali pet minuta ksnije, disala je tiho i pravilno, a ni pet minuta nakon toga, Thad je i sam zaspao.

4

I opet sanjao onaj san.

Bilo je isto (ili, barem je tako izgledalo) sve do samog kraja: Stark ga je proveo kroz napuštenu kuću, uvijek ostajući iza njega, i govorio Thadu da griješi kad je ovaj drhtavim, jadnim glasom uporno tvrdio da je to njegova vlastita kuća. Potpuno si u krivu, govorio je Stark iza njegovog desnog ramena (ili je bilo lijevo? i je li to važno?). Vlasnik ove kuće, rekao je opet Thadu, mrtav je. Vlasnik ove kuće je na onom bajkovitom mjestu gdje sve pruge prestaju, to mjesto koje su svi ovdje dolje (ma gdje to bilo) zvali Endsville. Sve jednako. Dok nisu stigli u stražnji dnevni boravak, gdje Liz više nije bila sama. Frederick Clawson joj se pridružio. Bio je gol, osim jednog apsurdnog kožnog kaputa. I bio je podjednako mrtav kao i Liz.

Preko njegovog ramena, Stark zamišljeno reče: “To se događa cinkarošima. Na kraju ih pretvore u fil za budale. I sad je on zbrinut. A ja ću zbrinuti sve njih, jednog po jednog. Samo se potrudi da ne trebam i tebe zbrinuti. Vrapci ponovo lete, Thad – zapamti. Vrapci lete.”

A onda, pred kućom, Thad ih je čuo: ne samo tisuće, nego milijune, možda milijarde njih, i dan potamni kad je divovsko jato ptica najprije počelo presijecati sunce, a zatim ga potpuno zaklonilo.

“Ne vidim!” on vrisne, a iza njega, George Stark prošapće: “Oni ponovo lete, stari moj. Ne zaboravi. I nemoj mi stati na put.”

Probudio se, drhćući i sav hladan, i ovog puta, novom snu je trebalo dugo da stigne. Ležao je u mraku, razmišljajući koliko je to apsurdno, ideja koja iz sna proizlazi – možda je tako bilo i prvi put, ali ovoga puta je bilo mnogo jasnije. Kako posve apsurdno. Činjenica je, da je on uvijek zamišljao Starka i Alexisa Machinea kao slične izgledom (i zašto ne, jer su u vrlo stvarnom smislu obojica rođeni u isto vrijeme, s Tako to radi Machine), obojica visoki i širokih ramena – ljudi koji su izgledali kao da nisu izrasli, nego su nekako isklesani od čvrstih blokova nekakvog materijala – i obojica plavi... ta činjenica nije mijenjala apsurdnost. Pseudonimi ne oživljavaju i ne ubijaju ljude. Ispričat će Liz uz doručak, i smijat će se svemu tomu... no, možda se neće baš smijati, s obzirom na okolnosti, ali će razmijeniti skromne osmijehe.

Nazvat ću to mojim kompleksom Williama Wilsona, mislio je on, ploveći natrag u san. Ali kad je svanulo, san nije izgledao vrijedan razgovora – ne kraj svega ostalog. I tako, nije ispričao... ali kako je dan prolazio, zatekao se kako mu se um uporno vraća na san, razmatrajući ga kao mračnu, dragocjenu tajnu.

JEDANAEST

ENDSVILLE

1

U ponedjeljak, rano ujutro, prije nego bi ga Liz mogla zbog toga gnjaviti, ugovorio je posjet kod doktora Humea. Uklanjanje tumora 1960. bio je dio njegovog medicinskog dosijea. Doktoru je ispričao kako je nedavno imao dvije ponovne pojave ptičjeg glasanja, što je onih mjeseci prije dijagnoze i operativnog zahvata prethodilo njegovim glavoboljama. Doktor Hume je htio znati jesu li se i same glavobolje vratile. Thad mu je odgovorio negativno.

Nije rekao ništa o stanju transa ili o onome što je napisao dok je bio u tom stanju, ni što je pronađeno na zidu stana žrtve jednog ubojstva u Washingtonu, D.C. To mu se več činilo dalekim koliko i noćašnji san. U stvari, uhvatio se kako pokušava umanjiti cijelu stvar.

Doktor Hume je, međutim, sve shvatio ozbiljno. Vrlo ozbiljno. Poslao je Thada u Medicinski centar Istočni Maine istog poslijepodneva. Htio je i rentgenski snimak glave i kompjuteriziranu tomografiju... CT-pregled.

Thad je otišao. Odradio je rentgen, a zatim stavio glavu u napravu koja je izgledala kao industrijsko sušilo za tekstil. Treskala je i poskakivala petnaest minuta dok nije bio oslobođen zatočeništva... barem za sada. Nazvao je Liz, objasnio joj da bi mogli očekivati rezultate negdje krajem tjedna i rekao da će neko vrijeme biti u svom kabinetu, na sveučilištu.

“Jesi li uopće pomislio da se javiš šerifu Pangbornu?” upitala ga je.

“Pričekajmo rezultate pregleda,” rekao je on. “Kad vidimo na čemu smo, možda ćemo moći odlučiti.”

2

Bio je u svom kabinetu izdvajajući sa svog stola i s polica bezvrijedne stvari iz semestarskih materijala, kad su ptice ponovo zavrištale u njegovoj glavi. Bilo je nekoliko pojedinačnih piskova, njima su se pridružili drugi i uskoro su postali zaglušujući zbor.

Bijelo nebo – ugledao je bijelo nebo ispresijecano siluetama kuća i telefonskih stupova. A posvuda su bili vrapci. Zauzeli su svaki krov, nagurali se na svakom stupu, čekajući samo na komandu svog grupnog uma. A onda će se otisnuti putem neba sa zvukom kao da tisuće plahti lepeće na oštrom vjetru.

Thad naslijepo zatetura prema stolu; tražio je stolac, našao ga i sručio se na njega. Vrapci.

Vrapci i bijelo nebo kasnog proljeća.

Zvuk mu ispuni glavu, zbrkana kakofonija, a kad je prema sebi povukao list papira i počeo pisati, nije bio svjestan što radi. Glava mu klonu unatrag; njegove su oči zurile u strop, ne videći. Olovka je letjela naprijed i natrag i gore i dolje, kao da to radi po vlastitoj odluci.

U njegovoj glavi, sve ptice su uzletjele u tamnom oblaku koji je prekrio bijelo ožujsko nebo nad Bergenfieldom, New Jersey, naselje Ridge way.

3

Došao je k sebi za manje od pet minuta nakon što su se prvi izdvojeni piskovi oglasili u njegovom umu. Žestoko se znojio, i lijevi ga je zglob snažno bolio, ali nije bilo glavobolje. Spustio je pogled, ugledao papir na svom stolu – to je bila poleđina narudžbenice za udžbenike iz američke literature – i glupo se zagledao u ono što je tamo pisalo.

“Ne znači ništa,” prošaputao je. Trljao je sljepoočnice vrhovima prstiju, čekajući da počne glavobolja ili da se nadrljane riječi s papira povežu i dobiju neki smisao.

Nije želio da se ijedno od toga dogodi... i nije, nijedno. Riječi su bile samo riječi, stalno ponavljane. Neke su očito izronile iz njegovog sna o Starku; ostale su bile gomila nepovezanih besmislica.

A njegova glava je bila sasvim dobro.

Ovog puta neću reći Liz, pomisli. Ako kažem, nek' me vrag odnese. I ne samo zato jer sam prestrašen... iako, jesam. Sasvim jednostavno – nisu sve tajne loše tajne. Neke su dobre tajne. Neke su neophodne tajne. A ova je i jedno i drugo.

Nije znao je li to stvarno istina ili nije, ali otkrio je nešto strašno olakšavajuće: nije ga bilo briga. Razmišlja i razmišlja a ništa i dalje ne zna; od toga je bio jako umoran. Isto tako, bio je umoran od strahovanja, kao čovjek koji je ušao u pećinu iz zabave, a sad je posumnjao da se izgubio.

Onda, prestani o tome razmišljati. To je rješenje.

To je bila istina, slutio je. Nije znao hoće li moći ili ne... ali namjeravao je ozbiljno pokušati. Vrlo polako, pružio je ruku, uzeo narudžbenicu s obje ruke i počeo je trgati u trake. Musaka od nažvrljanih riječi napisanih na papiru počela je nestajati. Okrenuo je trake po duljini, poderao ih još jednom poprijeko i bacio komadiće u koš za smeće, gdje su kao konfeti legli na sve ostalo smeće koje je tamo utrpao. Sjedio je, zureći u te komadiće gotovo dvije minute, napola očekujući da se u letu ponovo spoje i vrate na njegov stol, kao slike na filmskoj traci namotanoj unazad.

Na kraju je uzeo koš i odnio ga hodnikom do čelične ploče usađene u zid kraj dizala. Znak pod njom govorio je PALIONICA.

Podigao je ploču i bacio svoje smeće niz crni lijevak.

“Eto,” reče on u čudnoj ljetnoj tišini zgrade anglistike i matematike. “Ode sve.”

Fil za budale, tako mi to ovdje dolje zovemo.

“A ovdje gore, mi to zovemo golim govnom,” promrmljao je, i vratio se u svoj kabinet s praznim košem u ruci.

Otišlo. Niz lijevak u nepostojanje. I dok ne stignu rezultati njegovih pregleda iz bolnica – ili dok ne bude novog gubitka svijesti, ili transa ili fuge, ili koji već vrag bio – ništa nije namjeravao reći. Ništa, uopće. Više nego vjerojatno, riječi napisane na tom listu papira su potpuno izrasle iz njegovog uma, kao san o Starku i praznoj kući, i nisu imale nikakve veze s ubojstvima, ni Homera Gamachea ni Fredericka Clawsona.

Tu dolje u Endsvilleu, gdje prestaju sve pruge.

“To ne znači baš ništa,” reče Thad ravnodušnim glasom, ističući riječi... ali kad je tog dana odlazio sa sveučilišta, gotovo je bježao.

DVANAEST

CURA

Znala je da nešto nije u redu kad je gurnula ključ u veliku Kreig bravu na vratima svoga stana, a umjesto da ključ uroni u prorez uz poznati i umirujući niz klikova, vrata su se otvorila. Nije bilo onog trenutka kad bi pomislila koliko je bila glupa, otići na posao i ostaviti otključana vrata stana, dakle, Miriam, mogla si ostaviti i poruku na vratima: HEJ, PROVALNICI, JA SITNIŠ DRŽIM U KINESKOJ ZDJELI NA GORNJOJ KUHINJSKOJ POLICI!

Takvog trenutka nije bilo, jer nakon što ste u New Yorku proveli šest mjeseci, možda samo četiri, ne zaboravljate. Možda, ako živite bogu iza nogu, zaključavate samo kad idete na odmor, a možda povremeno zaboravite zaključati kad idete na posao, ako živite u malom gradiću kao Fargo, Sjeverna Dakota, ili Ames, Iowa, ali kad neko vrijeme provedete u natruloj Velikoj Jabuci, zaključavate čak i ako nosite šalicu šećera susjedu u istom hodniku. Kad bi zaboravili zaključati, to bi bilo isto kao da udahnete jednom i jednostavno zaboravite sljedeći dah. Grad je pun muzeja i galerija, ali grad je isto tako pun narkosa i psihopata, i ne treba riskirati. Osim, ako se niste rodili glupi, a Miriam se nije takva rodila. Možda malo blesava, ali glupa, ne.

I tako je znala da nešto nije u redu, pa, iako su lopovi koji su, Miriam je bila uvjerena, provalili u njezin stan, vjerojatno otišli prije tri ili četiri sata pokupivši sve što je makar izdaleka obećavalo mogućnost ulaganja (a da ne spominjemo osamdeset ili devedeset dolara u kineskoj zdjeli... a možda i samu zdjelu, kad bolje promisli; napokon, nije li to bio založljiv proizvod?), mogli su isto tako još uvijek biti unutra. To se pretpostavlja, u svakom slučaju, kao što dečki koji dobiju prve prave pištolje kao prvo nauče pretpostavku da je pištolj uvijek napunjen, da je, čak i kad ga izvadiš iz kutije u kojoj je stigao iz tvornice, pištolj napunjen.

Počela se udaljavati od vrata. Krenula je gotovo odmah, čak i prije no što su vrata zaustavila svoj kratkotrajni zamah prema unutra, ali već je bilo prekasno. Šaka je izronila iz mraka poletjevši kao metak kroz prorez od pet centimetara, između vrata i dovratka. Savila se preko njene ruke. Ključevi ispadnu na tepih hodnika.

Miriam Cowley otvori usta, da vrisne. Veliki plavi čovjek stajao je odmah uz vrata čekajući strpljivo, sad već više od četiri sata, nije pio kavu, ni pušio cigarete. Htio je cigaretu, i uzet će jednu čim ovo bude gotovo, ali prije, miris bi je mogao uzbuniti – njujorčani su bili kao vrlo male životinjice koje se skrivaju u grmlju, osjetila podešenih na opasnost čak i kad se činilo da se dobro zabavljaju.

Stezao je zglob njene desne ruke u svojoj desnoj šaci prije nego što je ona uopće stigla pomisliti. Položio je dlan lijeve ruke na vrata, poduprijevši ih, i odbacio ženu prema naprijed što je jače mogao. Vrata su izgledala kao drvo, ali bila su, naravno, metalna, kao i sva dobra vrata stanova u natruloj Velikoj Jabuci. Licem je postrance udarila o rub, uz tresak. Dva zuba se slome duž ruba zubnog mesa i posjeku joj usta. Njene usne, do sada stegnute, sad se opuste u šoku i preko donje prokulja krv. Kapi poškrope vrata. Njena jagodična kost prsne kao suharak.

Posrnula je, polusvjesna. Plavokosi čovjek je pusti. Srušila se na tepih u hodniku. To je trebalo obaviti brzo. U skladu s folklorom New Yorka, nikog u natruloj Velikoj Jabuci nije bilo briga što se kome događa, dok god se nije događalo njima. U skladu s folklorom, psihopat je mogao dvadeset ili četrdeset puta izbosti ženu u podne, pred posjećenom brijačnicom na Sedmoj Aveniji, i nitko ne bi rekao ni riječi, možda samo Možete me zašišati više iznad ušiju ili ovoga bih puta preskočio kolonjsku, Joe. Plavokosi je znao da je folklor lažan. Za sitne, gonjene životinje, znatiželja je dio sposobnosti preživljavanja. Štiti vlastitu kožu, da, tako se kaže, ali nezainteresirana životinja je pogodna da, vrlo brzo, postane mrtva životinja. Dakle, brzina je suštinska.

Otvorio je vrata, dohvatio Miriam za kosu i uvukao je unutra.

Samo tren kasnije, čuo je škljocaj zasuna popraćen zvukom otvaranja vrata. Nije trebao pogledati van da bi vidio lice koje viri iz susjednog stana, gotovo migajući nosom, sitno, bezdlako zečje lice.

“Nisi ga razbila, Miriam, je li?” upitao je glasno. Promijenio je u viši registar, ne potpuni falset, savio šake oko pet centimetara od usta, stvarajući prigušivač zvuka, i postao žena. “Ne bih rekla. Možeš mi pomoći, da ga podignem?” Maknuo je ruke. Prebacio u svoj normalni glas. “Jasno. Evo odmah.”

Zatvorio je vrata i pogledao kroz špijunku. Leća je bila riblje oko i davala je iskrivljeni širokokutni pogled na hodnik, a u njemu je vidio točno ono što je očekivao: blijedo lice koje viri iza vrata na suprotnom kraju hodnika, viri kao zec iz svoje jame.

Lice se povuklo.

Vrata se zatvore.

Nisu se zalupila; jednostavno su se zatvorila. Glupava Miriam je nešto ispustila. Čovjek s njom – možda dečko, možda njen bivši – pomogao joj je da to podigne. Ništa zbog čega bi se trebalo brinuti. Pitome životinjice, kao i svi mi.

Miriam je stenjala, dolazila je svijesti.

Plavokosi posegne u svoj džep, izvadi britvu i otvori je. Oštrica je bljesnula u prigušenom sjaju jedinog svjetla koje je ostavio, stolne svjetiljke u dnevnoj sobi.

Njene se oči otvore. Podigla je pogled prema njemu, ugledavši naopačke njegovo lice kad se nagnuo nad njom. Usta su joj bila oblivena crvenilom, kao da je jela jagode.

On joj pokaže britvu. Njene oči, zamagljene i odsutne, postanu budne i širom se otvore. Otvore se i njena mokra, crvena usta.

“Oglasi se i ja te siječem, curice,” reče on, i njena usta se zatvore,

On ponovo zavuče ruku u njenu kosu i odvuče je u dnevnu sobu. Njena suknja šuštala je po uglačanom drvenom podu. Njena stražnjica zahvati otirač za noge i on se, pod njom, odskliže. Stenjala je u bolovima.

“Nemoj to raditi,” reče on. “Rekao sam ti.”

Bili su u dnevnoj sobi. Mala ali zgodna. Udobna. Reprodukcije francuskih impresionista. Uokvireni poster koji je najavljivao Mačke – SADA I UVIJEK, pisalo je. Suho cvijeće. Mala složiva sofa, omotana nekom hrapavom tkaninom u boji žita. Polica s knjigama. Na stalaži, mogao je vidjeti oba Beaumontova romana na jednoj polici, a četiri Starkova na drugoj. Beaumontovi su bili na višoj polici. To nije bilo u redu, ali morao je pretpostaviti, kuja jednostavno nije ni mogla bolje.

Pustio je njenu kosu. “Sjedni na kauč, curo. Na rub.” Pokazao je na rub trosjeda kraj malog stolića na kojem je stajao telefon sa sekretaricom.

“Molim vas,” prošaputala je, ne pomičući se. Njena usta i obraz sad su počeli oticati, i riječ je zvučala nerazgovjetno: Ooim uas. “Sve. Što hoćete. Novac je u zdjeli.” Noas ee u sjeeli.

“Sjedni na kauč. Na rub.” Ovog puta je jednom rukom britvu uperio prema njenom licu, dok je drugom pokazivao na kauč.

Dovukla se na trosjed i utisnula u jastuke, što je dalje mogla, a njene tamne oči bile su širom otvorene. Rukom je otrla usta i na tren se, ne vjerujući, zagledala u krv na svom dlanu, prije nego što će ga ponovo pogledati.

“Što hoćete?” Šo oše-e? Kao da slušaš kako netko govori jako punim ustima.

“Hoću da telefoniraš, curice. Samo to.” Podigao je slušalicu i na sekretarici pritisne izlazno dugme, za to dovoljno dugačkom britvom. A onda joj pruži telefon. Bio je od onih starinskih, s ležištem, koji izgledaju kao lagano otopljeni gimnastički uteg. Puno teži od slušalice bežičnog telefona. Znao je to, a po jedva vidljivom napinjanju njenog tijela kad joj je pružio aparat, znao je da i ona zna. Tračak osmijeha izroni na usnama plavokosog. Nije se nigdje drugdje pojavio; samo na usnama. Nije bilo ničeg obećavajućeg u tom osmijehu.

“Misliš kako bi me mogla opaliti s tim, je li, curo?” upita je on. “Da ti ja nešto kažem – to ti nije lijepa misao. A ti znaš što se događa ljudima koji izgube svoje lijepe misli, zar ne?” Kad ona nije odgovorila, on reče: “Padnu s neba. Ozbiljno. Vidio sam to u jednom crtiću. Dakle, drži taj telefon u krilu i potrudi se da ti se vrate lijepe misli.”

Zurila je u njega, sva se pretvorila u oči. Krv joj je polako tekla niz bradu. Kap se odvoji i padne na gornji dio haljine. Nikad to nećeš izvući, curo, pomisli plavokosi. Kažu da izlazi ako brzo trljaš mrlju hladnom vodom, ali nije tako. Imaju oni strojeve. Spektroskope. Plinske kromatografe. Ultraljubičasto. Lady Macbeth je imala pravo.

“Ako ti se vrati ta loša misao, ja ću to vidjeti u tvojim očima, curo. Tako velike, tamne oči. A ti ne bi da ti jedno veliko tamno oko curi po obrazu, je li tako?”

Odmahnula je glavom tako brzo i snažno da joj je kosa poletjela u vihoru oko lica. A svo to vrijeme, dok je odmahivala glavom, te prekrasne tamne oči nisu napuštale njegovo lice, i plavokosi osjeti komešanje između nogu. Gospodine, vi to imate složivo ravnalo u džepu ili ste samo sretni što me vidite?

Ovog puta, osmijeh mu dotakne i oči, i usta, i ona se, pomisli on, sad malo-malčice opustila.

“Hoću da se pokreneš i nazoveš broj Thada Beaumonta.”

Ona je samo zurila u njega, njene oči jasne i sjajne od šoka.

“Beaumont,” rekao je on strpljivo. “Pisac. Hajde, curo. Vrijeme bježi, neprekidno, kao krilate noge Merkurove.” “Moj adresar,” reče ona. Usta su joj sad bila previše natečena da se bezbolno zatvore i bilo ju je teško razumjeti. Ooj aesar, tako je zvučalo.

“Oj aesar?” pitao je on. “Nešto kao moj mesar? Ja ne znam o čemu pričaš. Saberi se, curice.”

Pažljivo, bolno, deklamirajući: “Moj adresar. Adresar. Moj telefonski adresar. Ne sjećam se njegovog broja.”

Britva sijevne zrakom prema njoj. Kao da proizvodi zvuk ljudskog šapta. Vjerojatno su to samo zamišljali, ali čuli su oboje, svejedno. Ona utone još dublje u jastuke boje žita, njene natečene usne se iskrive u grimasu. On okrene britvu, tako da je oštrica uhvatila sjaj prigušenog, blagog svjetla stolne svjetiljke. Izravna oštricu, pa pusti da svjetlo klizne preko nje kao voda, a onda pogleda nju, kao da bi oboje jako pogriješili kad se ne bi divili nečemu tako lijepom.

“Ne seri mi, curo,” sad se u njegovim riječima čulo lagano južnjačko zatezanje. “To da nisi nikad radila, ne kad imaš posla s ovakvim momkom. Sad nazovi njegov jebeni broj.” Ona Beaumontov broj možda i nema u svom pamćenju, ali sigurno ima Starkov. U poslu s knjigama, Stark ti je bio glavno oružje, a eto, slučajno, telefonski broj je isti za obojicu.

Suze provale iz njenih očiju. “Ne sjećam se, “ zaječala je. Ne hjehaa he.

Plavokosi je već bio spreman da je posječe – ne što je bio ljut na nju, nego, ako ovakvoj ženskoj pustiš jednu laž, to uvijek vodi u drugu – a onda se predomislio. Posve je moguće, zaključi on, da je ona privremeno izgubila vezu s tako prizemnim stvarima kao što su telefonski brojevi, čak i važnih klijenata kao Beaumont/Stark. Bila je u šoku. Da je tražio broj njene vlastite agencije, mogla je isto tako naletjeti na prazninu.

Ali kako su oni razgovarali o Thadu Beaumontu, a ne o Ricku Cowleyu, mogao joj je pomoći.

“U redu,” rekao je. “U redu, curo. Izbezumljena si. Shvaćam. Ne znam hoćeš li mi vjerovati, ali, ja čak suosjećam. A ti imaš sreće, jer ja, eto, i sam znam taj broj. Znam ga kao svoj vlastiti, moglo bi se reći. I znaš što? Neću te tjerati da ti nazivaš, djelomično zato jer mi se ne sjedi ovdje do sudnjeg dana, čekajući da ti pogodiš broj, ali i zato što stvarno suosjećam. Ja ću uzeti telefon i sam nazvati. Znaš što to znači?”

Miriam Cowley odmahne glavom. Tamne oči kao da su progutale ostatak njezina lica.

“To znači da ti vjerujem. Ali samo toliko; samo toliko i ništa više, stara moja. Slušaš me? Jesi li shvatila?”

Miriam izbezumljeno kimne, a njena kosa je letjela. Bože, kako on voli žene s puno kose.

“Dobro. Dobro je. Dok ja nazivam, curo, ti drži oči ravno na ovoj ovdje oštrici. To će ti pomoći da ti lijepe misli ostanu u glavi.”

Nagnuo se i počeo birati broj na starinskom okruglom brojčaniku. Pojačani zvuk okretanja dopre iz telefonske sekretarice. Zvučalo je kao Kolo sreće dok usporava. Miriam Cowley je sjedila s telefonom u krilu, pogledavajući naizmjenično britvu i prazne, sirove plohe lica ovog strašnog stranca.

“Pričaj s njim,” reče plavokosi. “Ako se javi njegova žena, reci da je Miriam iz New Yorka, i da hoćeš pričati s njezinim mužem. Znam da su ti usta natečena, ali neka onaj koji se javi zna da si ti. Obavi to za mene, curo. Ako nećeš da ti lice završi kao Picassov portret, samo ti to za mene lijepo obavi.” Zadnje dvije riječi zvučale su sasvim južnjački, otegnuto.

“Što... što ću reći?”

Plavokosi se nasmiješi. Baš je bila pravi komad. Strašno zamamna. Sva ta kosa. Novo komešanje u području ispod pojasa. Postaje živahno tamo dolje.

Telefon je zvonio. Oboje su mogli čuti, preko sekretarice.

“Smislit ćeš ti pravu stvar, curo.”

Začuo se 'klik' kad se netko javio. Plavokosi je čekao dok nije čuo kako Beaumontov glas kaže “halo”, a onda se brzinom zmije u napadu nagne naprijed i povuče britvu po lijevom obrazu Miriam Cowley, otvorivši prorez u koži. Krv prokulja u bujici. Miriam vrisne.

“Halo!” dreknuo je Beaumontov glas. “Halo, tko je to? K vragu, jesi to ti?”

Da, ja sam, tako je, kurvin sine, pomisli plavokosi. Ja sam a ti znaš da sam ja, je li tako?

“Reci mu tko si i što se događa!” prasnuo je na Miriam. “Hajde! Nemoj da ti dvaput moram reći!”

“Tko je to?” Beaumont je vikao. “Što se događa? Tko je to?”

Miriam ponovo vrisne. Krv pljusne na jastuke boje žita. Na njenoj haljini sad više nije bila samo jedna mrlja; bila je sva natopljena.

“Radi kako ti kažem ili ću ti ovim odsjeći tvoju jebenu glavu!”

“Thad ovdje je jedan čovjek!” vrisnula je u telefon. U boli i užasu, opet je jasno izgovarala. “Zli čovjek je ovdje! Thad ZLI ČOVJEK JE O...”

“RECI SVOJE IME!” on se prodere i ošine brijačem kroz zrak na centimetar ispred njenih očiju. Ona ustukne, zavijajući.

“Tko je to? Tk...”

“MIRIAM!” vrisnula je. “OH, THAD, NE DAJ MU DA ME OPET POSIJEČE NE DAJ DA ME ZLI ČOVJEK OPET POSIJEČE NE...”

George Stark britvom presiječe smotanu telefonsku žicu. Telefonska sekretarica ispusti jedan ljutiti prasak statičkog elektriciteta i umukne.

Dobro je bilo. Moglo je biti i bolje; htio ju je srediti, s njom je stvarno htio temeljito završiti. Već dugo nije htio srediti neku žensku, ali ovu je baš htio, a neće je dobiti. Bilo je previše drečanja. Zečevi će opet izvući glave iz rupa, njušeći po zraku velikog grabežljivca koji je tabanao tamo negdje po džungli malo dalje od sjaja njihovih bijednih malih električnih logorskih vatrica.

Ona je i dalje vrištala.

Bilo je jasno, izgubila je sve svoje lijepe misli.

I zato, Stark je ponovo uhvati za kosu, savije joj glavu unatrag, sve dok nije zurila u strop, vrištala u strop, i presječe joj vrat.

Soba utihne.

“Eto, curo,” rekao je on blago. Preklopi brijač u dršku i stavi ga u džep. A onda ispruži svoju krvavu lijevu ruku i zaklopi joj oči. Manšeta njegove košulje se smjesta natopi toplom krvlju, jer je njena žila kucavica još tjerala mlaz, no ono što se mora napraviti, mora se napraviti. Kad se radi o ženi, zaklopiš joj oči. Nije važno koliko je loša bila, nije važno ako je bila narkić i kurva koja je prodala vlastitu djecu da kupi drogu, oči joj zaklopiš.

A ova je predstavljala samo mali dio. Rick Cowley je bio druga priča.

I čovjek koji je napisao ono u časopisu.

I kuja koja je snimila slike, naročito onu s grobom. Kuja, da, prava kuja, ali on će i njene oči zaklopiti.

A kad sredi sve njih, doći će vrijeme da popriča sa samim Thadom. Bez posrednika; mano a mano. Vrijeme, da Thada urazumi. Nakon što on sredi sve njih, očekivao je, u potpunosti, da će Thad biti spreman da se urazumi. Ako ne bude, bilo je uvijek načina da ga u to uvjeri.

On je, napokon, bio čovjek sa ženom – vrlo lijepom ženom, pravom kraljicom zraka i mraka.

A imao je i djecu.

Stavio je kažiprst u topli mlaz Miriamine krvi i brzo počeo ispisivati na zidu. Morao se vratiti dvaput, kako bi imao dovoljno, ali poruka je uskoro bila tamo, štampanim slovima ispisana iznad ženine klonule glave. Ona bi je mogla pročitati naopačke da su joj oči bile otvorene.

I naravno, da je još živa.

Nagnuo se naprijed i poljubio Miriam u obraz. “Laku noći, curice,” rekao je i otišao iz stana.

Čovjek na drugom kraju hodnika ponovo je virio kroz vrata.

Kad je ugledao kako iz Miriaminog stana izlazi visoki, krvlju obliveni plavokosi čovjek, zalupio je vrata i zaključao ih.

Mudro, pomisli George Stark jezdeći niz hodnik prema dizalu. Strašno mudro.

U međuvremenu, on je morao dalje. Nije imao vremena na bacanje.

Bilo je još posla večeras.

TRINAEST

ČISTA PANIKA

1

Nekoliko trenutaka – nije imao pojma koliko dugo – Thad je bio u vlasti panike toliko temeljite i posvemašnje da doslovno nije mogao ni na koji način funkcionirati. Bilo je čudesno što je uopće bio u stanju disati. Samo jednom, kad mu je bilo deset godina, barem izdaleka se tako osjećao, pomislit će kasnije; on i nekoliko prijatelja odlučili su otići na kupanje sredinom svibnja. To je bilo barem tri tjedna ranije no što se ijedan od njih ikada prije kupao, ali svejedno, izgledalo je kao dobra ideja; dan je bio vedar i vrlo topao za svibanj u New Jerseyu, temperature visokih osamdesetak Fahrenheita. Njih trojica su sišli do Davis jezera, kako su satirički nazivali baru kilometar i pol daleko od Thadove kuće u Bergenfieldu. On se prvi presvukao u kupaće gaće, dakle, bio je prvi u vodi. Jednostavno se odbacio s obale i tada ipak pomislio da bi se mogao naći blizu smrti – samo, koliko blizu, to ni najmanje nije stvarno htio znati. Zrak je toga dana mogao biti kao usred ljeta, ali voda je bila kao zadnjeg dana rane zime prije nego led prekrije površinu. Njegov nervni sustav je u trenu zahvatio kratki spoj. Dah se zaustavio u plućima, njegovo je srce stalo usred kucaja, a kad je izronio na površinu, osjećao se kao da je auto sa praznim akumulatorom i trebao mu je uzgon, trebao mu je brzo, a nije znao kako da ga dobije. Sjećao se kako je jarko bilo sunčevo svjetlo, stvarajući na tisuće zlatnih iskri na crno-plavoj površini vode, Harry Black i Randy Wister, sjećao se, stajali su na obali, Harry je navlačio svoje izblijedjele gimnastičke gaćice preko obilate stražnjice, Randy je stajao gol, s kupaćim gaćicama u jednoj ruci, vikao je: Kakva je voda, Thad? kad je on grunuo na površinu, i sve što je mogao pomisliti bilo je Umirem, tu sam na suncu s moja dva najbolja prijatelja, poslije škole a ja nemam zadaću i Gospodin Blanding gradi kuću svojih snova ide odmah poslije dnevnika i mama je rekla da mogu jesti pred TV ali ja ga nikad neću vidjeti jer ću biti mrtav. Ono što je samo nekoliko sekundi prije bilo lak, jednostavan udisaj, pretvorilo se u zgužvanu sportsku čarapu u njegovu grlu, nešto što nije mogao ni gurnuti ni uvući. Srce mu je ležalo u grudima kao mali hladni kamen. A onda se otvorilo, uvukao je dug, zvučan dah, njegovo tijelo se naježilo obuzeto milijardom žmaraca, i on je Randyju odgovorio s nepromišljenim zlobnim veseljem, što je isključiva osobina malih dječaka: Voda je dobra! Nije prehladna! Skoči! Tek godinama kasnije, shvatio je da je mogao ubiti jednog od njih, ili obojicu, baš kao što je gotovo ubio sebe.

Tako je bilo sada; bio je u točno istoj vrsti zakočenja cijelog tijela. U vojsci su imali ime za nešto slično – totalna sjebanost. Da. Dobro ime. Kad se radilo o terminologiji, vojska je bila sjajna. Tu je sjedio u sred velike, silne totalne sjebanosti. Sjedio je na stolcu, ne u nego na njemu, nagnut naprijed, još uvijek s telefonom u ruci, zureći u mrtvo oko televizora. Bio je svjestan da je Liz došla na vrata, pitala ga je najprije tko je bio a onda, što nije u redu, i bilo je kao onog dana na Davis Jezeru, baš tako, njegov dah, prljava pamučna čarapa u grlu, takva koja se ne miče ni na koji način, sve komunikacijske veze između mozga i srca odjednom u kolapsu, ispričavamo se zbog ovog nepredviđenog zastoja, veze će biti uspostavljene što je prije moguće, ili možda, veze više nikada neće biti uspostavljene, ali u svakom slučaju, molimo, uživajte u boravku u prekrasnom gradiću Endsville, mjestu gdje sve pruge završavaju.

A onda se jednostavno otvorilo, kao što se otvorilo onoga puta, i on naglo uvuče dah. Njegovo srce dvaput neravnomjerno zagalopira udarajući u njegovim grudima, a onda uspostavi svoj redovni ritam... iako je i dalje kucalo brzo, prebrzo.

Taj vrisak. Isuse Kriste Gospode Naš, taj vrisak.

Liz je sad jurila preko sobe, i on je postao svjestan da je iz njegove ruke iščupala telefonsku slušalicu tek kad je čuo kako ona viče Halo? i Tko je?, ponovo i ponovo. A onda je začula zujanje prekinute veze i spustila slušalicu.

“Miriam,” napokon uspije reći kad se Liz okrenula prema njemu. “Bila je Miriam i to je ona vrištala.”

Osim u knjigama, ja nikoga nisam ubio.

Vrapci lete.

Tu dolje mi to zovemo fil za budale.

Tu dolje mi to zovemo Endsville.

Dižem sidro, odoh ja, stari. Imaš mi slagati alibi, jer ja odoh. Odoh malo sjeckati.

“Miriam? Vrištala? Miriam Cowley? Thad, što se događa?”

“To je on,” Thad reče. “Znao sam. Znao sam, mislim, od prve, a danas... danas popodne... imao sam još jedno.”

“Što još jedno?” Prste je pritisnula o svoj vrat, sa strane, čvrsto trljajući. “Još jedno pomračenje? Još jedan trans?”

“Oboje,” reče on. “Najprije, ponovo vrapci. Napisao sam puno ludih sranja na komadu papira dok sam bio van sebe. Bacio sam to, ali njeno ime je bilo na tom papiru, Liz, Miriam je bila dio toga što sam ovog puta napisao dok sam bio van sebe... i...”

On zastane. Njegove oči su se širile, širile.

“Što? Thad, što je?” Ona ga zgrabi za ruku i protrese. “Što je?”

“Ona ima poster u dnevnoj sobi,” reče. Čuo je svoj glas kao da pripada nekom drugom – glas koji dopire iz daljine. Preko interkoma, možda. “Poster iz brodvejskog mjuzikla. Mačke. Vidio sam ga zadnji put kad smo bili tamo, Mačke, SADA I UVIJEK. I to sam zapisao. Zapisao sam jer je on bio tamo, i tako sam i ja bio tamo, dio mene, dio mene je gledao njegovim očima...”

Pogledao ju je. Pogledao ju je svojim široko, široko otvorenim očima.

“Ovo nije tumor, Liz. Barem, ne onaj koji bi bio u mom tijelu.”

“Ja ne znam o čemu ti pričaš!” gotovo vrisne Liz.

“Moram nazvati Ricka,” promrmljao je. Dio njegovog uma kao da se odvojio i radio sjajno, govorio sam sa sobom u slikama i grubim, jasnim simbolima. Tako je bilo kad je pisao, ponekad, ali prvi put se, koliko je pamtio, tako osjećao u stvarnom životu – je li pisanje stvarni život? odjednom se zapitao. On nije mislio tako. Više, kao međučin, prekid.

“Thad, molim te!”

“Moram upozoriti Ricka. Možda je u opasnosti.”

“Thad, ti nisi pri sebi!”

Ne; naravno, nije bio. A ako joj objasni, ispalo bi da je još manje... a dok on zastane da povjeri strahove svojoj ženi, i ništa, vjerojatno, ne postigne osim što bi se ona mogla zapitati koliko treba da se dobiju odgovarajući dokumenti za smještaj u ludnicu, George Stark je mogao prijeći devet blokova na Manhattanu, koji su dijelili Rickov stan od stana njegove bivše žene. Na stražnjem sjedalu taksija, ili za volanom ukradenog auta, đavla, sjedeći za volanom crnog toronada iz njegovog sna, koliko je Thad o tome znao – ako već zalaziš tako daleko u ludilo, zašto ne kažeš, jebi ga, i odeš do kraja? On sjedi, puši, i sprema se ubiti Ricka kao što je ubio Miriam...

Je li je on ubio?

Možda ju je samo preplašio, ostavio je uplakanu i u šoku. Ili, možda ju je povrijedio – razmisli bolje, reci, vjerojatno. Što je rekla? Ne daj da me opet posječe, ne daj da me zli čovjek opet posječe. A na onom papiru je pisalo rezovi. A... nije li isto tako pisalo i završiti?

Da. Da, je. Ali to je moralo imati veze sa snom, zar ne? Moralo je imati veze s Endsvilleom, mjestom gdje sve pruge završavaju... zar ne?

Boga je molio da je tako.

Morao joj je pomoći, ili je barem morao pokušati, i morao je upozoriti Ricka. Ali kad bi samo nazvao Ricka, nazvao ga iz čistog mira i rekao mu neka se čuva, Rick bi htio znati zašto.

Što nije u redu, Thad? Što se dogodilo?

A ako bi on samo spomenuo Miriamino ime, Rick bi smjesta odjurio k njoj, jer Ricku je još bilo stalo do nje. Još mu je bilo jako stalo. I onda bi je on našao... možda u komadima (dio Thadovog uma se pokušao ukloniti toj misli, toj slici, ali ostatak je bio nemilosrdan, prisiljavajući ga da vidi kako bi zgodna Miriam izgledala, isjeckana kao meso na tezgi mesara.)

A možda je baš na to Stark računao. Glupi Thad, poslao bi Ricka u zamku. Glupi Thad, radi njegov posao za njega.

Ali nisam li cijelo vrijeme radio njegov posao? Nije li u tome cijela stvar s pseudonimom, bogamu?

Osjećao je kako mu se um opet grči, lagano se steže u čvor kao noga u grču, u totalnu sjebanost, a on si to nije mogao dopustiti, baš sada si to uopće nije mogao dopustiti.

“Thad... molim te! Reci mi što se događa!” On udahne duboko i uhvati njene hladne ruke u svoje hladne šake.

“To je bio isti čovjek koji je ubio Homera Gamachea i Clawsona. Bio je s Miriam. On je... njoj prijetio. Nadam se da je to bilo sve. Ne znam. Vrištala je. Veza se prekinula.”

“Oh, Thad! Isuse!”

“Nemamo vremena za histeriju, ni ti ni ja,” reče on i pomisli, lako, bogami, jedan dio mene baš to želi. “Idi gore. Nađi svoj adresar. Ja nemam Miriamin broj i adresu u svom. Ti imaš, mislim.”

“Što si mislio, znao si gotovo od početka?”

“Nemamo sad za to vremena, Liz. Daj svoj adresar. I to brzo. U redu?”

Ona je još tren oklijevala.

“Možda je i povrijeđena! Kreni!”

Okrenula se i istrčala iz sobe. Čuo je brzo, lagano toptanje njenih stopala dok se penjala i pokušao opet sabrati svoje misli.

Nemoj zvati Ricka. Ako je zamka, zvati Ricka, to bi bila jako loša ideja.

U redu – to smo riješili. Nije puno, ali je početak. Koga, onda?

Njujoršku policiju? Ne – oni bi bili puni pitanja koja troše vrijeme – kako to da tip iz Mainea javlja o zločinu u New Yorku, za početak. Njujorška policija, ne. Još jedna jako loša ideja.

Pangborn.

Njegov um uhvatio se za tu misao. Nazvat će Pangborna. Morat će paziti što govori, barem za sada. Ono što bude ili možda ne bude htio ispričati kasnije – o pomračenjima, o glasanju vrabaca, o Starku – to nek se riješi samo. Za sad, Miriam je bila važna. Ako je Miriam povrijeđena ali još živa, ne bi pomoglo kad bi u situaciju uključio bilo kakve elemente koji bi mogli usporiti Pangborna. On će biti taj koji treba zvati njujoršku muriju. Brže će djelovati i postaviti manje pitanja ako vijest dođe od jednog njihovog, iako se taj njihov brat, slučajno, nalazi gore u Maineu.

Ali, prvo Miriam. Samo da se javi na telefon.

Liz je stigla u letu natrag u sobu, s adresarom. Lice joj je bilo gotovo jednako blijedo kao onda kad je napokon uspjela istisnuti Williama i Wendy u svijet. “Evo je,” reče. Ubrzano je disala, gotovo dahtala.

Bit će sve u redu, zamalo joj je rekao, ali se suzdrži. Nije htio reći ništa što bi se uskoro moglo pokazati kao laž... a zvuk Miriaminog krika najavljivao je da su stvari otišle dobrano van sve-u-redu stadija.

Ovdje je jedan čovjek, zli čovjek je ovdje.

Thad pomisli na Georgea Starka i lagano zadrhti. On je bio jako loš čovjek, točno. Thad je znao istinu o njemu bolje od ikoga. On je, napokon, sagradio Georgea Starka od nule... je li?

“Nama nije ništa,” rekao je Liz – barem to je bila istina. Zasad, uporno je htio šaptom dodati njegov um. “Saberi se ako možeš, dušo. Uzdisanje i padanje u nesvijest neće pomoći Miriam.”

Sjela je, ravna kao motka, zureći u njega a zubima je neprekidno grizla donju usnu. Počeo je nazivati Miriamin broj. Njegovi prsti, malo podrhtavajući, poskoče na drugoj znamenki, dotaknuvši je dvaput. Baš prava osoba govori ljudima da se saberu. Uvukao je još jedan dugi dah, pritisnuvši dugme prekinuo vezu, i počeo iz početka, prisiljavajući se da uspori. Pritisnuo je zadnju znamenku i slušao kako se smiruju klikovi traženja veze.

Neka bude dobro, Bože, a ako nije sasvim dobro, ako Ti možeš, daj barem neka bude dovoljno dobro da se javi na telefon. Molim te.

Ali telefon nije zazvonio. Čuo se samo uporni da-da-da signala za zauzeto. Možda je stvarno i bilo zauzeto; možda ona zove Ricka ili bolnicu. Ili, možda je slušalica skinuta.

Međutim, postoji i druga mogućnost, pomisli, dok je ponovo pritiskao dugme za prekid veze. Možda je Stark iščupao telefonsku žicu iz zida. Ili možda,

(ne daj da me zli čovjek opet posječe)

možda ju je isjekao.

Kao što je isjekao Miriam.

Britva, Thad pomisli, i drhtaj prođe njegovom kičmom. To je bila još jedna riječ u kupusari koju je tog poslijepodneva ispisao. Britva.

2

Narednih pola sata, otprilike, značilo je povratak u zloslutni nadrealizam kojeg je osjetio kad su se Pangborn i dva teritorijalca pojavili na njegovim vratima da ga uhite zbog ubojstva za koje nije čak ni znao. Nije bilo osjećaja osobne opasnosti – ne neposredne osobne opasnosti, barem – ali postojao je isti osjećaj hodanja kroz mračnu sobu ispunjenu krhkim nitima paučine koje te dotiču po licu, isprva škakljaju a na kraju te izluđuju, niti, koje se ne lijepe nego izmiču tren prije nego ćeš ih zgrabiti.

Ponovo je okrenuo Miriamin broj, a kad je i dalje bilo zauzeto, još jednom je prekinuo vezu i oklijevao samo na tren, razapet između odluke da se javi Pangbornu ili da nazove telefonsku centralu u New Yorku, otkuda bi provjerili Miriamin broj. Nemaju li oni neki način razlikovanja veze na kojoj netko govori, podignute slušalice, i one koja je na neki način onesposobljena? Imaju, mislio je on, ali važno je bilo, bez sumnje, to što se veza iznenada prekinula i nakon toga se Miriam više nije moglo dobiti. Ipak, mogli bi to i sami provjeriti – Liz bi mogla provjeriti – da imaju dvije linije umjesto jedne. Zašto nisu imali dvije linije? To je glupo, zar ne?

Iako su te misli prošle njegovim umom za, možda, dvije sekunde, činilo se kao da je trajalo puno dulje, i on se prekoravao zato što izigrava Hamleta dok Miriam Cowley možda nasmrt krvari u svom stanu. Likovi u knjigama – barem, u Starkovim knjigama – nikad nisu imali ovakve zastoje, nikad ne bi stali da se upitaju nešto tako besmisleno kao, zašto nisu ugradili drugu liniju za slučaj kad neka žena u drugoj državi, možda, nasmrt krvari. Ljudi u knjigama nikad nisu trebali time-out kako bi se mogli pokrenuti s mjesta i nikad se nisu ovako zakočili.

Svijet bi bio puno djelotvornije mjesto kad bi svi njegovi stanovnici izašli iz roto-romana, pomisli on. Ljudi u roto-romanima uvijek uspijevaju zauzdati svoje misli dok glatko prelate iz jednog poglavlja u drugo.

Nazvao je informacije o pretplatnicima za Maine, a kad je telefonistica upitala, “Molim, koji grad?” on se na tren potpuno izgubi, jer je Castle Rock mjesto, ne grad nego malo mjesto, s vikendicom ili ne, a onda pomisli: Ovo je panika, Thad. Čista panika. Moraš je zauzdati. Ne smiješ pustiti da Miriam umre zato što si se ti uspaničio. A imao je, činilo se, vremena čak i upitati zašto on ne smije pustiti da se to dogodi, i pronaći odgovor na to pitanje: on je bio jedini stvarni lik nad kojim je imao nekakvu kontrolu, a panika jednostavno nije spadala u osobine tog lika. Barem, kako ga je on vidio.

Tu dolje mi to zovemo sranje, Thad. Tu dolje mi to zovemo fil za...

“Gospodine?” telefonistica je pitala. “Molim, koji grad?”

U redu. Kontrola.

Udahnuo je duboko, stisnuo crijeva i rekao, “Castle City.” Kriste. Zatvorio je oči. I dalje zatvorenih očiju, rekao je polako i jasno: “Oprostite. Castle Rock. Trebao bi mi broj šerifovog ureda.”

Nastupio je zastoj, a onda robotski glas počne recitirati broj. Thad shvati da nema ni olovke ni kemijske. Robot je ponovio po drugi put, Thad se silno trudio da zapamti, i broj proleti kroz njegov um, natrag u tamu, ne ostavivši ni najbljeđeg traga za sobom.

“Ako vam treba daljnja pomoć,” robotski glas je nastavljao, “molim, ostanite na vezi i čekajte telefonistu...”

“Liz?” vapio je. “Olovka? Nešto za pisanje?”

U njenom adresaru bila je zataknuta jedna Bic kemijska i ona mu je pruži. Na vezu se vrati telefonistica – živa telefonistica. Thad joj reče da nije zabilježio broj. Ona pusti robota, koji još jednom odrecitira svojim pjevnim, približno ženskim glasom. Thad nadrlja broj na omot knjige, gotovo spusti slušalicu, a onda odluči provjeriti, odslušavši i drugi programirani recital. Repriza pokaže da je pomiješao dva broja. Oh, dostizao je vrhunac panike, to je bilo kristalno jasno.

On pritisne prekid veze. Lagani ga je znoj oblio po tijelu, posvuda.

“Polako, Thad.”

“Nisi ti nju čula,” reče on smrknuto, i nazove šerifov ured.

Telefon je četiri puta zazvonio prije no što se, dosađujući se, začuo jenkijevski glas, “Ured šerifa okruga Castle, zamjenik Ridgewick na telefonu, mogu li vam pomoći?”

“Ovdje Thad Beaumont. Zovem iz Ludlowa.”

“A?” Nema prepoznavanja. Nikakvog. Što je značilo još objašnjavanja. Još paučine. Ime Ridgewick mu je bilo izdaleka poznato. Jasno – policajac koji je ispitao gospođu Arsenault i našao Gamacheovo tijelo. Isuse Kriste, kako je mogao naći starog kojeg je Thad navodno ubio a nije znao tko je on?

“Šerif Pangborn je bio ovdje da... sa mnom razgovara o ubojstvu Homera Gamachea, zamjeniče Ridgewick. Imam neke informacije o tome, i važno je da odmah s njim razgovaram.”

“Šerif nije tu,” Ridgewick reče, a zvučao je monumentalno neimpresioniran hitnjom u Thadovom glasu. “Pa, gdje je?”

“Kući.”

“Dajte mi broj, molim vas.”

I, nevjerojatno: “Ah, ne znam da li bih mogao, gospodine Bowman. Šerif – mislim, Alan – nije imao baš puno slobodnog vremena, a njegova žena je jako loše. Ima glavoblje.”

“Ja moram s njim razgovarati!”

“Pa,” Ridgewick reče utješno, “očito, vi mislite da trebate, jasno. Možda čak i trebate. Stvarno, mislim. Slušajte, gospodine Bowman! Zašto vi to jednostavno ne bi meni ispričali pa neka ja, ono, prosu...”

“On je došao ovamo da me uhiti zbog ubojstva Homera Gamachea, zamjeniče, a dogodilo se nešto drugo, i ako mi vi ne date njegov broj sada, ODMAH...”

“Jao, bogamu!” uzvikne Ridgewick. Thad začuje blagi udarac i mogao je zamisliti kako se Ridgewickova stopala obrušavaju s njegovog stola – ili, vjerojatnije, Pangbornovog stola – i slijeću na pod, dok se uspravljao u sjedalu. “Beaumont, ne Bowman!”

“Da, i...”

“O, majku mu! Isusa ti Boga! Šerif – Alan – rekao je ako budete zvali, ja vas trebam odmah prebaciti njemu!”

“Dobro. A sad...”

“Isusa ti Boga! Koji sam ja kreten!”

Thad, u potpunosti se složivši s njim, reče: “Dajte mi njegov broj, molim vas.” Nekako, prikupivši rezerve koje nije ni znao da ima, uspio je da to ne zaurla.

“Jasno. Samo malo. Ah...” Slijedila je nepodnošljiva stanka. Samo sekunde, naravno, ali Thadu se činilo da su za vrijeme te stanke mogle biti sagrađene piramide. Sagrađene i onda ponovo srušene. I cijelo vrijeme, Miriamin život se mogao gasiti na sagu njene dnevne sobe, sedamsto kilometara daleko. Ja sam je možda ubio, pomisli on, samim time što sam nazvao Pangborna i dobio ovog rođenog idiota umjesto da kao prvo nazovem njujoršku policiju. Ili 911. To sam vjerojatno i trebao; nazvati 911 i njima to natovariti.

Samo što ta mogućnost nije zvučala realno, čak ni sada. Zbog transa, pretpostavljao je, i riječi koje je napisao u transu. Ne bi rekao da je predvidio napad na Miriam... ali je, na neki nedokučiv način, svjedočio Starkovim pripremama za napad. Sablasni krikovi onih tisuća ptica kao da su cijelu ovu suludu stvar pretvarali u njegovu odgovornost.

Ali ako je Miriam umrla samo zato što se on previše uspaničio i nije nazvao 911, kako bi se uopće više mogao suočiti s Rickom?

Jebeš to; kako bi uopće mogao sam sebe pogledati u ogledalu?

Ponovo se oglasio Ridgewick, jenkijevski idiot domaći. Dao je Thadu šerifov broj, izgovarajući svaku znamenku dovoljno polako da retardirana osoba zapiše broj... ali Thad je tražio da ponovi, svejedno, usprkos gorućoj, razornoj potre bi za žurbom. Još je bio pod dojmom onoga, kako je bez problema zabrljao broj šerifovog ureda, a što se jednom dogodilo, može se dogoditi opet. “U redu,” reče on. “Hvala.”

“Ah, gospodine Beaumont? Ja bih bio zahvalan ako bi vi, ovaj, malo smekšali ovo kako sam ja...”

Thad mu spusti slušalicu bez i najmanjeg tračka kajanja i nazove broj kojeg mu je dao. Pangborn se neće javiti, jasno; bilo bi previše da se tome nada u Noći Paučine. A tko god se javio, reći će mu (nakon obaveznih pet minuta verbalnog obigravanja, točnije) da je šerif izašao po kruh i mlijeko. U Laconiu, New Hampshire, vjerojatno, iako ni Phoenix nije bio posve isključen.

On ispusti grohot smijeha, i Liz ga pogleda, iznenađena. “Thad? Ti si dobro?”

Htio je odgovoriti, a onda samo odmahnuo rukom prema njoj kako bi joj odgovorio potvrdno, kad se netko javio. Bio je mali dečko, oko deset godina, tako je zvučao.

“Halo, stan Pangborn,” propištao je, “Todd Pangborn na telefonu.”

“Zdravo,” reče Thad. Bio je jedva svjestan da prečvrsto drži slušalicu, te pokuša olabaviti prste. Zakrckali su, ali nisu se stvarno opustili. “Zovem se Thad...” Pangborn, gotovo je nastavio, o Isuse, to bi bilo zgodno, sjajno ti ide, stvarno, Thad, promašio si zvanje, trebao si biti kontrolor leta. “...Beaumont,” završio je nakon kratke ispravke. “Je li šerif tamo?”

Ne, otišao je u Lodi, California, po pivo i cigarete.

Međutim, dječakov glas se odmakne od mikrofona i prodere se: “TAATAA! TELEFON!” Što je bilo popraćeno glasnim treskom od kojeg Thada zabole uši.

Tren kasnije, Hvala budi Bogu i svim svecima, glas Alana Pangborna reče: “Halo?”

Na zvuk tog glasa, istopi se dio Thadove mentalne groznice.

“Ovdje Thad Beaumont, šerife Pangborn. Jednoj ženi u New Yorku možda baš sad jako treba pomoć. To ima veze sa stvarima koje smo pretresali u subotu navečer.”

“Pričaj,” Alan reče jasno, samo tako, o, ljudi!, kakvo olakšanje. Thad se osjećao kao slika koja se ponovo izoštrava.

“Ta žena je Miriam Cowley, bivša žena mog agenta.” Thad pomisli kako bi samo minutu ranije, bez sumnje, predstavio Miriam kao “agenta moje bivše žene”.

“Zvala je ovamo. Plakala je, krajnje uznemirena. Nisam, ispočetka, ni shvatio tko je. A onda sam u pozadini čuo muški glas. On je, umjesto nje, rekao neka mi kaže tko je i što se događa. A ona je rekla da je u njenom stanu jedan čovjek, i prijeti joj da će je povrijediti. Da će...” Thad proguta, “...sjeći. Ja bih već do tada prepoznao njen glas, ali muškarac se derao na nju, govorio da će joj, ako se ne predstavi, odsjeći jebenu glavu. Tim riječima. 'Radi kako ti kažem ili ću ti ovim odsjeći tvoju jebenu glavu!' A ona je onda rekla da je Miriam i molila me...” Ponovo proguta. Krenulo mu je u grlu, jasno kao slovo E u Morzeovoj abecedi. “Molila me da zlom čovjeku ne dam da to napravi. Posiječe je opet.”

Nasuprot njemu, Liz je uporno postajala sve bjelja. Samo neka se ne onesvijesti, Thad se nadao ili molio. Molim te, ne daj da se sad onesvijesti.

“Vrištala je. A onda se veza prekinula. On je presjekao ili iščupao žicu iz zida, mislim.” Samo, to je bilo sranje. On ništa nije mislio. On je znao. Linija je presječena, baš tako. Britvom. “Pokušao sam je ponovo dobiti, ali...”

“Njena adresa?”

Pangbornov glas i dalje je bio jasan, i dalje ugodan, i dalje miran. Da nije bilo laganog naredbodavnog prizvuka, hitnosti koja se provlačila kroz glas, mogao je neobavezno naklapati s nekim prijateljem. I trebalo ga je umiriti, Thad pomisli. Hvala Bogu na ljudima koji znadu što rade, ili barem tako vjeruju. Hvala Bogu na ljudima koji se ponašaju kao likovi u roto-romanima. Da sad imam posla s likom Saula Bellowa, sišao bih s uma, uvjeren sam.

Thad pogleda ispod Miriaminog imena u Lizinom adresaru. “Dušo, je li to tri ili osam?”

“Osam,” reče ona odsutnim glasom.

“Dobro. Sjedni opet. Spusti glavu prema krilu.”

“Gospodine Beumont? Thad?”

“Oprostite. Moja žena je jako uznemirena. Izgleda kao da će se onesvijestiti.”

“Ne čudim se. Oboje ste uznemireni. Situacija je uznemirujuća. Ali dobro se ponašate. Držite se, Thad.”

“Da.” Da se Liz onesvijestila, on shvati ozlojađeno, morao bi je ostaviti tako na podu i tjerati dalje, dok Pangbornu ne bude dovoljno informacija da bi mogao nešto poduzeti. Molim te, nemoj se onesvijestiti, on ponovo pomisli, i ponovo pogleda Lizin adresar. “Njena adresa je 84. ulica – Zapad, 109.”

“Telefonski broj?”

“Pokušao sam objasniti – njen telefon ne...”

“Trebam broj, svejedno, Thad.”

“Da. Naravno.” Iako nije imao ni najbljeđu ideju zašto. “Oprostite.” Izrecitirao je broj.

“Prije koliko vremena se odvio taj poziv?”

Satima prije, pomisli i pogleda sat nad kaminom. Prvo je pomislio da je stao. Morao je stati.

“Thad?”

“Tu sam,” reče on mirnim glasom koji kao da je pripadao nekom drugom. “Otprilike prije šest minuta. Tada je veza s njom prekinuta. Presječena.”

“U redu, nismo izgubili puno vremena. Da si zvao njujoršku policiju, oni bi te na počeku mogli držati tri puta toliko. Javit ću se što prije budem mogao, Thad.”

“Rick,” reče on. “Reci policiji, kad budete razgovarali, njen bivši još ne može ništa znati. Ako je tip... znate, nešto učinio Miriam, Rick će biti sljedeći na njegovoj listi.”

“Ti si prilično siguran da je to isti tip koj je sredio Homera i Clawsona, je li?”

“Uvjeren sam.” I riječi izlete, i krenu žicom prije nego što je on mogao biti siguran želi li ih uopće izgovoriti: “Mislim da znam tko je.”

Nakon vrlo kratkog oklijevanja, Pangborn reče: “U redu. Ostani kraj telefona. Htio bih o tome razgovarati kad bude vremena.” I prekine vezu.

Thad pogleda Liz i shvati da je klonula postrance u naslonjač. Oči su joj bile velike i staklaste. Ustao je i brzo joj prišao, uspravio je, lagano joj lupkao po obrazima.

“Koji je?” upitala ga je iz dubine sivog svijeta polusvijesti. “Je li Stark ili Alexis Machine? Koji je, Thad?”

A nakon dugo vremena, on reče: “Mislim da nema nikakve razlike. Idem skuhati čaj, Liz.”

3

Bio je siguran da će o tome razgovarati. Kako bi mogli izbjeći? Ali nisu. Dugo su samo sjedili, gledajući se preko ruba svojih šalica i čekali da se Alan javi. I dok su se vukle beskrajne minute, Thadu je počelo izgledati ispravno da ne razgovaraju – sve dok se Alan ne javi i kaže im je li Miriam živa ili mrtva.

Gledao je Liz kako s obje ruke prinosi šalicu ustima i pomislio, pijuckajući svoj čaj: pretpostavimo da jedne noći sjedimo ovdje, s knjigama u rukama (za neupućene izgledali bi kao da čitamo, možda i bi, pomalo, ali zapravo bi uživali u tišini kao da je neko osobito fino vino, onako kako to mogu samo roditelji vrlo male djece, jer je imaju tako malo), i nadalje, pretpostavimo da tada meteor probije krov i sleti, sjajan i zadimljen, na pod dnevne sobe. Bi li netko od njih dvoje otišao u kuhinju i vodom napunio kantu, pljusnuo ga prije nego što zapali tepih i onda se jednostavno vratio čitanju? Ne – razgovarali bi o tome. Morali bi. Onako, kako moramo razgovarati o ovome.

Možda će početi kad se Alan javi. Možda će razgovarati čak i putem njega – Liz, slušajući pažljivo dok Alan postavlja pitanja a Thad odgovara. Da – tako bi mogao početi njihov razgovor. Jer, Thadu se činilo da je Alan katalizator. Na čudan način, Thadu se činilo da je baš Alan pokrenuo sve ovo, iako je šerif samo reagirao na ono što je Stark već učinio.

U međuvremenu, sjedili su i čekali.

Osjetio je potrebu da opet nazove Miriamin broj, ali nije se usudio – Alan bi mogao izabrati baš taj trenutak da se javi i broj Beaumontovih bi bio zauzet. Zatekao se kako ponovo žali, na neki besciljan način, što nemaju drugu liniju. Pa, pomisli, u jednu ruku želja, u drugu žaljenje.

Razum i racionalnost govorili su mu da Stark ne može biti tamo vani, divljajući kao neki gadan rak u ljudskom obliku, ubijajući ljude. Kao što bi rekao seljačina iz She Stoops to Conquer Olivera Goldsmitha, to je posve nemogućno, kume moj.

A bio je, ipak. Thad je to znao, i Liz je to znala. Pitao se je li i Alan znao, kad mu je on rekao. Reklo bi se da nije; očekivalo bi se da će čovjek jednostavno poslati fine dečke u čistim bijelim kuticama na njegovu adresu. Jer, George Stark nije bio stvaran, a nije bio ni Alexis Machine, ta fikcija unutar fikcije. Ni jedan od njih nije postojao, ništa više nego što George Eliot, ili Mark Twain, ili Lewis Carroll, ili Tucker Coe, ili Edgar Box. Pseudonimi su bili samo viši oblik lika u fikciji.

A ipak, Thad je teško mogao povjerovati da Alan Pangborn neće povjerovati, čak i ako ne bude htio odmah. Ni Thad osobno nije htio, a ipak, nije mogao drugo, bio je naprosto bespomoćan. Bilo je tu, oprostite na izrazu, neumoljive uvjerljivosti.

“Zašto se ne javlja?” Liz nemirno upita.

“Prošlo je samo pet minuta, dušo.”

“Skoro deset.”

Odolio je porivu da prasne na nju – ovo nije bilo nagradno kolo u TV-kvizu, Alan neće zaraditi dodatne bodove i vrijedne nagrade ako se javi prije devet sati.

Nema nikakvog Starka, dio njegovog uma je uporno nastavljao. Glas je bio racionalan, ali neobično nemoćan, kao da ne ponavlja svoju tvrdnju iz nekog stvarnog uvjerenja, nego samo napamet, kao papagaj treniran da kaže: Bok stari ili Polly hoće keks! Ali, to je bila istina, zar ne? Je li on trebao povjerovati da je Stark IZAŠAO IZ GROBA, kao čudovište u horror filmu? To bi bila baš zgodna fora, budući da taj čovjek – ili ne-čovjek – nikad nije ni pokopan, a njegov grob je samo papier-mache spomenik postavljen na površinu jednog praznog grobnog mjesta, izmišljen kao i on sam...

U svakom slučaju, to me dovodi i do zadnje točke... ili aspekta... ili, kako god to hoćete zvati... Koji je vaš broj cipela, gospodine Beaumont?

Thad je bio zavaljen u svom naslonjaču, neočekivano blizu drijemežu usprkos svemu. A onda se uspravio tako naglo da je skoro prolio čaj. Otisci stopala. Pangborn je rekao nešto o...

O kakvim otiscima stopala se radi? Nije važno. Nemamo čak ni fotografije. Iznijeli smo vam gotovo sve...

“Thad? Što je?” upita Liz.

Kakvi otisci stopala? Gdje? U Castle Rocku, naravno, ili Alan ne bi znao za njih. Jesu li, možda, nađeni u groblju Homeland, gdje je neurastenična fotografkinja snimala slike koje su njemu i Liz bile tako zabavne?

“Ne baš sjajan tip,” on promrmlja.

“Thad?”

A onda je zazvonio telefon, i oboje su prolili čaj.

4

Thadova ruka poleti prema slušalici... a onda zastane na tren, lebdeći u zraku, tik iznad aparata.

Što ako je on?

Nisam završio s tobom, Thad. Ne zajebavaj se sa mnom, jer kad se sa mnom zajebavaš, zajebavaš se s najboljim.

Prisilio se da spusti šaku, sklopio je oko slušalice i podigao do uha. “Halo?”

“Thad?” Glas Alana Pangborna. Odjedom se Thad osjeti jako mlohavo, kao da su njegovo tijelo na okupu držale krute male žičice, upravo uklonjene.

“Da,” rekao je. Riječ je izgovorio šuštavo, u nekoj vrsti šapta. Udahne još jednom. “Je li Miriam dobro?”

“Ne znam,” Alan Pangborn reče. “Dao sam njenu adresu njujorškoj policiji. Trebali bi uskoro saznati, iako bih te htio upozoriti da petnaest minuta ili pola sata tebi i tvojoj ženi večeras ne mora izgledati kao uskoro.”

“Ne. I neće.”

“Je li ona dobro?” upita Liz, i Thad pokrije mikrofon dovoljno dugo da joj objasni kako Pangborn još ne zna. Liz kimne i sjedne, još previše blijeda, ali, činilo se, mirnija i pod većom kontrolom nego prije. Sad barem ljudi nešto poduzimaju i odgovornost više nije bila samo njena.

“Uzeli su i adresu gospodina Cowleya, od telefonske kompanije...”

“Hej! Neće valjda...”

“Thad, neće oni ništa dok ne saznaju u kakvom je stanju Cowleyeva. Rekao sam im da imamo situaciju mentalno poremećenog čovjeka koji bi mogao krenuti na osobu ili osobe spomenute u Peopleovom članku o pseudonimu Stark, i objasnio tvoju vezu s Cowleyevima. Nadam se da sam dobro ukopčao. Ne znam puno o piscima a još manje o njihovim agentima. Ali, oni shvaćaju da bi za bivšeg supruga te žene bilo opasno kad bi se tamo stvorio prije njih.”

“Hvala. Hvala na svemu, Alan.”

“Thad, njujorška policija je sad s ovim prezaposlena da bi im daljnja objašnjenja odmah trebala, ali oni će tražiti još. I ja, također. Tko je taj tip, što ti misliš?”

“To ti ne bih pričao preko telefona. Došao bih k tebi, Alane, ali ne bih sada ostavljao ženu i djecu. To, mislim, možeš shvatiti. Morat ćeš ti doći ovamo.”

“To ne mogu,” Alan će strpljivo. “Imam i ja posao, a...”

“Tvoja žena je loše, Alan?”

“Večeras je, izgleda, dosta dobro. Ali jedan moj zamjenik je bolestan i ja sam preuzeo dužnost. Uobičajeni postupak u malim gradovima. Baš sam se spremao krenuti. Hoću reći, ovo ti je jako loš čas da budeš suzdržljiv, Thad. Reci mi.”

Razmišljao je. Bio je čudno uvjeren da će Pangborn povjerovati kad čuje. Ali možda ne preko telefona.

“Možaš li sutra doći ovamo?”

“Sutra se moramo naći, jasno,” reče Alan. Njegov glas je bio i smiren i krajnje nepopustljiv. “Ali ja večeras trebam sve što znaš. To što će organi u New Yorku htjeti objašnjenje, to je sekundarno, što se mene tiče. Ja se trebam brinuti za vlastito dvorište. Ovdje u gradu ima puno ljudi koji bi ubojicu Homera Gamachea htjeli iza rešetaka, i basta. I ja sam, slučajno, jedan od njih. Dakle, nemoj da te ponovo moram pitati. Nije tako kasno da ne bih mogao nazvati javnog tužioca okruga Penobscot i zatražiti da te privede kao glavnog svjedoka u slučaju ubojstva iz Castle Rocka. Od teritorijalne policije on već zna da si ti osumnjičen, s alibijem ili bez alibija.”

“Ti bi to napravio?” upita Thad, začuđen i zapanjen.

“Bih, ako bi me ti natjerao, ali mislim da nećeš.”

Thadova glava sad kao da je bila bistrija; kao da su njegove misli sad stvarno imale neki cilj. Zapravo, ni Pangbornu, ni njujorškoj policiji, ne bi bilo važno je li čovjek kojeg traže psihopat koji misli da je Stark, ili Stark sam... je li tako? To ne bi rekao, ništa više nego što bi očekivao da će ga oni, ovako ili onako, uhvatiti.

“Ja sam prilično uvjeren da je to psihopat, kao što je rekla moja žena,” rekao je Alanu, napokon. Prikovao je pogled na Liz, pokušao joj poslati poruku. I sigurno joj je uspio nešto poslati, jer ona lagano kimne. “To ima nekog uvrnutog smisla. Sjećaš se, spomenuo si mi otiske stopala?”

“Da.”

“Bili su u Homelandu, zar ne?”

Na drugom kraju sobe, Lizine oči se rašire.

“Kako si to znao?” Alan je zvučao smušeno, po prvi put. “Ja ti to nisam rekao.”

“Jesi li do sad pročitao članak? Onaj iz Peoplea?”

“Da.”

“Tamo je ona žena namjestila lažni grob. Tamo je pokopan George Stark.”

Tišina s druge strane. A onda, “O, sranje.”

“Kopčaš?”

“Čini mi se,” reče Alan. “Ako taj tip misli da je Stark, i ako je lud, ideja da krene od Starkovog gorba ima nekog smisla, je li tako? Je li ta fotografkinja u New Yorku?”

Thad potvrdi. “Da.”

“Znači, i ona bi mogla biti u opasnosti?”

“Da, ja... pa, na to nisam pomislio, ali mogla bi, pretpostavljam.”

“Ime? Adresa?”

“Nemam njenu adresu.” Dala mu je svoju posjetnicu, sjetio se – vjerojatno, misleći na knjigu na kojoj bi, kako se nadala, on mogao surađivati s njom – ali on je to bacio. Sranje. Sve što je Alanu mogao reći bilo je ime. “Phyllis Myers.”

“A tip koji je napisao članak?”

“Mike Donaldson.”

“Isto, u New Yorku?”

Thad odjednom shvati da to ne zna, ne sigurno, i pomalo se povuče. “Pa, rekao bih, ja sam samo pretpostavio da su oboje u...”

“Dovoljno razumna pretpostavka. Ako su prostorije časopisa u New Yorku, i oni će biti u blizini, zar ne?”

“Možda, ali ako su, jedan ili oboje, slobodnjaci...?”

“Vratimo se na tu trik-fotografiju. Groblje nije, ni na potpisu ispod slike ni u samom tekstu, točno identificirano kao Homeland. U to sam siguran. Ja sam ga mogao prepoznati po pozadini, ali sam se koncentrirao na pojedinosti.”

“Ne,” reče Thad. “Nije, mislim.”

“Predsjednik gradskog vijeća, Dan Keeton, on bi zahtijevao da se Homeland ne spominje – to bi bio vrlo čvrst uvjet. On je jako oprezan tip. Svojevrstan davež, zapravo. Mogu zamisliti da je dao dozvole za fotografiranje, ali mislim da bi zabranio navođenje određenog groblja zbog mogućnosti vandalizma... ljudi koji bi tražili grob, i slično.”

Thad je kimao. Imalo je smisla.

“Dakle, tvoj psiho ili tebe poznaje ili dolazi odande,” Alan je nastavio.

Thad je imao jedno uvjerenje zbog kojeg se sad iskreno zastidio: šerif malog okruga u Maineu, gdje ima više drveća nego ljudi, mora biti seronja. Ovaj nije bio nikakav seronja; bez sumnje, on zatvara krugove oko slavnog pisca Thaddeusa Beaumonta.

“Moramo to pretpostaviti, barem zasad, jer onda je izgleda imao informacije iznutra.”

“Znači, tragovi koje si spomenuo jesu bili u Homelandu?”

“Ma, jasno,” Pangborn reče gotovo odsutno. “Što skrivaš, Thad?”

“Što hoćeš reći?” on oprezno upita.

“Da se ne igramo, može? Moram New Yorku dati još dva imena, a ti se potrudi i razmisli ima li još imena koje bih trebao znati. Izdavači... urednici... ne znam. I sad, ti meni kažeš da tip kojeg tražimo stvarno misli da je George Stark. O tome smo teoretizirali u subotu navečer, izmišljali, a večeras mi kažeš da je to gola činjenica. I onda, da to podupreš, istreseš mi otiske stopala. Ili si izveo neki vrtoglavi skok u zaključivanju temeljen na činjenicama koje obojica znamo, ili ti znaš nešto što ja ne znam. Naravno, meni se ova druga mogućnost više sviđa. Dakle, pričaj.”

Ali što je on mogao ispričati? Transovi u pomračenju najavljeni tisućama vrabaca koji vrište u glas ? Riječi koje je mogao ispisati na rukopisu nakon što mu je Alan Pangborn rekao da su iste te riječi ispisane na zidu dnevne sobe u stanu Fredericka Clawsona? Još riječi, napisanih na papiru, potom izderanom na komadiće i ubačenom u spaljivač smeća u zgradi anglistike i matematike? Snovi u kojima ga strašni, neviđeni čovjek vodi kroz kuću u Castle Rocku a sve što dotakne, uključujući i vlastitu ženu, samo se uništava? Mogao bih to nazvati srcem potvrđenom činjenicom prije nego mentalnom intuicijom, mislio je on, ali svejedno, nema dokaza, je li tako? Otisci prstiju i slina ukazivali su da je nešto jako čudno – dakako! – ali toliko čudno?

To nije bilo dovoljno, mislio je Thad.

“Alane,” rekao je polako, “smijao bi se. Ne – povlačim. Toliko te sad već znam. Ne bi se smijao – ali isto tako, čisto sumnjam da bi mi povjerovao. Razmišljao sam, i za i protiv, i ispada ovako: stvarno mislim da mi ne bi povjerovao.”

Alanov glas mu smjesta uzvrati, naredbodavno, odlučno, bilo mu se teško suprotstaviti. “Iskušaj me.”

Thad je oklijevao; pogleda Liz, pa odmahne glavom. “Sutra. Kad se budemo mogli suočiti, licem u lice. Onda. Za večeras, morat ćeš mi samo povjerovati na riječ da nije važno, i da sam ti rekao sve i malo upotrebljivo što ti mogu reći.”

“Thad, ono što sam rekao, ti kao svjedok u...”

“Ako to moraš, napravi. S moje strane, neće biti zamjerke. Ali ja neću ništa dalje reći dok se ne vidimo, bez obzira što ti odlučiš.”

Tišina s Pangbornove strane. A onda, uzdah. “U redu.”

“Htio bih ti dati opis čovjeka kojeg policija traži, u osnovnim crtama. Nisam potpuno siguran da je točan, ali mislim da je blizu. Dovoljno za policiju u New Yorku, u svakom slučaju. Imaš olovku?”

“Da. Pričaj.”

Thad zaklopi oči koje je Bog stvorio na njegovom licu, i otvori ono koje mu je Bog dao u njegovom umu, oko koje je ustrajalo gledajući stvari koje on nije htio gledati. Kad bi ga ljudi koji čitaju njegove knjige prvi puta vidjeli, bili su, bez razlike, razočarani. To su pokušali sakriti od njega, a nisu uspijevali. Nije im ništa zamjerao, jer je shvaćao kako im je... barem malo. Ako im se sviđao njegov rad (a neki su tvrdili čak i da ga obožavaju), shvaćali su ga, unaprijed, kao nekog tko je prvi rođak Božji. Umjesto nekakvog boga, vidjeli su tipa visine metar osamdeset, koji nosi naočale, pomalo gubi kosu i ima naviku da se spotiče o stvari. Vidjeli su čovjeka koji ima prhut i nos s dvije rupe, baš kao njihov.

Ono što nisu mogli vidjeti, bilo je to treće oko u njegovoj glavi. To oko, zagledano u njegovu tamnu polovicu, stranu koja je u stalnoj sjeni... to je bilo slično Bogu i njemu je bilo drago što ga oni ne mogu vidjeti. Kad bi mogli, mislio je, mnogi od njih bi ga pokušali ukrasti. Da, čak i ako bi to značilo tupim nožem ga iskapati iz njegovog mesa.

Gledajući u tamu, prizvao je svoju osobnu sliku Georgea Starka – pravog Georgea Starka, koji uopće nije izgledao kao model koji je pozirao za sliku na koricama. Tražio je svoju ljudsku sjenu koja je tiho srastala s godinama, našao ga, i počeo ga prikazivati Alanu Pangbornu.

“Prilično je visok,” počeo je. “Viši od mene, u svakom slučaju. Metar devedeset, možda i više, u čizmama. Ima plavu kosu, kratko i uredno podšišanu. Plave oči. Odlično vidi na daljinu. Prije nekih pet godina, počao je nositi naočale za blizinu. Za čitanje i pisanje, uglavnom.

A razlog zašto je uočljiv nije njegova visina nego širina. Nije debeo, ali je izuzetno širok. Krupnog vrata. Mojih je godina, Alane, ali on ne slabi kao što sam ja počeo, i ne deblja se. Jak je. Kao Schwarzenegger, sad kad se Schwarzenegger počeo malo opuštati. On diže utege. Može nategnuti mišić dovoljno da probije šav na svojoj košulji, ali nije čista hrpa mesa.

Rodio se u New Hampshireu, ali je po razvodu roditelja preselio s majkom u Oxford, Mississippi, gdje je ona odrasla. Skoro cijeli život je proveo tamo. Kad je bio mlađi, imao je žestok južnjački akcent. U koledžu, mnogi su se zabavljali na račun tog akcenta – ne njemu u lice, jer, s takvim se tipom ne zezaš u lice – i on se jako trudio da ga se riješi. Sad se, mislim, taj prizvuk u njegovom glasu može čuti samo kad se razbijesni, a mislim da ljudi koji ga razbijesne nakon toga najčešće nisu dostupni kao svjedoci. On je nagao. Nasilan. Opasan. U stvari, on je psihopat na djelu.”

“Što...” Pangborn počne, ali Thad se nije obazirao.

“Prilično je preplanuo, i budući da plavokosi ljudi obično nisu tako dobro preplanuli, to bi mogla biti dobra pojedinost za identifikaciju. Velika stopala, velike ruke, veliki vrat, široka ramena. Njegovo lice izgleda kao da ga je netko talentiran, ali na brzinu, isklesao iz kamena.

I zadnje: moguće je da vozi crni toronado. Ne znam iz koje godine. Jedan od onih starih koji su pod haubom već dosta sagorjeli, u svakom slučaju. Crni. Mogao bi imati tablice Mississippija, ali on ih je vjerojatno već promijenio.” Zastao je, i onda doda: “Ah, ima i naljepnicu na stražnjem braniku. Piše: NAPUHANI KURVIN SINE.”

Otvorio je oči.

Liz je zurila u njega. Njeno lice bilo je bljeđe nego ikada. Na drugoj strani veze nastupi duga pauza. “Alane? Jesi li...?”

“Samo malo. Pišem.” Još jedna kraća pauza. “U redu,” rekao je, napokon. “Shvaćam. Možeš mi reći sve ovo, ali ne tko je tip ili u kakvoj si vezi s njim, ili otkud ga znaš?”

“Ne znam, ali pokušat ću. Sutra. Njegovo ime neće nikome večeras ionako pomoći, jer on koristi drugo.”

“George Stark.”

“Pa, mogao bi biti dovoljno lud da se nazove Alexis Machine, ali ja sumnjam. Stark, da, to sam mislio.” Pokušao je namignuti Liz. Nije zaista vjerovao da se raspoloženje može popraviti namigivanjem, ili bilo čime drugim, ali pokušao je, svejedno. Uspio je samo žmirnuti s oba oka, kao pospana sova.

“Nema načina da te uvjerim da večeras nastaviš, je li tako?”

“Ne. Nema. Žao mi je, ali nema.”

“U redu. Javit ću se što prije budem mogao.” I više ga nije bilo, samo tako, ni hvala, ni doviđenja. Razmišljajući o tome, Thad zaključi da zapravo i nije zaslužio jedno “hvala”.

Spustio je slušalicu i otišao do svoje žene, koja je zureći u njega sjedila kao da se pretvorila u kip. On je primi za ruke – bile su vrlo hladne – i reče, “Bit će sve u redu, Liz. Kunem ti se.”

“Hoćeš mu ispričati o transovima kad sutra budeš s njim razgovarao? O glasanju ptica? Kako si ih čuo kao mali, i što je to tada značilo? O stvarima koje si napisao?”

“Ispričat ću mu sve,” reče Thad. “Što će on izabrati i prenijeti dalje, vlastima...” on slegne ramenima, “to ovisi o njemu.”

“Toliko,” reče ona nemoćnim tankim glasom. Njene oči bile su i dalje prikovane na njega – kao bespomoćne da ga napuste. “Ti znaš tako puno o njemu, Thad... kako?”

Mogao je samo kleknuti tamo kraj nje, stežući njene hladne ruke. Kako je mogao znati tako puno? Ljudi su ga to stalno pitali. Drugim riječima su to izražavali – kako si to izmislio? kako si to pretočio u riječi? kako si se toga sjetio? kako si to vidio? – ali uvijek se vraćalo na isto: kako si to znao?

On nije znao kako.

Jednostavno, znao je.

“Tako puno,” ona ponovi, a govorila je tonom spavača u vlasti tegobnog sna. A onda su oboje zašutjeli. On je uporno očekivao da blizanci osjete uznemirenost svojih roditelja, da se probude i počnu plakati, ali čulo se samo uporno kucanje sata. On se prebaci u udobniji položaj, na podu kraj njenog naslonjača. I dalje je držao njene ruke, nadajući se da će ih zagrijati. Bile su još hladne kad je, petnaest minuta kasnije, zazvonio telefon.

5

Alan Pangborn je bio kratak i deklarativan. Rick Cowley je na sigurnom, u svom stanu, i to pod policijskom zaštitom. Uskoro će krenuti do svoje bivše žene, koja će sad zauvijek ostati njegova bivša; pomirenje o kojem su oboje s vremena na vrijeme govorili, i to s priličnom čežnjom, nikad se neće dogoditi. Miriam je bila mrtva. Rick će obaviti formalnu identifikaciju u manhattanskoj mrtvačnici na Prvoj aveniji. Thad ne bi trebao večeras očekivati poziv od Ricka niti ga sam nazivati; Thadova povezanost s ubojstvom Miriam Cowley Ricku je zatajena “u očekivanju razvoja događaja”. Phyllis Myers je pronađena, i ona je pod policijskom zaštitom. Michael Donaldson se pokazao kao teži slučaj, ali očekuju da će i njega locirati i osigurati mu zaštitu prije ponoći.

“Kako je ubijena?” Thad upita, savršeno dobro znajući odgovor. Ali, ponekad moraš pitati. Bog zna zašto.

“Presječen vrat,” reče Alan s, Thad je posumnjao, namjernom grubošću. Nastavio je tren kasnije. “I dalje si siguran da mi nemaš što reći?”

“Ujutro. Kad se budemo mogli pogledati u lice.”

“U redu. Mislio sam, nema ništa loše ako pitam.”

“Ne, nema. Ništa loše.”

“Njujorška policija ima fotorobot čovjeka zvanog George Stark, po tvom opisu.”

“Dobro.” I mislio je tako, iako je znao da je, vjerojatno, besmisleno. Oni ga gotovo sigurno neće naći ako on ne želi da ga nađu, a ako bi ga netko našao, Thad pomisli, taj bi požalio.

“Devet sati,” Pangborn reče. “Potrudi se i budi kod kuće, Thad.”

“Računaj.”

6

Liz je uzela sredstvo za smirenje i napokon zaspala. Thad je uranjao i izranjao iz slabog, nemirnog drijemeža i ustao u tri i četvrt da ode na zahod. Dok je tamo stajao, mokreći nad školjkom, učini mu se da čuje vrapce. Napregnuo se, slušajući, i njegov mlaz odjednom presahne. Zvuk nije ni rastao niti se smanjivao, i nakon nekoliko trenutaka, on shvati da su to samo cvrčci.

Pogledao je kroz prozor i ugledao patrolna kola teritorijalne policije parkirana preko puta, mračna i nijema. Pomislio bi da su i napuštena da nije ugledao nestalno bljeskanje žara cigarete. Izgleda da su on, Liz i blizanci isto tako pod policijskom zaštitom.

Ili policijskom paskom, pomisli on i vrati se u krevet.

Ovako ili onako, kao da mu je dalo malo mira. Zaspao je i probudio se u osam, ne sjećajući se nikakvih ružnih snova. Ali, naravno, pravi ružan san je još bio tamo vani.

Negdje.

ČETRNAEST

FIL ZA BUDALE

1

Tip s glupim malim pizdunskim brčićima bio je puno brži nego što je Stark očekivao.

Stark je iščekivao Michaela Donaldsona na hodniku devetog kata zgrade u kojoj je Donaldson živio, tik iza ugla od vrata njegovog stana. Sve bi bilo lakše da je Stark uspio odmah ući u stan, kako je učinio kod kuje, ali jedan pogled je bio dovljan da ga uvjeri; ove brave, za razliku od njenih, nije postavio amater. Trebalo je dobro proći, svejedno. Bilo je kasno i svi zečevi u jazbini trebali bi već čvrsto spavati i sanjati djetelinu. I sam Donaldson je trebao biti spor i nespretan – kad se vraćaš kući u četvrt do jedan ujutro, ne dolaziš iz javne bibilioteke.

Donaldson i jest izgledao blago nespretan, ali uopće nije bio spor.

Kad je Stark iskoračio iza ugla i ošinuo brijačem dok je Donaldson petljao i prtljao sa svojim ključevima, očekivao je da će ga brzo i djelotvorno oslijepiti. A onda, prije nego bi Donaldson stigao ispustiti više od prvog vriska, on bi otvorio njegov vrat, presijecajući mu žile istovremeno kad i glasnice.

Stark se nije pokušavao tiho kretati. Htio je da ga Donaldson čuje, htio da Donaldson okrene lice prema njemu. Tako će mu biti lakše.

Donaldson je učinio što se i očekivalo, isprva. Stark je zamahnuo britvom prema njegovom licu u kratkom, snažnom luku. Ali Donaldson se uspio malo izmaknuti – ne puno, ali previše za Starkove namjere. Umjesto da ga dohvati po očima, brijač je do kosti raskolio njegovo čelo. Komad kože se presavije preko Donaldsonovih obrva kao nezalijepljena traka zidne tapete.

“POMOĆ!” Donaldson izlane udavljenim, ovcolikim glasom, i eto ti tvoj promašeni pogodak. Jebi ga.

Stark krene, držeći britvu pred svojim očima, s oštricom malo podignutom na gore, kao matador koji pozdravlja bika prije prve corride. U redu, ne treba svaki put ići sve po planu. Ovog glinenog goluba nije oslijepio ali krv je u litrama šikljala iz rane na njegovom čelu, i ono malo što je Donaldson vidio bilo je zastrto ljepljivom crvenom izmaglicom.

Zamahnuo je prema Donaldsonovom vratu a gad je zabacio glavu brzo kao čegrtuša kad ustukne pred udarcem, nevjerojatna brzina, i Stark je morao odati priznanje tom čovjeku, pizdunski brk više ili manje.

Oštrica zareže za djelić milimetra od čovjekovog grla i on ponovo zavapi u pomoć. Probudit će se zečevi koji nikad nisu čvrsto spavali u ovom gradu, u ovoj staroj natruloj Velikoj Jabuci. Stark promjeni smjer i ponovo zamahne brijačem, istovremeno skočivši na noge, i nagrne tijelom naprijed. Pokret je bio elegantan, baletni, i trebao je obaviti sve. Ali Donaldson je nekako uspio podmetnuti ruku ispred svog vrata; umjesto da ga ubije,

Stark mu je samo nanio niz dugačkih, plitkih rana koje bi policijski patolozi nazvali obrambenim ranjavanjem. Donaldson je podigao šaku dlanom prema van, i oštrica preleti korijenom svih četiriju prsta. Na trećem je nosio teški prsten, tako da taj nije pretrpio nikakvu povredu. Čuo se oštar i jasan metalni zvuk – brinnk! – kad je brijač preletio preko prstena, ostavivši sitni urez u pozlati. Ostala tri prsta britva je duboko posjekla, lagano klizeći kroz meso kao što topli nož klizi u maslac. Presječenih živaca, prsti klonu naprijed kao ispuštene marionete, a samo srednjak ostane uspravan, kao da je u pometnji i užasu Donaldson zaboravio koji prst se koristi kad nekoga hoćeš poslati u rodno mjesto.

Ovog puta, kad je otvorio usta, Donaldson je doslovno zavijao i Starku je bilo jasno, ne treba se nadati da će se iz ovoga izvući neprimijećeno i nečujno. Imao je ozbiljne namjere da baš tako obavi stvar, jer Donaldsona nije trebao poštedjeti dovoljno dugo da obavi telefonski razgovor, ali, jednostavno, nije išlo. No isto tako, nije namjeravao pustiti Donaldsona da živi. Jednom kad se baciš na čišćenje, ne prekidaš dok nije gotovo, ili posao ili ti.

Stark je navalio. Do tada su se već pomakli niz hodnik gotovo do vrata susjednog stana. Usput je on otresao brijač u stranu, kako bi očistio oštricu. Mlaz sitnih kapljica prskao je po svijetlo obojenom zidu.

Niz hodnik, još niže, otvore se vrata i čovjek u plavoj pidžami, s mrežicom za spavanje na kosi, izroni glavom i ramenima van.

“Što se tu događa?” doviknuo je mrzovoljnim glasom koji je govorio da njega nije briga sve da je tamo i rimski Papa, zabave je dosta.

“Ubojstvo,” Stark je rekao neobavezno, i samo na tren, njegove oči prijeđu s okrvavljenog, vrištećeg čovjeka pred njim na onog u hodniku. Kasnije će taj čovjek reći policiji da su napadačeve oči bile plave. Svijetlo plave. I potpuno luđačke. “Hoćeš i ti malo?”

Vrata se zalupe tako brzo, kao da se nikada nisu ni otvorila.

Ma koliko uspaničen morao biti, ma koliko, bez sumnje, trpio, Donaldson je u trenu kad je Stark skrenuo pogled vidio priliku, iako je kratko trajalo. I zgrabio je tu priliku. Mali gad je stvarno brz. Starkovo divljenje je raslo. Brzina i osjećaj samoodržanja kod tog tipa bili su zamalo dovoljni da nadjačaju jebenu smetnju koju je od sebe napravio.

Da se bacio naprijed i dohvatio Starka, mogao je uznapredovati od stupnja smetnje do nečeg blizu pravog problema. Umjesto toga, Donaldson je krenuo u bijeg.

Potpuno shvatljivo, ali pogrešno.

Stark pojuri za njim, velike cipele su šuštale po sagu, i udari ga po vratu, straga, uvjeren da će ga to konačno srediti.

Ali, tren prije nego što će britva udariti, Donaldson je istovremeno trznuo glavom naprijed i nekako je uvukao, kao kornjača kad se uvlači u oklop. Stark je već pomislio da je Donaldson telepat. Ovog puta, ono što je trebao biti ubojiti udar, jedva je razderalo kožu iznad kosti pri dnu stražnje strane njegovog vrata. Krvavo, ali daleko od smrtonosnog.

Iritantno, sluđujuće... i na rubu carstva apsurdnog.

Donaldson je jurnuo niz hodnik; krivudao je s jedne strane na drugu, povremeno se čak i odbacivao od zidova kao kuglica u fliperu kad pogađa ona svijetleća mjesta što igraču donose 100.000 bodova ili bonus igru ili neko drugo sranje. Vrištao je, srljajući kroz hodnik. Krv je liptala po tepihu. Ostavljao je usputne krvave otiske dlana, obilježavajući svoje kretanje. Ali, još uvijek nije umirao.

Nijedna druga vrata se nisu otvorila, ali Stark je znao da upravo sada u barem pola tuceta stanova, pola tuceta prstiju pritišće (ili su već pritisnuli) 911, na pola tuceta telefonskih aparata.

Donaldson je srljao i posrtao dalje, prema dizalima.

Ni ljut ni uplašen, samo strašno ozlovoljen, Stark je gazio za njim. Iznenada je zagrmio: “Ah, začepi i pristojno se PONAŠAJ!”

Donaldsonov trenutni krik upomoć pretvori se u zapanjeno pištanje. Pokušao se osvrnuti. Stopala mu se zapletu jedno o drugo i on padne, ispruživši se na tri metra od mjesta na kojem se hodnik otvarao u malo predvorje s dizalima. Čak i najspretnijim tipovima, ustanovio je Stark, na kraju ponestane lijepih misli, ako ih dovoljno dugo siječeš.

Donaldson klone na koljena. Očito je htio otpuzati do dizala sad kad su ga noge izdale. Osvrnuo se, krvavog lica, kako bi vidio gdje je njegov napadač, a Stark usmjeri udarac u crveni, natopljeni korijen njegovog nosa. Nosio je smeđe teške cipele i, s rukama na bokovima, udario je prokletu kugu što je jače mogao lijevim stopalom podignutim u luku do visine vlastitog čela, lagano nagnut unazad kako bi zadržao ravnotežu. Svakoga tko je odgledao barem jednu nogometnu utakmicu, to bi neizbježno podsjetilo na vrlo dobar, vrlo jak šut.

Donaldsonova glava poleti unatrag, tresne o zid dovoljno snažno da pri tome udubi gips u plitki zdjelasti oblik, i odbije se.

“Konačno sam ti izbacio baterije, je li?” promrmljao je Stark i čuo kako se iza njega otvaraju vrata. Okrenuo se i ugledao ženu raščupane crne kose i velikih tamnih očiju, kako gleda kroz vrata jednog stana gotovo na kraju hodnika. “VRAĆAJ SE UNUTRA, KUJO!” proderao se. Vrata se zalupe kao da imaju oprugu.

Sagnuo se, uhvatio Donaldsonovu ljepljivu, gnjusnu kosu, nakrenuo mu glavu unatrag i presjekao mu vrat. Pomisli da je Donaldson bio mrtav vjerojatno i prije nego što mu se glava spojila sa zidom, i gotovo sigurno nakon toga, ali najbolje je da se osigura. A, uostalom: kad počneš sjeći, siječeš do kraja.

Brzo je ustuknuo, ali Donaldson nije štrcao kao ona žena. Njegova pumpa je već stala ili je tek kapala, pri kraju. Stark brzo priđe dizalima, zaklopivši britvu i ubaci ga natrag u džep.

Jedno dizalo pri dolasku tiho zazvoni.

To je mogao biti neki stanar; u velikom gradu oko jedan nije naročito kasno, čak i za ponedjeljak uveče. Svejedno, Stark brzo krene prema velikoj lončanici koja je zauzimala kut predvorja s liftovima, uz jednu potpuno neupotrebljivu apstraktnu slikariju. Stao je iza biljke. Svi njegovi radari glasno su upozoravali. Mogao bi biti netko tko se vraća s post-vikendaškog nasrtaja disko groznice ili raskalašenog nastavka poslovne večere, ali on to nije vjerovao. Vjerovao je da će to biti policija. U stvari, znao je.

Patrolna kola koja su se slučajno zatekla u blizini zgrade kad je jedan od stanara ovog krila nazvao i izjavio da je na hodniku izvršeno ubojstvo? Moguće, ali Stark je sumnjao. Činilo se vjerojatnije da je Beaumont digao strku, curica je otkrivena i ovo sad stiže Donaldsonova policijska zaštita. Bolje sa zakašnjenjem, nego nikada.

Polako je spuznuo dolje, leđima uza zid, njegova krvlju umrljana jakna proizvodila je mukli, šuštavi zvuk. Nije se krio toliko da bi zaronio kao podmornica, do dubine na kojoj treba periskop i zaklon kojeg je biljka lončanica nudila bio je, u najboljem slučaju, minimalan. Ako budu malo tražili, vidjet će ga. Stark se, međutim, mogao kladiti da će svu njihovu pažnju privući Izložak A, tamo dolje, na pol puta niz hodnik. Na nekoliko trenutaka barem – i to će biti dovoljno.

Široki, ispresijecani listovi biljke bacali su nazubljene sjenke po njegovom licu. Stark je zurio iz zaklona kao plavooki tigar.

Vrata dizala se otvore. Čuo se prigušeni uzvik, bogamu ovo ili ono, i dvojica uniformiranih policajaca izjure van. Slijedio je jedan crni tip u olinjalom džinsu i velikim starim tenisicama sa samoljepivim zatvaračima. Crni je nosio i majicu s odsječenim rukavima. VLASNIŠTVO N.Y. YANKEES, bilo je otisnuto sprijeda. Nosio je, također, i crne svodničke naočale, preko pola lica, i ako to nije detektiv, Stark je onda jebeni George iz džungle. Kad su išli u tajnosti, uvijek su išli predaleko... i onda su se pritom nespretno ponašali. Kao da su znali da prelaze mjeru, ali jednostavno, nisu mogli odoljeti. Ovo je – ili, trebala je biti, kako bilo – Donaldsonova zaštita, znači. U patrolnim kolima u prolazu ne bi bilo detektiva. To bi bila malo prevelika slučajnost. Ovaj tip je došao skupa sa stražarima za vrata da ispita Donaldsona pa da ga onda čuvaju kao bebicu.

Žao mi je, momci, pomisli Stark. Mislim da su pričljivi dani ove bebice odbrojani.

Podigao se na noge i obišao oko lončanice. Ni list ne zašušti. Njegova su stopala bila nečujna na sagu. Prošao je manje od metar dalje, iza detektiva koji se sagnuo, izvlačeći kalibar 32 iz futrole na svojoj potkoljenici. Stark ga je mogao žestoko iscipelariti da mu je do toga bilo.

Uskočio je u otvorenu kabinu dizala u zadnjem djeliću sekunde prije nego što su se vrata počela zatvarati. Jedan od policajaca u uniformi krajem oka je opazio kretanje – možda vrata, možda samog Starka, zapravo, i nije ni bilo važno – i podigao glavu s Donaldsonovog tijela.

“Hej...”

Stark podigne jednu ruku i mirno domahne prstima prema policajcu. Baj-baj. A onda mu vrata odsijeku polovicu slike.

Predvorje u prizemlju bilo je prazno – s izuzetkom vratara, koji je, komatozan, ležao ispod svog stola. Stark je izašao, zakrenuo iza ugla, ušao u ukradeni auto i odvezao se.

2

Phyllis Myers je živjela u novoj stambenoj zgradi na Zapadnoj strani Manhattana. Njena policijska zaštita (u pratnji detektiva koji je nosio Nike sportske hlačice, New York Islanders majicu s počupanim rukavima i velike svodničke naočale za sunce) stigla je u deset i pol uveče, šestog lipnja, i zatekla je kako se pjeni nad propalim spojem. U početku se durila, ali se prilično razveselila kad je čula da bi netko, tko misli da je George Stark, mogao biti zainteresiran da je ubije. Odgovorila je na pitanja o razgovoru s Thadom Beaumontom – što je ona spominjala kao gažu s Thadom Beaumontom – opremajući tri foto aparata novim filmovima, uz čeprkanje po nekih dva tuceta objektiva. Kad ju je detektiv upitao što to radi, namignula mu je i rekla: “Ja vjerujem u skaut-ski moto. Tko zna – nešto bi se moglo stvarno i dogoditi.”

Nakon razgovora, pred vratima njenog stana, jedan od uniformiranih upitao je detektiva: “Ona to ozbiljno?”

“Naravno,” rekao je detektiv. “Njen problem je u tome što ne vjeruje da je išta drugo ozbiljno. Za nju, cijeli svijet je samo fotografija koju treba napraviti. Eto ti jedne glupe ženske koja stvarno vjeruje da će uvijek biti s prave strane objektiva.”

Sada, u tri i trideset ujutro, sedmog lipnja, detektiv je već odavno otišao. Nekih dva sata ranije, dvojica zaduženih za zaštitu Phyllis Myers saznali su za ubojstvo Donaldsona preko svojih, za pojas zataknutih policijskih radija. Savjetovano im je da budu izuzetno oprezni i izuzetno budni, jer se psihopat s kojim imaju posla pokazao kao krajnje krvožedan i krajnje domišljat.

“Oprez je moje drugo ime,” rekao je pajkan broj Jedan.

“Koja slučajnost,” rekao je pajkan broj Dva. “Izuzetan, to je moje ime.”

Bili su partneri preko godinu dana i dobro su se slagali. Sad su se međusobno nakesili, a zašto i ne bi? Bili su dva naoružana, uniformirana člana najprobranije skupine unutar natrule stare Velike Jabuke, usred dobro osvjetljenog, rashlađenog hodnika na dvadeset i šestom katu posve nove stambene zgrade – ili se to možda zvalo kondominij, tko bi ga znao, kad su policajac Oprezni i policajac Izuzetni bili dečki, kondom je bio ono što tipovi s govornom manom nose na vrhu svog miška – i njima se neće nitko neprimijećen primaknuti ili skočiti na njih sa stropa, ili ih sravnati uz pomoć čarobnog Uzija koji se nikad neće zaglaviti ili ostati bez municije. Ovo je bio stvarni život, a ne epizoda Policijske stanice ili Rambo-film, a stvarni život se večeras sastojao od malog posebnog zadatka, puno ugodnijeg od vozikanja u patrolnim kolima i prekidanja tučnjava u barovima dok se barovi ne zatvore, a onda, sve do prvog svjetla zore, u smrdljivim malim zgradama bez liftova, gdje su se pijani muževi i žene složili da se ne slažu. Stvarni bi se život uvijek trebao sastojati od Opreznog i Izuzetnog u rashlađenim hodnicima, za vrelih noći grada. Tako su barem oni čvrsto vjerovali.

I do tuda su stigli razmišljajući, kad su se vrata dizala otvorila a na hodnik je isteturao ranjeni slijepi čovjek.

Bio je visok, vrlo širokih ramena. Oko četrdeset godina, tako je izgledao. Nosio je poderani sportski sako i hlače koje nisu pristajale uz kaput, ali su ga barem upotpunjavale. Više ili manje, barem. Prvi pajkan, Oprezni, imao je vremena da pomisli kako videća osoba koja je birala slijepčevu odjeću mora imati dobar ukus. Slijepi je imao i velike tamne naočale, naherene na nosu jer je jedan krak bio potpuno otkinut. Ni uz najbolju volju, to nisu bile široke svodničke naočale. Kao naočale za sunce koje je Claude Rains nosio u Nevidljivom čovjeku, tako su izgledale.

Slijepac je obje ruke držao ispružene pred sobom. Lijeva je bila prazna, samo je besciljno mahala. U desnoj, stezao je prljavi bijeli štap s gumenom ručkom za bicikle na vrhu. Obje ruke bile su prekrivene sasušenom krvlju. Na slijepčevom sakou i košulji sušile su se smeđe mrlje od krvi. Da su dvojica pajkana zaduženih za čuvanje Phyllis Myers zaista bili Izuzetno Oprezni, cijela stvar bi im se mogla učiniti neobičnom. Slijepi je trtljao o nečemu što se, očito, upravo dogodilo, a sudeći po njegovom izgledu, njemu se nešto stvarno i dogodilo, i to ne naročito zgodna stvar, no krv na njegovoj koži i odjeći već je postala smećkasta. Ovo je ukazivalo da je prolivena prije nekog vremena, činjenica koja je mogla upasti u oči policajcima odanim shvaćanju Izuzetnog Opreza kao ležernog patroliranja. To je, čak, moglo i podići uzbunu u umovima takvih policajaca.

Možda i ne. Stvari su se jednostavno prebrzo događale, a kad se stvari dovoljno brzo događaju, prestaje biti važno jesu li izuzetno oprezan ili izuzetno neoprezan – jednostavno, moraš se prepustiti toku događaja.

U jednom trenutku, stajali su pred vratima Myersove, zadovoljni kao klinci na dan kad nema škole zato što je bojler riknuo; a u sljedećem, taj okrvavljeni slijepac im se pojavio pred nosom, mašući svojim prljavim sljepačkim štapom. Nije bilo vremena za razmišljanje, a o zaključcima da i ne govorimo.

“Po-licjaa!” slijepi čovjek se proderao i prije nego što su se vrata dizala potpuno otvorila. “Vratar kaže da je policija na dvadeset i šestom! Po-licjaa! Jeste tu?”

Sad je bauljao niz hodnik, štap se klatio s jedne na drugu stranu, i TRAS! udario zid nalijevo, i sviš, ponovo se vratio i TRAS, o zid njemu sdesna i svatko na prokletom katu tko se nije već probudio, bit će uskoro budan.

Izuzetni i Oprezni su krenuli, i ne razmijenivši poglede.

“Po-licjaa! Po...”

“Gospodine!” zalajao je Izuzetni. “Čekajte! Past ćete d...”

Slijepac je trznuo glavom prema glasu Izuzetnog ali nije stao. Srljao je dalje, mahao je slobodnom rukom i svojim prljavim bijelim štapom, izgledao je pomalo kao Leonard Bernstein koji pokušava dirigirati njujorškom Filharmonijom nakon što je potrošio jednu do dve ampule cracka. “Po-licjaa! Ubili su mog psa! Ubili su Daisy! PO-LICJAA!”

“Gospodine...”

Oprezni pruži ruku prema teturajućem slijepcu. Teturajući slijepac je spustio slobodnu ruku u lijevi džep svog sportskog sakoa i nije izvukao dvije karte za plesnu večer slijepih nego revolver kalibra 45. Uperio ga je u Opreznog i dvaput povukao okidač. Pucnjevi su bili zaglušujući i bez odjeka u uskom hodniku. Puno plavog dima. Oprezni je dobio metak iz gotovo sigurne udaljenosti. Njegova je uniforma bila spržena i pušila se.

Izuzetni je zurio, a slijepac je uperio svoju četrdesetpeticu u njega.

“Isuse, nemoj molim te,” Izuzetni reče vrlo piskavim glasom. Zvučao je kao da ga je netko tresnuo u pleksus. Slijepi čovjek opali još dvaput. Izuzetni poleti unatrag, izleti iz plavog dima, leđima udari o sag, zahvati ga iznenadni, drhtavi grč, i ostane nepomično ležati.

3

U Ludlowu, sedamsto kilometara dalje, Thad Beaumont se nemirno prevrnuo na bok. “Plavi dim,” promrmljao je. “Plavi dim.”

Vani, pod prozorom spavaće sobe, devet vrabaca je sjedilo na telefonskoj žici. Pridružilo im se još nekoliko. Ptice su sjedile, tihe i neopažene, nad čuvarima u policijskom autu.

“Ovo mi više neće trebati,” Thad reče u snu. Izveo je nespretan pokret rukom prema licu i gestu odbacivanja drugom.

“Thad?” Liz upita, uspravivši se. “Thad, jesi li dobro?”

Thad u snu reče nešto nerazumljivo.

Liz spusti pogled na svoje ruke. Bile su skroz naježene.

“Thad? Jesu li opet ptice? Čuješ li ptice?”

Thad ništa nije rekao. Vani, pod prozorima, vrapci složno uzlete i otisnu se u mrak, iako nije bilo vrijeme kad oni lete.

Ni Liz, ni dva policajca u patrolnim kolima teritorijalne policije nisu ih primijetili.

4

Stark odbaci tamne naočale i štap. U hodniku je korditni dim grizao. Ispalio je četiri coltova hi-point punjenja koje je on sam dum-dumirao. Dva su prošla kroz pajkane i ostavili rupe veličine tanjura na zidu hodnika. On priđe vratima Phyllis Myers. Spremio se da je vabi van, ako bude potrebno, ali ona je već bila tamo, s druge strane, i samo što ju je poslušao, znao je da će biti lako.

“Što se događa?” vrisnula je ona. “Što je bilo?”

“Imamo ga, gđo Myers,” Stark reče vedro. “Ako hoćete slikati, samo brzo, i sjetite se kasnije, ja vam nikad nisam rekao da smijete.”

Zadržala je lanac na vratima kad je otvorila, ali to je bilo u redu. Kad je jedno razrogačeno smeđe oko spustila na prorez, on prosvira metak kroz njega.

Da joj sklopi oči – to jest, ono preostalo – to nije dolazilo u obzir, pa se on okrene i uputi natrag prema dizalima.

Nije oklijevao, ali nije ni jurio. Vrata jednog stana se otvore – svi pred njim otvaraju vrata noćas, izgleda – i Stark podigne pištolj prema zapiljenom zečjem licu kojeg je ugledao. Vrata se smjesta zalupe.

Pritisnuo je dugme dizala. Kao što je očekivao, odmah se otvore vrata kabine u kojoj se dovezao gore nakon što je sredio drugog vratara za večeras (štapom kojeg je ukrao od slijepca na Šezdesetoj ulici) – u ovo doba noći, tri dizala nisu imala baš veliku potražnju. On baci pištolj preko svog ramena. Tupo je udario o sag.

“To je prošlo dobro,” primijeti on, uđe u dizalo i spusti se u predvorje.

5

Sunce se uspinjalo po prozoru dnevne sobe Ricka Cowleya, kad je telefon zazvonio. Rick je bio pedesetogodišnjak, crvenih očiju, izmožden, napola pijan. Podigao je slušalicu rukom koja se gadno tresla. Jedva je znao gdje je, a njegov umorni, bolni um uporno je tvrdio da je sve ovo san. Je li on bio, pred manje od tri sata, dolje u mrtvačnici na Prvoj aveniji, identificirajući osakaćeni leš svoje bivše žene, manje od bloka dalje od zgodnog francuskog restorančića kamo su vodili samo one klijente koji su im bili i prijatelji? Je li pred njegovim vratima policija zato jer bi se čovjeku, koji je ubio Miriam, moglo prohtjeti da ubije i njega? Jesu li sve te stvari bile istina? Sigurno nisu. To je sigurno san... a možda telefon u stvari nije uopće bio telefon nego budilica. U načelu, on je tu prokletinju mrzio... bacao je po sobi više puta. Ali ovog jutra bi je izljubio. K vragu, filmski bi je izljubio.

Ali on se nije probudio. Umjesto toga, javio se na telefon. “Halo?”

“Ovdje čovjek koji je presjekao vrat tvojoj ženi,” rekao je glas njemu u uho i Rick je odjednom bio sasvim budan. Nestala je svaka preostala nada da je ovo sve samo san. Bio je to glas kakav bi trebalo čuti samo u snovima... ali baš tamo ga nikad ne čuješ.

“Tko ste vi?” čuo se kako pita nemoćnim glasićem.

“Pitaj Thada Beaumonta tko sam,” reče čovjek. “On zna sve. Reci mu kako ja kažem da si ti hodajući mrtvac. I reci mu, nisam još završio s filanjem budala.”

Telefon mu krene u uho, nastupi najprije trenutak tišine a onda šuplji šum slobodne linije.

Rick spusti telefon u svoje krilo, pogleda ga i odjednom brizne u plač.

6

U devet tog jutra, Rick je nazvao ured i rekao Friedi neka ona i John odu kući – neće raditi danas, niti do kraja tjedna. Frieda je htjela čuti zašto i Rick se zapanjio zatekavši se na rubu laganja, kao da je optužen za nekakav gadan i ozbiljan zločin – zlostavljanje djece, recimo – i ne može se prisliti da to prizna dok šok malo ne otupi.

“Miriam je mrtva,” rekao je Friedi. “Ubijena je u svom stanu sinoć.”

Frieda udahne kratkim, zapanjenim piskom. “Isuse Bože, Rick! Nemoj se šaliti s takvim stvarima! Kad se s takvim stvarima šališ, obistine se!”

“Ovo i je istina, Frieda,” reče on, i ustanovi da je ponovo na rubu suza. A one – one, koje je prolio u mrtvačnici, koje je prolio u autu vraćajući se ovamo, one koje je prolio kad je nazvao onaj luđak, ove koje je sad nastojao spriječiti – to su bile tek prve. Od pomisli na sve suze u njegovoj budućnosti osjetio se jako umorno. Miriam je bila kuja, ali bila je, na svoj način, draga kuja, i on ju je volio. Rick zatvori oči. Kad ih je otvorio, kroz prozor je u njega gledao čovjek, iako je prozor bio na četrnaestom katu. Rick se trgne, a onda opazi uniformu. Perač prozora. Perač prozora mu domahne sa svoje skele. Rick podigne ruku u znak uzvraćenog pozdrava. Ruka kao da je težila negdje oko tristo kila i kako ju je podigao, on je pusti da mu padne natrag na bedra, gotovo odmah.

Frieda mu je ponovo govorila neka se ne šali, i on se osjeti umorniji nego ikada. Suze, shvatio je, upravo kreću. Reče: “Samo malo, Frieda,” i spusti slušalicu. Otišao je do prozora da navuče zavjese. Plakanje preko telefona s Friedom na drugom kraju bilo je dovoljno loše; nije mu trebalo da ga prokleti perač pritom gleda.

Kad je stigao do prozora, čovjek na skelama posegne u džep svog kombinezona, da nešto izvadi. Rick osjeti iznenadni ubod nelagode. Reci mu kako ja kažem da si ti hodajući mrtvac.

(Isuse...)

Čistač prozora izvuče malu pločicu. Bila je žuta s crnim slovima. Poruku su ukrašavala kretenska nasmiješena smiley-lišca. PRIJATAN DAN! pisalo je.

Rick umorno kimne. Prijatan dan. Baš. Navukao je zavjese i vratio se do telefona.

7

Kad je napokon uvjerio Friedu da se ne šali, iz nje su provalili glasni i posve iskreni jecaji – svi u uredu i svi klijenti, čak i onaj prokleti putz Ollinger, koji je pisao loše sf-romane i koji se očito posvetio zadatku skidanja svakog grudnjaka zapadnom svijetu, i on je volio Miriam – i, naravno, Rick je plakao s njom dok se napokon nije uspio umiriti. Barem sam, pomislio on, navukao zavjese.

Petnaest minuta kasnije, dok je kuhao kavu, poziv onog luđaka mu ponovo padne na pamet. Pred njegovim vratima su bila dva pajkana, a on im nije rekao ni riječ. Što je njemu, k vragu?

Pa, pomisli on, umrla mi je bivša žena, a kad sam je vidio u mrtvačnici, izgledala je kao da su joj narasla dodatna usta tri centimetra ispod brade. Moglo bi biti u vezi s tim.

Pitaj Thada Beaumonta tko sam. On zna sve.

Mislio je zvati Thada, jasno. Ali njegov um je još bio u slobodnom padu – stvari su dobile nove proporcije koje on, barem ne još, izgleda, nije bio u stanju shvatiti. No, zvat će on Thada. Zvat će ga odmah, čim kaže policiji za poziv.

I rekao im je i pokazali su veliko zanimanje. Jedan od njih je svojim voki-tokijem informaciju javio u centralu. Kad je završio, rekao je Ricku kako šef detektiva želi da dođe u stanicu i ispriča im o pozivu kojeg je primio. Dok on to obavi, jedan će momak skočiti u njegov stan i opskrbiti njegov telefon kazetofonom i uređajem za traganje. Za slučaj da bude još nekakvih poziva.

“Vjerojatno će biti,” Ricku je rekao drugi pajkan. “Ti psihopati su stvarno zaljubljeni u zvuk svog glasa.”

“Morao bih prvo nazvati Thada,” Rick reče. “I on bi mogao biti u nevolji. Tako je zvučalo.”

“Gospodin Beaumont je već pod policijskom zaštitom, u Maineu, gospodine Cowley. Idemo, hoćemo li?”

“Pa, ja stvarno mislim...”

“Možda ga možete nazvati iz našeg sjedišta. A sad – imate kaput?”

I tako je Rick, zbunjen i nimalo siguran da je išta od ovoga stvarno, dopustio da bude odveden.

8

Kad su se vratili dva sata kasnije, jedan od Rickovih pratilaca frknuo je prema vratima njegovog stana i rekao: “Ovdje nema nikoga.”

“Pa što?” Rick upita blijedo. I osjećao se blijedo, kao komad mliječnog stakla, gotovo proziran. Pitali su ga premnoga pitanja, i on je odgovarao dobro koliko je mogao – težak zadatak, jer mali broj je zvučao kao da ima nekakvog smisla. “Ako su dečki iz Komunikacija završili prije nego smo se mi vratili, trebali su čekati.”

“Vjerojatno su unutra,” reče Rick.

“Jedan od njih, možda, ali drugi bi trebao biti tu vani.

To je standardni postupak.”

Rick je izvadio svoje ključeve, prebirao po njima, pronašao onaj pravi i ugurao ga u bravu. Bilo kakvi problemi koje bi ovi momci mogli imati s radnim postupkom svojih kolega nisu bili njegova briga. Hvala Bogu; tog jutra on je imao već dovoljno briga. “Trebao bih odmah nazvati Thada,” rekao je. Uzdahnuo je i malo se osmjehnuo. “Nije ni podne a ja se već osjećam kao da dan nema kra...”

“Nemoj to raditi!” jedan od pajkana odjednom vikne i odskoči.

“Raditi, št...” počne Rick, okrenuvši ključ, a vrata eksplodiraju u bljesku svjetla i dima i buke. Policajac, čiji su instinkti proradili samo trenutak prekasno, bio je prepoznatljiv samo za svoje rođake; Rick Cowley je gotovo ispario. Drugom policajacu, koji je stajao malo dalje u pozadini i instinktivno zaklonio lice kad je njegov partner viknuo, trebat će liječenje od opeklina, udaraca i unutrašnjih povreda. Srećom – gotovo čarolijom – krhotine vrata i zida letjele su oko njega u oblaku, ali ga nisu ni dotakle. Međutim, nikad više neće raditi za njujoršku policiju; od udara je u trenu potpuno oglušio.

U Rickovom stanu, dva tehničara iz Komunikacija koji su došli srediti telefone, ležali su mrtvi na tepihu dnevne sobe. Na čelu jednog od njih, bila je pričvršćena ova poruka:

VRAPCI PONOVO LETE.

Na čelu drugog bila je pribodena druga poruka:

JOŠ FILA ZA BUDALE. RECI THADU.

II

STARK NAPADA

“Svaka budala spretnih ruku može uhvatiti tigra za jaja” rekao je Machine Jacku Halsteadu. “Jesi li to znao?” Jack se počne smijati. Pogled kojeg mu je uputio Machine natjerao ga je da malo razmisli.

“Skidaj taj usrani osmijeh s lica i slušaj što ti govorim”, rekao je Machine. “Ja te upravo podučavam. Slušaš li me?”

“Da, gospodine Machine.”

“Dakle, slušaj i nemoj zaboraviti. Svaka budala spretnih ruku može uhvatiti tigra za jaja, ali treba biti junak da ih zavrneš. Kad sam već kod toga, reći ću ti još nešto: odlaze samo junaci i oni koji odustaju, Jack. Nitko drugi. A ja nisam od onih koji odustaju.”

Tako to radi Machine

napisao George Stark

PETNAEST

ŽESTOKA NEVJERICA

1

Slušajući Alana Pangborna dok je pričao kako su protekli rani jutarnji sati u New Yorku, Thad i Liz sjedili su kao sleđeni od šoka i potištenosti. Mike Donaldson, isječen i nasmrt pretučen u hodniku svoje zgrade; Phyllis Myers i dva policajca upucani pred njenim stanom na West Sideu. Noćni vratar u zgradi Myersove udaren teškim predmetom – pretrpio frakturu lubanje. Po liječničkoj procjeni, imao je tek neznatno više šanse da se probudi na ovoj strani neba. Vratar Donaldsonove zgrade bio je mrtav. Masakriranje je u svim slučajevima izvedeno u stilu obračuna bandi, napadač je jednostavno prišao žrtvama i navalio.

Alan je, pričajući, ubojicu uporno nazivao – Stark.

Zove ga njegovim pravim imenom, i ne razmišljajući, primijeti Thad. A onda odmahne glavom, pomalo ljut na samoga sebe. Nekako ga moraš zvati, zaključio je, i Stark je ipak bolje nego “počinitelj” ili “Mister X”. Bilo bi pogrešno misliti da Pangborn upotrebljava to ime u bilo kojem drugom smislu osim kao tehnički izraz.

“Što je s Rickom?” upitao je kada je Alan završio a on, napokon, uspio razvezati jezik.

“Gospodin Cowley je živ i zdrav, pod policijskom zaštitom.” Bilo je deset i petnaest ujutro; eksplozija koja će ubiti Ricka i jednog od njegovih čuvara dogodit će se tek za dva sata.

“I Phyllis Myers bila je pod policijskom zaštitom”, rekla je Liz. U velikoj školici, Wendy je čvrsto spavala dok je William lagano tonuo u san. Glava mu je padala, oči se sklapale... a onda bi opet naglo podigao glavu. Alanu je bio smiješan, kao stražar koji se na dužnosti bori sa snom. No, svaki trzaj glavom bio je sve slabiji. Položivši svoj zaklopljeni blok na krilo, Alan je gledao blizance; primijetio je jednu zanimljivu stvar: kad god je William trgnuo glavom u nastojanju da ostane budan, Wendy se trznula u snu.

Jesu li to roditelji primijetili? upitao se, i onda pomislio, jesu, naravno.

“To je točno, Liz. On ih je iznenadio. Znaš, i policajci su podložni iznenađenju, kao i svatko drugi; od njih se samo očekuje da bolje reagiraju. Na katu na kojem je živjela Phyllis Myers nekoliko je ljudi duž hodnika otvorilo vrata, provirili su van kad su ispaljeni hici i nama je, na temelju njihovih izjava i onoga što je policija pronašla na mjestu zločina, prilično jasno što se tamo zbilo. Stark je izigravao slijepca. Nakon ubojstva Miriam Cowley i Michaela Donaldsona nije promijenio odjeću koja je bila... oprostite oboje, jako zasrana. Izašao je iz dizala s crnim naočalama, koje je vjerojatno kupio na Times Squareu ili kod uličnog prodavača, zamahujući okrvavljenim bijelim štapom. Bog bi ga znao gdje je nabavio taj štap, ali njujorška policija misli da je s tim istim štapom zatukao vratare.”

“Ukrao ga je od nekog pravog slijepca, jasno,” rekao je mirno Thad. “Alane, taj tip nije Sir Galahad.”

“Nije, očito. Vjerojatno je urlao da je orobljen, ili možda, da su ga napali provalnici u njegovu stanu. U svakom slučaju, prišao im je tako brzo da oni nisu mogli reagirati. Bila su to, ipak, samo dva patrolna murjaka koje su pokupili iz njihovog područja i nasadili pred vrata te ženske bez osobitih upozorenja.”

“Ali, sigurno su znali da je i Donaldson ubijen?” pobunila se Liz. “Ako ih to nije moglo upozoriti da je taj čovjek opasan...”

“Isto tako, znali su da je Donaldsonova policijska zaštita stigla nakon što je taj čovjek ubijen,” rekao je Thad. “Bili su previše samouvjereni.”

“Možda, djelomično,” složio se Alan. “To ne mogu znati. Ali momci kod Cowleya znadu da je taj čovjek neustrašiv i prilično pametan i, uz to, ubojica. Oni su na oprezu. Ne, Thade, tvoj agent je na sigurnom. Budi uvjeren.”

“Kažeš da ima svjedoka”, rekao je Thad.

“O, da. Mnogo svjedoka. Kod Cowleyeve, kod Donaldsona, kod Myersove. Njemu se, izgleda, živo jebe za svjedoke.” Pogledao je Liz i rekao, “Oprosti.”

Ona se kratko osmijehne. “Čula sam to već koji put, Alane.”

Alan kimne, uzvrati joj smiješak pa se ponovo okrene Thadu.

“Opis kojeg sam ti dao?”

“Podudara se, potpuno,” reče Alan. “On je krupan, plavokos, dobro preplanuo. Pa, Thad, reci mi tko je to. Daj mi ime. Sada imam većih briga nego što je Homer Gamache. Sad se i prokleti načelnik njujorške policije oslanja na mene. Sheila Brigham – moja glavna dispečerka – misli da ću postati medijska zvijezda, ali mene i dalje muči Homer. Čak i više od one dvojice policajaca koji su trebali čuvati Phyllis Myers, mene muči Homer. Dakle, daj mi ime.”

“Već sam ti ga dao”, rekao je Thad.

Nastala je duga šutnja – možda desetak sekundi. A zatim Alan reče, vrlo tiho, “Kako?”

“Zove se George Stark.” Thad se iznenadio koliko je smireno zvučao, još više se iznenadio shvativši da se i osjeća smireno... osim ako se duboki šok i smirenost ne osjećaju podjednako. Ipak, kad je izgovorio – Imaš njegovo ime, on se zove George Stark – bilo je to neopisivo olakšanje.

“Mislim da te ne razumijem,” rekao je Alan nakon još jedne duge stanke.

“Razumiješ ti njega, Alane,” rekla je Liz. Thad je pogleda, zatečen oštrim, odlučnim tonom njezina glasa. “Moj muž ti hoće reći da je njegov pseudonim nekako oživio. Nadgrobni spomenik na slici... tamo gdje bi, na tom spomeniku, trebao biti stih ili nekakva sentenca, piše nešto što je Thad rekao onom reporteru koji je prvi objavio cijelu priču. NE BAŠ SJAJAN TIP. Sjećaš se?”

“Da, ali, Liz...” Gledao ih je s nekakvim bespomoćnim iznenađenjem, kao da je po prvi put shvatio da razgovara s ljudima koji su sišli s uma.

“Štedi taj tvoj 'ali'“, rekla je istim, oštrim tonom. “Imat ćeš dovoljno vremena za sumnje i odbijanja. Ti, i svi ostali. Zasada, samo ti mene saslušaj. Thad se nije šalio kada je rekao da George Stark nije bio baš sjajan tip. Možda je i mislio da se šali, ali nije. Ako on to i nije znao, ja jesam. Ne samo da George Stark nije bio baš sjajan tip, bio je zapravo užasan tip. Od svake njegove knjige, sve četiri koje je on napisao, bila sam sve nervoznija, i kad ga je Thad napokon odlučio ubiti, otišla sam gore u našu spavaću sobu i plakala od olakšanja.” Pogledala je Thada koji je zurio u nju. Odmjerila ga je a zatim potvrdila rečeno. “Tako je. Plakala sam. Stvarno sam plakala. Gospodin Clawson iz Washingtona je bio gnjusni mali Ljigozoid, ali napravio nam je uslugu, možda najveću u našem zajedničkom životu i ako ništa drugo, zbog toga mi je žao što je mrtav.”

“Liz, neće biti da stvarno misliš...”

“Nemoj mi govoriti što ja mislim ili ne mislim!” rekla je ona.

Alan trepne. Njen glas je i dalje bio umjeren, ne toliko glasan da bi probudio Wendy ili uznemirio Williama; on je samo zadnji put podigao glavu prije nego će leći na bok i zaspati kraj svoje sestre, ništa više. Međutim, Alanu se činilo, da nije djece, čuo bi on i jači glas. Možda čak, s volumenom do daske.

“Thad ti sada treba reći neke stvari. Moraš ga vrlo pažljivo slušati, Alane, i moraš se potruditi da mu povjeruješ. Jer, ako ne budeš, bojim se, taj će čovjek – ili što je već – ubijati i dalje, sve dok ne stigne do kraja svog koljačkog popisa. Iz nekih, vrlo osobnih razloga, ne želim da se to dogodi. Shvaćaš, mislim da bi i Thad i ja i naši klinci mogli isto tako biti na toj listi.”

“U redu.” Njegov je glas bio blag, ali misli su se smjenjivale velikom brzinom. Svjesno je nastojao frustraciju, ljutnju, čak i čuđenje potisnuti u stranu i razmotriti ovu suludu ideju što je moguće ozbiljnije. Pitanje nije bilo je li to istina ili laž – naravno, ovo se uopće nije ni moglo razmatrati kao istinito – nego, prije svega, zašto bi oni njemu uopće pričali takvu priču. Je li ona smišljena kako bi se sakrilo neko izmišljeno sudjelovanje u tim ubojstvima? Ili, stvarno? Zar je uopće moguće da oni u to vjeruju? Izgledalo je nemoguće da bi dvoje ovako obrazovanih i – do sada, barem – racionalnih ljudi moglo u to vjerovati, ali, bilo je kao i onoga dana kada je došao uhititi Thada zbog ubojstva Homera; oni nisu ni najmanje pokazivali osobine tipične za ljude koji lažu. Koji svjesno lažu, upozorio je sam sebe. “Nastavi, Thad.”

“U redu”, reče Thad. Nervozno je pročistio grlo i ustao. Njegova je ruka krenula prema gornjem džepu i on s pomalo gorkim zadovoljstvom shvati što radi: posegnuo je za cigaretama kojih tu nije bilo već godinama. Zabio je ruke u džepove i gledao Alana Pangborna kao što bi mogao gledati brižnog studenta koji se nasukao na, uglavnom prijateljskim, obalama Thadovog kabineta.

“Ovdje se odvija nešto vrlo čudno. Ne... više nego čudno. Užasno je i neobjašnjivo, ali događa se. A počelo je, mislim, kada mi je bilo samo jedanaest godina.”

2

Thad je ispričao sve: glavobolje u djetinjstvu, prodorne krikove i mutne vizije vrabaca koji su najavljivali dolazak tih glavobolja, povratak vrabaca... Pokazao je Alanu stranicu rukopisa s VRAPCI PONOVO LETE rastegnutim preko cijele strane, debelim potezima olovke. Ispričao mu je o stanju transa u kojem se našao jučer, u svom kabinetu, i što je napisao (koliko se mogao sjetiti) na poleđini jedne narudžbenice. Objasnio je što se s tom narudžbenicom dogodilo i pokušao izraziti strah i zaprepaštenje koji su ga nagnali da je uništi.

Alanovo lice je ostalo bezizražajno.

“Uostalom,” završio je Thad, “ja znam da je to Stark. Ovdje.” Stisnuo je šaku i lagano se udario po grudima. Neko vrijeme, Alan baš ništa nije rekao. Okretao je svoj vjenčani prsten na srednjem prstu lijeve ruke i ta je radnja, činilo se, zaokupila svu njegovu pažnju.

“Omršavio si otkako si se vjenčao, Alane”, rekla je Liz tiho. “Ako ne preradiš taj prsten, izgubit ćeš ga jednoga dana.”

“Da, moguće.” Podigao je glavu i pogledao je. Kad je progovorio, činio je to kao da je Thad izašao iz sobe po nekom poslu i samo su njih dvoje tamo. “Nakon što sam ja otišao, tvoj muž te odveo gore u svoju radnu sobu i pokazao ti tu prvu poruku iz svijeta duhova... je li tako?”

“Jedini svijet duhova u kojeg sam ja sigurna je trgovina alkoholnim pićima otprilike kilometar odavde,” rekla je Liz smireno, “ali on mi je zaista pokazao poruku nakon tvog odlaska.”

“Odmah nakon mog odlaska?”

“Ne, stavili smo blizance u krevet i onda sam ja, dok smo se i sami spremali na spavanje, pitala Thada što skriva.”

“Je li bilo perioda između mog odlaska i trenutka kad ti je rekao za pomračenja i glasanje ptica, kad ga ti nisi vidjela? Je li on za to vrijeme mogao otići gore i napisati rečenicu koju sam vam ja spomenuo?”

“Ne sjećam se pouzdano,” rekla je ona. “Mislim da smo cijelo to vrijeme bili zajedno, ali to ne mogu apsolutno tvrditi. A kad bih ti i rekla da se ni trena nije maknuo, to ništa ne bi značilo, zar ne?”

“Kako to misliš, Liz?”

“Mislim, ti bi u tom slučaju pretpostavio da i ja lažem, je li tako?”

Alan duboko uzdahne. To je bio jedini odgovor kojega su i ona i on zaista trebali.

“Thad o tome nije lagao.”

Alan kimne. “Cijenim tvoje poštenje... ali, budući da se ne možeš zakleti da se on nije maknuo od tebe ni na nekoliko minuta, ja te ne trebam optužiti za laž. I to mi je drago. Ti priznaješ da je mogao imati priliku, a ja bih rekao, priznat ćeš da je alternativa prilično luđačka.”

Thad se naslonio na rub kamina, njegove oči šetale su lijevo-desno, kao oči čovjeka koji prati teniski dvoboj. Šerif Pangborn nije rekao ništa što Thad nije predvidio, a na rupe u njegovoj priči ukazuje puno obazrivije nego što bi mogao, ali Thad shvati da je ipak gorko razočaran... gotovo ojađen. Onaj predosjećaj da će Alan povjerovati – nekako instinktivno povjerovati – pokazao se lažnim kao vašarska bočica lijeka za sve bolesti.

“Da, sve to priznajem,” staloženo je rekla Liz.

“A ono što se, kako Thad tvrdi, dogodilo u njegovom kabinetu... nema svjedoka, ni za pomračenja, ni za ono što je, kako kaže, napisao. Zapravo, on tebi nije spomenuo taj događaj sve dok nije nazvala gospođa Cowley, je li tako?”

“Ne. Nije.”

“Pa, dakle...,” slegne ramenima.

“Imam jedno pitanje za tebe, Alane.”

“U redu.”

“Zašto bi Thad lagao? Čemu bi to služilo?”

“Ne znam.” Alan je pogleda potpuno iskreno. “Možda ni sam ne zna.” Kratko je pogledao Thada pa se vratio Liz. “On možda i ne zna da laže. Otvoreno ti kažem: ovo nijedan policajac ne bi mogao prihvatiti bez čvrstih dokaza. A nema ih.”

“Thad ti je rekao istinu. Shvaćam sve što si rekao, ali bih jako htjela da mu i ti povjeruješ. Vidiš, ja sam živjela s Georgeom Starkom. I ja znam kako je Thadu, s vremenom, postalo s njim. Reći ću ti nešto što nije bilo u People časopisu. Nakon dvije knjige, Thad je počeo govoriti o tome kako će se riješiti Starka...”

“Jedne,” rekao je Thad tiho sa svoga mjesta kod kamina. Njegova je žudnja za cigaretama prerasla u pravu groznicu. “Počeo sam o tome govoriti nakon prve knjige.” “U redu, jedne. U članku je ispalo kao da je to nedavna stvar, a to jednostavno nije istina. To ti pokušavam objasniti. Da Frederick Clawson nije naletio i prisilio mog muža na djelovanje, mislim da bi Thad još uvijek, jednako, pričao kako će ga se riješiti. Onako, kako alkoholičari ili ovisnici svojim obiteljima i prijateljima pričaju da će sutra prekinuti... ili prekosutra... ili preko-prekosutra.”

“Ne,” Thad reče. “Ne baš tako. Tu si u krivu.”

Zastao je, namršten; bilo je to više od razmišljanja. Koncentracija. Alan je s oklijevanjem odustao od tumačenja po kojem oni lažu, ili ga, iz nekog nepoznatog razloga, motaju. Nisu se trudili uvjeriti ga, čak ni same sebe, samo su pokušavali pojasniti kako je bilo... kao što bi, možda, ljudi pokušali opisati gašenje požara još dugo nakon što je ugašen.

“Gledaj,” napokon reče Thad. “Odbacimo, na trenutak, problem pomračenja i vrapce i prekognicijske vizije – ako se o tome radilo. Ako misliš da treba, možeš s mojim liječnikom, doktorom Georgeom Humeom, razgovarati o fiziološkim simptomima. Možda će pretrage koje sam jučer napravio pokazati nešto čudno, a ako i ne pokažu, možda je još živ liječnik koji me operirao dok sam bio klinac, i možda bi ti on mogao nešto reći o mom slučaju. Možda on zna nešto, što bi moglo malo rasvijetliti ovu zbrku. Ne mogu se sad odmah sjetiti njegovog imena, ali siguran sam, piše negdje u mom kartonu. Ali, u ovom trenutku, čitavo ovo psiho-sranje spada na sporedni kolosjek.” Vrlo čudno što to Thad govori, zaključi Alan... ako je jednu prekognicijsku bilješku podmetnuo a o drugoj laže. Netko dovoljno lud da takvo što napravi – i dovoljno lud da to zaboravi i zaista povjeruje kako su bilješke stvarne manifestacije psihičkog fenomena – takav ne bi htio ni čemu drugom pričati. Zar ne? Počeo je osjećati glavobolju.

“U redu”, mirno je rekao, “ako je, kako ti kažeš, 'psiho-sranje' sporedni kolosjek, što je onda glavni?”

“George Stark je glavni kolosjek,” reče Thad i pomisli: Kolosjek koji vodi u Endsville, gdje sve pruge završavaju. “Zamisli da ti u kuću useli neki stranac. Netko koga si se uvijek pomalo pribojavao, kao što se Jim Hawkins oduvijek pribojavao Old Sea-Doga u Admiral Benbowu – čitao si Otok s blagom, Alane?”

On kimne potvrdno.

“Pa, onda znaš kakav ti osjećaj pokušavam opisati. Bojiš se tog tipa, uopće ti se ne sviđa, ali puštaš ga da ostane. Doduše, ne vodiš krčmu, kao u Otoku s blagom, ali recimo, misliš da je on neki dalji rođak tvoje žene ili nešto takvo. Shvaćaš?” Alan potvrdi.

“I napokon, jednog dana, kada taj zli gost nešto napravi, recimo, tresne soljenku o zid zato što je začepljena, ti kažeš svojoj ženi: 'Dobro, dokad će se ovaj idiot od tvoga bratića motati ovuda?' A ona te gleda i kaže: 'Moj bratić? Mislila sam da je on tvoj bratić!'“

Alan se i protiv svoje volje nasmije.

“No, hoćeš li ti tog tipa izbaciti van?” nastavi Thad. “Ne. Jer, kao prvo, on već neko vrijeme boravi u tvojoj kući i – čovjeku koji nije u takvoj situaciji ovo zvuči strašno groteskno – on kao da je stekao... nekakva prava nasilno useljenog, ili tako nešto. Ali to nije najvažnije.”

Liz je kimala glavom. Imala je uzbuđeni, zahvalni pogled žene koja je upravo čula riječ koja joj cijeli dan stoji na vrh jezika.

“Najvažnije je, koliko se ti njega strahovito bojiš.” rekla je ona. “Bojiš onog što bi ti on mogao učiniti ako mu zaista kažeš, jasno i glasno, neka kupi prnje i gubi se van.” “Eto tako,” reče Thad. “Želiš biti hrabar, želiš mu reći neka ode, i to ne samo zato što se bojiš da bi on mogao biti opasan. To postaje stvar samopoštovanja. Ali... ti to stalno odgađaš. Pronalaziš razloge za odgađanje. Kao, vani pada kiša, a manje je vjerojatno da će ti on razvaliti kuću ako ga istjeraš jednog sunčanog dana. Ili, možda, nakon što se svi skupa dobro naspavate. Smišljaš na tisuće razloga da to odgodiš. I ustanoviš da, ako ti razlozi zvuče dovoljno dobro, možeš sačuvati barem nešto samopoštovanja, a nešto je bolje nego ništa. Nešto samopouzdanja je, isto tako, bolje nego sve, ako to 'sve' znači da ćeš završiti povrijeđen ili mrtav.”

“I, možda, ne samo ti.”

Liz se opet ubacila, govoreći staloženim i pristojnim glasom žene koja se obraća svom vrtlarskom klubu – možda o tome kada treba saditi kukuruz ili, kako ćemo znati kada su naše rajčice dozrele za berbu. “On je bio gadan, opasan čovjek dok je... živio kod nas... a gadan je i opasan i sada. Činjenice pokazuju da je postao mnogo gori, ako se uopće što promijenilo. On je lud, naravno, ali je u njegovim očima, ovo što on radi, savršeno razumna stvar: on lovi ljude koji su se urotili da ga ubiju, i uništava ih, jednog po jednog.”

“Jesi li završila?”

Pogledala je Alana, iznenađena, kao da ju je njegov glas probudio iz dubokog osobnog razmišljanja. “Što?”

“Pitao sam, jesi li završila. Htjela si izgovoriti svoje, i ja bih htio znati je li to gotovo.”

Njena smirenost se slomi. Uzdahnula je duboko i odsutno provukla prste kroz kosu. “Ti ne vjeruješ, je li? Ni riječ.”

“Liz”, rekao je Alan, “ovo su naprosto... bedastoće. Žao mi je što upotrebljavam takvu riječ, ali s obzirom na okolnosti, rekao bih, to je najpristojnije što mogu. Ovamo će ubrzo doći i drugi policajci. FBI, pretpostavljam – tog čovjeka se sada može smatrati federalnim bjeguncem i tu oni nastupaju. Ako im ispričate tu priču, sa svim pomračenjima i duhovima koji pišu, naslušat ćete se puno nepristojnijih riječi. Da ste mi rekli kako je te ljude pobio duh, ni ja vam ne bih vjerovao.” Thad se uskomešao, ali Alan podigne ruku i on se primiri, barem zasad. “Ali, ja bih prije povjerovao u priču o duhu nego u ovo. Ne govorimo mi samo o duhu, mi govorimo o čovjeku kojeg nikada nije bilo.”

“Kako objašnjavaš moj opis?” iznenada zapita Thad. “Dao sam ti svoju osobnu predodžbu kako je George Stark izgledao – kako izgleda. Nešto od toga je u biografiji Darwin Pressa. A nešto je samo iz moje glave. Znaš, ja nikada nisam sjeo i namjerno vizualizirao tog momka – naprosto sam, kroz godine, oblikovao neku vrstu mentalne slike, kao što oblikuješ mentalnu sliku disk džokeja kog slušaš svakog jutra vozeći se na posao. Međutim, ako se dogodi da tog disk džokeja upoznaš, pokaže se, u većini slučajeva, da si pogriješio. Ja sam, izgleda, uglavnom dobro pogodio. Kako bi to objasnio?”

“Ne mogu,” reče Alan. “Osim, naravno, ako si slagao otkuda ti opis.”

“Znaš da ne lažem.”

“Nemoj biti siguran,” rekao je Alan. Ustao je, prišao kaminu i žaračam nervozno bocnuo po naslaganim brezovim cjepanicama. “Nije svaka laž rezultat svjesne odluke. Ako čovjek sebe uvjeri da govori istinu, može uspješno proći i detektor laži. Ted Bundy je tako prošao.”

“Ma, daj,” odbrusio je Thad. “Nemoj toliko navaljivati. Ovo je, opet, kao problem otisaka prstiju. Jedina razlika je što ja ovoga puta ne mogu jednostavno istresti gomilu argumenata. Usput, što je s otiscima prstiju? Kad i to dodaš, zar ne bi barem po tome zaključio da govorimo istinu?”

Alan se okrene. Bio je, odjednom, ljut na Thada... na oboje. Osjećao se kao da je nemilosrdno satjeran u kut, a, bogamu, oni nemaju baš nikakva prava da mu to rade. Kao da je on jedini u društvu pobornika plosnate Zemlje koji vjeruje da je Zemlja okrugla.

“Ništa od toga ne mogu objasniti... još.” reče. “Ali, u međuvremenu, možda bi mi ti, Thad, mogao ispričati otkuda točno taj tip – stvarni tip – potječe. Jesi li ga ti jednostavno, recimo, jedne noći rodio? Je li iskočio iz prokletog vrapčjeg jajeta? Jesi li ti izgledao kao on dok si pisao knjige koje su, na kraju, objavljene pod njegovim imenom? Kako je to išlo, točno?”

“Ne znam kako je on počeo postojati,” umorno je rekao Thad. “Zar ti ne bih rekao da znam? Koliko znam, ili, koliko se sjećam, ja sam bio ja dok sam pisao Tako to radi Machine i Oxford Blues i Sjeckano meso i Jašući u Babilon. Nemam blagog pojma kada je on postao... odvojena ličnost. Meni se činio stvarnim dok sam pisao pod njegovim imenom, ali samo onako kako mi se sve priče čine stvarnima dok ih pišem. Hoću reći, ja ih shvaćam ozbiljno, ali u njih ne vjerujem... samo, tada... ja sam...”

On zastane pa ispusti kratki, zbunjeni smijeh.

“Toliko sam pričao o pisanju,” reče on. “Stotine predavanja, tisuće kolegija, a ne vjerujem da sam ikada rekao i riječ o piščevu shvaćanju dvojnih stvarnosti koje za njega postoje – jedna u stvarnom svijetu a druga u svijetu teksta. Mislim da o tome nisam čak ni razmišljao. A sad shvaćam... pa... izgleda, čak ne znam ni kako bih o tome razmišljao.”

“Nije važno,” rekla je Liz. “On nije trebao biti odvojena ličnost sve dok ga Thad nije pokušao ubiti.”

Alan se okrenu prema njoj. “Pa, Liz, ti poznaš Thada bolje nego itko drugi. Je li se on iz doktora Beaumonta pretvarao u gospodina Starka dok je radio na krimićima? Je li tebe šamarao? Je li na prijemima ljudima prijetio isukanom britvom?”

“Sarkazam ovo neće nimalo olakšati,” ona reče, čvrsto ga gledajući.

On ojađeno podigne ruke – iako nije bio siguran jesu li ga ojadili oni, on sam ili svo troje zajedno. “Nisam sarkastičan. Pokušao sam malu, verbalnu šok terapiju da biste vidjeli koliko suludo zvučite, oboje! Vi kažete da je jedan usrani pseudonim oživio! Ako FBI-u kažete samo polovicu ovih gluposti oni će primijeniti zakon o nedobrovoljnoj hospitalizaciji, koji vrijedi u državi Maine!”

“Odgovor na tvoje pitanje glasi – ne,” rekla je Liz. “Nije me tukao, nije mahao naokolo isukanim brijačem na zabavama. Ali, kad je pisao kao George Stark – a osobito kad je pisao o Alexisu Machineu – Thad nije bio isti čovjek. Kad je – otvorio vrata, možda je to najbolje tako reći – kad bi to učinio i pozvao Starka unutra, postao bi dalek. Nije bio hladan, čak ni ravnodušan, samo dalek. Manje su ga zanimali izlasci, susreti s ljudima. Ponekad bi zanemario sastanke na fakultetu, čak i studentske konzultacije... iako. to je bilo dosta rijetko. Navečer je kasnije lijegao, i ponekad bi se još sat vremena nakon toga prevrtao i meškoljio u krevetu. Kada bi zaspao, trzao se i često mrmljao, kao da loše sanja. Pitala sam ga, u nekoliko navrata, radi li se o tome, a on je govorio da osjeća glavobolju i umor, ali se ružnih snova, ako ih je bilo, ne sjeća.

Nije bilo velikih promjena karaktera... ali nije bio isti. Alane, moj muž je nedavno ostavio piće. Nije išao u društvo liječenih alkoholičara i tome slično, ali prestao je. S jednim izuzetkom. Kad je jedan od Starkovih romana bio gotov, on se napio. I to je bilo kao da je sve zanemario, kao da je sam sebi rekao, 'Kurvin sin je opet nestao. Barem na neko vrijeme, opet je nestao... George Stark se vratio na svoju farmu u Mississippiju. Hura!'“

“Točno, ima pravo,” reče Thad. “Hura – takav osjećaj. Dajte da zbrojim što imamo, ako iz općeg prikaza izostavimo pomračenja i automatsko pisanje. Čovjek koga tražiš ubija ljude koje ja poznajem, ljude koji su svi, s izuzetkom Homera Gamachea, bili upleteni u 'egzekuciju' Georgea Starka... u zavjeri sa mnom, jasno. On ima moju krvnu grupu, koja nije najrjeđa, ali ipak je ima samo šestoro na stotinu ljudi. On odgovara opisu kojeg sam ti ja dao, a to je pročišćena moja osobna predodžba kako bi George Stark izgledao da postoji. On puši cigarete koje sam ja nekada pušio. A posljednje, i najzanimljivije, njegovi otisci prstiju su, izgleda, identični mojima. Svaki šesti na stotinu ljudi može imati A Rh negativnu krvnu grupu, ali koliko znamo, na cijelom svijetu nitko drugi nema moje otiske prstiju. Usprkos svemu, ti ne želiš ni uzeti u obzir moju tvrdnju da je Stark, nekako, živ. Dakle, šerife Pangborn, sad ti meni reci: tko je taj što operira po magli, da tako kažem?”

Alan je osjećao kako se lagano klimaju temelji u čiju je pouzdanost i čvrstinu bio uvjeren. To stvarno nije bilo moguće, je li tako? Ali... ako ništa drugo, morat će popričati s Thadovim liječnikom i pročešljati povijest bolesti. Bilo bi stvarno divno, padne mu na pamet, kad bi otkrio da nije bilo nikakvog tumora na mozgu, da je Thad ili lagao... ili halucinirao o tome. Kad bi mogao dokazati da je taj čovjek psihopat, sve bi bilo puno lakše. Možda...

Govno – možda. Ne postoji nikakav George Stark, nikakav George Stark nikada i nije postojao. On možda nije nekakav FBI-ev lumen, ali to ne znači da je dovoljno lakovjeran da na tako nešto nasjedne. U New Yorku bi tog luđaka mogli uhvatiti kad krene na Cowleya, vjerojatno i hoće, ali, ako ne uspiju, manijak bi se ovoga ljeta mogao odlučiti za odmor u Maineu. Ako se vrati, Alan bi ga rado dočekao. A ako se takva prilika ukaže, čisto sumnja da bi mu prežvakavanje Zone sumraka i sličnih sranja bilo od koristi. I nije htio više gubiti vrijeme na razgovore o tome.

“Rekao bih, saznat ćemo kad dođe vrijeme,” neodređeno je rekao. “Zasad, savjetovao bih vam da se držite teze koju ste sinoć sa mnom postavili – to je tip koji misli da je George Stark i dovoljno je lud da krene s jednog logičnog mjesta barem, logičnog za jednog luđaka – s mjesta gdje je Stark službeno sahranjen.”

“Ako toj ideji ne daš bar malo mentalnog prostora, bit ćeš u govnima do vrata,” reče Thad. “Taj tip – Alane, s njim ne možeš raspravljati, ne možeš ga uvjeravati. Mogao bi ga moliti za milost – ako ti da vremena – ali ne bi ti pomoglo. Ako mu se ikada približiš nedovoljno budan, on će od tebe napraviti sjeckano meso.”

“Pitat ću tvog liječnika,” reča Alan, “i liječnika koji te operirao u djetinjstvu. Ne znam koliko će to pomoći, ili kakvo će svjetlo baciti na cijelu stvar, ali to ću učiniti. Inače, čini mi se, morat ću igrati na sreću.”

Thad se osmjehne, nimalo raspoloženo. “S moga stanovišta, postoji kod toga jedan problem. Moja žena, moja djeca i ja – i mi ćemo, zajedno s tobom, igrati na sreću.”

3

Petnaest minuta kasnije, plavo-bijeli kombi skrenuo je u prilaz Thadovoj kući, iza Alanovih kola. Izgledao je kao vozilo s telekomunikacijama, a to je i bio, kako se pokazalo, iako je na njemu pisalo policija države Maine, diskretno, sa strane, malim slovima.

Na vratima su se pojavila dva tehničara; predstavili su se, ispričavajući se što toliko kasne (isprika uzalud potrošena na Liz i Thada, jer oni uopće nisu znali da ti ljudi dolaze) i pitali Thada bi li mogao potpisati formular kojeg je nosio jedan od njih. On ga brzo preleti i shvati da im daje ovlaštenje da na njegov telefon priključe uređaj za snimanje razgovora i praćenje. Ali time nisu dobivali dozvolu da tako dobivene bilješke koriste u bilo kakvom sudskom postupku.

Thad je naškrabao svoj potpis na odgovarajuće mjesto, a Alan Pangborn i jedan od tehničara su to potvrdili kao svjedoci. (Tehničaru je s jedne strane remena visio telefonski tester, a s druge kalibar 45, s iznenađenjem primijeti Thad.)

“Ovo za praćenje, to stvarno radi?” nekoliko minuta kasnije upita Thad, nakon što je Alan otišao u policijsku upravu u Oronou. Kao da je bilo važno da nešto kaže; nakon što im je vratio dokument, tehničari su zašutjeli.

“Aha,” odgovori jedan od njih. Uzeo je telefon iz dnevne sobe i sad je hitro odvajao plastični unutrašnji okvir slušalice. “Možemo pratiti poziv do njegove polazne točke, bilo gdje u svijetu. Nije to kao stari telefonski tragač, kao u filmovima, gdje morate držati vezu dok se ne pronađe izvor. Sve dok netko ne prekine vezu na ovom kraju ovdje,” – mahnuo je slušalicom koja je sada izgledala pomalo kao android razoren laserskom paljbom, iz sf-epike – “možemo ga pratiti do izvora. A to je vrlo često javna govornica u nekom tržnom centru.”

“Tako je,” rekao je njegov suradnik. On je nešto radio s telefonskim priključkom kojeg je izvukao iz utičnice. “Imate telefon gore?”

“Dva”, rekao je Thad. Počeo se osjećati kao da ga je netko grubo gurnuo niz Alisin zečji brlog. “Jedan u mojoj radnoj sobi, drugi u spavaćoj sobi.”

“Jesu li na odvojenim linijama?”

“Ne – imamo samo jednu. Gdje ćete staviti magnetofon?”

“Valjda u podrum,” odsutno je rekao prvi. Nabadao je telefonske žice na lucitni blok načičkan zavojnicama a njegov glas je imao prizvuk onog daj-me-pusti-na-miru-da-radim-svoj-posao.

Thad obgrli Liz oko struka i odvede je van, pitajući se postoji li itko tko bi mogao ili htio shvatiti da nikakvi magnetofoni ni umjetnička djela visoke tehnologije neće zaustaviti Starka. Stark je bio tamo negdje, možda se odmarao, a možda je već krenuo.

Pa, kad mu nitko ne vjeruje, k vragu, što da on radi? Kako da, k vragu, zaštiti svoju obitelj? Ima li uopće načina? Duboko se zamislio i kako razmišljanje nije dalo nikakve rezultate, jednostavno je slušao samog sebe. Ponekad – ne uvijek, ali ponekad da – odgovor je dolazio na taj način ako drukčije ne bi išlo.

Ne ovog puta, međutim. A on se, ustanovio je, uveseljen, odjednom osjeti silno, očajnički razbludno. Pomislio je da namami Liz gore – a onda se sjetio da će pripadnici teritorijalne policije ubrzo biti tamo, s namjerom da na njegovom staromodnom, jednolinijskom telefonu izvedu još nedokučivih radnji.

Ne možemo se čak ni povaliti, pomisli on. Dakle, što da radimo?

Odgovor je, međutim, bio sasvim jednostavan. Oni čekaju, eto što rade.

A nisu ni trebali dugo čekati na sljedeći krvavi nastavak: Stark je ipak sredio Ricka Cowleya – minirao mu vrata, nekako, nakon što je iz zasjede maknuo tehničare koji su po Rickovom telefonu radili isto što i ovi ljudi u dnevnoj sobi Beaumontovih. Kada je Rick okrenuo ključ u bravi, vrata su se jednostavno razletjela.

Alan im je donio vijesti. Prešao je manje od pet kilometara na putu za Orono kad je vijest o eksploziji čuo na radiju. Odmah je krenuo natrag.

“Rekao si da je Rick na sigurnom,” rekla je Liz. Njen glas i njene oči, prazni. Čak i njena kosa kao da je izgubila sjaj. “Ti si skoro pa jamčio.”

“Pogriješio sam. Žao mi je.”

Alan se osjećao potreseno jednako kao i Liz Beaumont, ali se trudio da to ne pokaže. Dobacio je pogled Thadu, a on mu je uzvratio svojevrsnim mirnim razumijevanjem. Ojađeni smiješak promolio se na rubovima njegovih usta.

On točno zna što ja mislim. To vjerojatno nije bila istina, ali Alan se osjećao tako. Pa... možda ne baš SVE, ali ponešto da. Podosta, možda. Ja, možda, jako loše prikrivam stvari, ali mislim da nije to. O njemu se radi. On previše toga vidi.

“Tvoja pretpostavka je bila pogrešna, i to je sve,” rekao je Thad. “To se i najboljima događa. Možda bi ipak trebao još malo, ponovo razmisliti o Georgeu Starku. Što misliš, Alane?”

“Mislim da možda imaš pravo,” reče Alan, uvjeravajući samog sebe kako on to govori samo zato da utješi njih oboje. Međutim, lice Georgea Starka, dosad još neviđeno, osim kroz opis Thada Beaumonta, provirilo je preko njegovog ramena. Još uvijek ga nije mogao vidjeti, ali osjećao je njegovu prisutnost i njegov pogled.

“Htio bih razgovarati s tim doktorom Hurdom...”

“Hume,” reče Thad. “George Hume.”

“Hvala. Htio bih razgovarati s njim, dakle, bit ću vani. Ako se FBI ipak pojavi, hoćete li da kasnije ponovo navratim?”

“Ne znam za Thada, ali ja bih željela, i to jako,” rekla je Liz.

Thad kimne potvrdno.

Alan reče: “Žao mi je zbog svega, ali od svega mi je najgore kada vam obećam da će nešto biti u redu a to ne ispadne tako.”

“U ovakvoj situaciji, lako je pogriješiti u procjenama,” reče Thad. “Rekao sam istinu – barem kako ja to shvaćam – iz jednostavnog razloga. Ako to jest Stark, dok ovo ne završi, mislim da će ga još puno ljudi podcijeniti.”

Alan skrene pogled s Thada na Liz, i natrag. Nakon duge tišine, bez drugih zvukova osim razgovora Thadovih čuvara pred glavnim vratima (još jedna su postojala, straga) Alan reče: “Nevolja je u tome što vi, ljudi moji, stvarno u to vjerujete, zar ne?”

Thad potvrdi: “Ja vjerujem, naravno.”

“Ja ne,” rekla je Liz, a njih dvojica je iznenađeno pogledaju. “Ja ne vjerujem. Ja znam.”

Alan uzdahne i zabije ruke duboko u džepove. “Ima jedna stvar koju bih ja htio znati,” rekao je. “Ako je to što vi kažete... Ja to ne vjerujem, ne mogu vjerovati, vi biste vjerojatno rekli... no, ako je tako, kog đavla taj tip hoće? Samo osvetu?”

“Ni govora,” reče Thad. “On hoće isto što bismo ti ili ja htjeli da smo u njegovom položaju. On ne želi više biti mrtav. Samo to. Da više ne bude mrtav. A ja sam jedini koji bi to možda mogao izvesti. A ako ne mogu, ili neću... pa... on se barem može pobrinuti da ne bude osamljen.”

ŠESNAEST

GEORGE STARK NA TELEFONU

1

Alan je otišao na razgovor s doktorom Humeom, a agenti FBI-a zadubili su se u svoje saslušanje – ako je to prava riječ za ono što je izgledalo tako čudno potrošeno i nesuvislo – a onda je nazvao George Stark. Poziv je stigao za manje od pet minuta nakon što su policijski tehničari (koji su sebe nazivali “žicari”) napokon objavili da su zadovoljni uređajima koje su priključili na Beaumontove telefone.

Bili su zgađeni, ali očito ne naročito iznenađeni otkrivši da se, usprkos sofisticiranoj vanjštini Beaumontovih telefonskih aparata, moraju gnjaviti sa zastarjelim rotacionim sistemom biranja grada Ludlowa.

“Čovječe, ovo je da ne povjeruješ,” rekao je žicar koji se zvao Wes (tonom koji je govorio da u ovoj istočnoj zabiti i nije ništa drugo očekivao).

Drugi žicar, Dave, otklatio se do kombija u potrazi za odgovarajućim adapterima i drugom opremom koja bi im mogla ustrebati kako bi Beaumontove telefone povezali sa čuvarima zakona na razini posljednjih godina dvadesetog stoljeća. Wes je zakolutao očima a onda pogledao Thada, kao da ga je Thad odmah morao obavijestiti da još uvijek živi u eri rane telefonije.

Ljudima iz FBI-a koji su u Bangor stigli iz bostonskog ogranka i onda se od Bangora do Ludlowa junački provezli kroz opasnu divljinu napučenu vukovima i medvjedima, nijedan od žicara nije udijelio više od usputnog pogleda. Ljudi iz FBI-a su mogli postojati u nekom sasvim drukčijem svjetlosnom spektru koji je za policijske žicare bio vidljiv koliko i infracrvene ili X-zrake.

“Svi telefoni u gradu su takvi,” reče Thad ponizno. Trpio je od gadnih želučanih problema. U normalnim okolnostima od toga bi postao mrzovoljan i bilo bi teško s njime živjeti. Danas se, međutim, osjećao samo umorno, ranjivo i jako tužno.

Njegove su se misli stalno vraćale Rickovom ocu koji je živio u Tucsonu i Miriaminim roditeljima koji su živjeli u San Luis Obispou. Što je upravo sada mislio stari gospodin Cowley? Što su misliti Penningtonovi? Kako će ti ljudi, koje su u razgovoru često spominjali, ali se nikad nisu sreli, nastaviti dalje? Kako čovjek može podnijeti smrt, ne samo svog djeteta, nego neočekivanu smrt odraslog djeteta? Kako čovjek može podnijeti jednostavnu, iracionalnu činjenicu ubojstva?

Thad shvati da umjesto o žrtvama razmišlja o preživjelima iz jednog mračnog razloga: on se osjećao odgovornim za sve. Zašto ne? Tko je kriv za Georgea Starka ako ne on? Bobcat Goldthwaite? Alexander Haig? A to što je zbog staromodnog rotacionog sistema biranja, ovdje još uvijek u upotrebi, njegove telefone neočekivano teško prisluškivati bila je još jedna stvar zbog koje bi se mogao osjećati krivim.

“Mislim da je to sve, gospodine Beaumont,” rekao je jedan od agenata FBI. Pregledao je svoje bilješke očito jednako nesvjestan Wesa i Davea kao što su ta dvojica bili nesvjesni njega. A onda je agent koji se zvao Malone zaklopio svoju bilježnicu. Imala je kožni uvez s njegovim sitnim inicijalima otisnutim srebrno u donjem lijevom kutu korica. Nosio je sivo konzervativno odijelo, s geometrijskim razdjeljkom u kosi, s lijeve strane. “Imaš li ti nešto, Bille?”

Bill, odnosno, agent Prebble, prelista svoju bilježnicu do kraja – također kožni uvez, ali bez inicijala – i odmahne glavom. “Nemam. Mislim da je to sve.” Agent Prebble je nosio smeđe konzervativno odijelo. I njegov je razdjeljak bio nalijevo. “Možda ćemo kasnije imati još pitanja, ali zasad smo dobili ono što nam treba. Željeli bismo vam zahvaliti na suradnji.” Poklonio im je širok osmijeh otkrivajući zube koji su bili ili izbrušeni ili toliko savršeni da su djelovali neugodno, a Thad pomisli: Da nas je bilo petoro, uvjeren sam, svakome od nas bi dao DANAS JE DAN ZA SMIJEŠAK! diplomu, da je odnesemo kući i pokažemo mamici.

“Nema na čemu,” rekla je Liz tihim, rastresenim glasom. Vršcima prstiju, blago je trljala sljepoočnice kao da osjeća nastup vrlo gadne glavobolje.

Vjerojatno, pomisli Thad, i osjeća.

Bacio je pogled prema satu na kaminu i opazio da je upravo prošlo dva i pol. Najduže poslijepodne u njegovom životu? Nije volio brzopleto donositi takve sudove, ali, sad bi rekao da je tako.

Liz je ustala. “Idem malo ispružiti noge, ako mogu. Ne osjećam se baš jako živahno.”

“To je dobra...” – ideja, naravno, tako je htio završiti rečenicu, ali nije stigao; telefon je zazvonio prije toga.

Svi su pogledali telefon, a Thad osjeti kako mu bilo poskakuje u vratu. U njegovim grudima polako je rastao novi mjehur kiseline, vreo i razoran, i kao da se širio po dnu njegova grla.

“Odlično,” rekao je Wes, zadovoljan. “Ne moramo nikoga slati van zbog probnog poziva.”

Thad se odjednom osjeti kao da je zarobljen u omotaču ledena zraka. Kretao se skupa s njim dok je prilazio telefonu koji je sada dijelio mjesto na stoliću s uređajem nalik plastičnoj ciglici sa svjetlima ugrađenim sa strane. Jedno svjetlo je pulsiralo u ritmu zvonjave telefona.

Gdje su ptice? Trebao bih čuti ptice. Ali ptica nije bilo; jedini zvuk koji se čuo bila je uporna zvonjava telefonskog aparata.

Wes je klečao kraj kamina i trpao alat u crnu kutiju koja je, sa svojim ogromnim kromiranim zaklopcima podsjećala na radničku kutiju za užinu. Dave je stajao naslonjen na dovratak između dnevne sobe i kuhinje. Pitao je Liz može li uzeti bananu iz zdjele na stolu i sad je tu bananu zamišljeno gulio, zastajkujući povremeno kako bi odmjerio svoj rad kritičkim okom umjetnika u stvaralačkim mukama.

“Daj probu spoja, što čekaš?” rekao je Wesu. “Ako budemo trebali čistiti vezu, možemo to odmah napraviti. Možda si prištedimo još jedan dolazak.”

“Dobra ideja,” odvrati Wes i izvuče nešto s revolverskom drškom iz prevelike radničke ambalaže.

Obojica su pokazivali tek mlako zanimanje, ništa više. Agenti Malone i Prebble su ustali, spremili bilježnice, otresli kao nož oštro uglačane rubove svojih hlača i, uglavnom, potvrdili prvobitnu Thadovu procjenu: ovi ljudi su bili sličniji poreznicima nego žestokim vojničinama. Malone i Prebble kao da uopće nisu bili svjesni zvonjave telefona.

Ali, Liz je znala. Prestala je trljati sljepoočnice; gledala je u Thada razrogačenim, izbezumljenim pogledom opkoljene životinje. Prebble joj je zahvaljivao na ponuđenoj kavi i kolačićima a, izgledalo je, bio je podjednako nesvjestan izostanka njezina odgovora kao i zvonjave telefona.

Što je vama, ljudi? Thad je odjednom imao potrebu da zaurla. Zbog čega ste uopće postavljali svu tu opremu?

Nema pravo, naravno. Jer, da čovjek kojega hvataju bude prvi koji će nazvati Beaumontove nakon što je postavljena oprema za praćenje, jedva pet minuta nakon što je posao završen, stvarno, to je nevjerojatna slučajnost... ili bi oni to tako rekli kad bi ih netko kojim slučajem upitao. Stvari se ne odvijaju tako u divnom svijetu čuvara zakona i reda kakav je ovih posljednjih godina dvadesetog stoljeća, rekli bi oni. To je samo neki drugi pisac koji te zove zbog fine nove ideja zapleta, Thade, ili, možda bi netko htio posuditi šalicu šećera od tvoje žene. Ali, tip koji vjeruje da je tvoj alter ego? Nikako, dečko moj. Prebrzo, prelako.

Samo, to je bio Stark. Thad ga je mogao nanjušiti. A pogledavši svoju ženu, znao je da može i ona.

Sada je Wes gledao njega, bez sumnje pitajući se zašto se Thad nije javio na svoj svježe obrađeni telefon. Ne brini, pomisli Thad. Ne brini, čekat će on. Zna da smo kod kuće, shvaćaš?

“Pa, sad ćemo mi otići, gospođo Beau...” Prebble je počeo, a Liz odvrati mirnim, ali užasno bolnim glasom: “Bilo bi bolje, mislim, da pričekate, molim vas.”

Thad podigne slušalicu i zaurla: “Što hoćeš, kurvin sine? Što HOĆEŠ, jebemu?”

Wes se trgnuo. Dave se zaledio upravo u trenutku kada se spremao odgristi prvi zalogaj svoje banane. Glave federalnih agenata naglo se okrenu. Thad shvati da žali što Alan Pangborn nije ovdje umjesto da razgovara s doktorom Humeom u Oronou. Ni Alan nije vjerovao u Starka, barem ne još, ali on je barem bio ljudsko biće. Može se pretpostaviti da su i ovi tu ljudska bića, ali Thad je ozbiljno sumnjao znadu li oni da su Liz i on to isto.

“On je, on je!” Liz je govorila Prebbleu.

“Oh, Isuse,” reče Prebble. On i ostali neustrašivi čuvari zakona razmijene krajnje tupav pogled: A što ćemo sada, jebiga?

Thad je sve slušao i gledao, ali bio je odvojen od njih. Odvojen čak i od Liz. Sada su postojali samo Stark i on. Ponovo skupa, po prvi put, kako su govorili stari najavljivači u vodvilju.

“Smiri igru, Thade,” rekao je George Stark. Zvučao je kao da se zabavlja. “Prištedi malo za kasnije.” To je bio glas kojeg je očekivao. Točno. Svaka nijansa, uključujući i lagano južnjačko gutanje glasova.

Dvojica su se žicara nakratko došaptavala, a onda je Dave odjurio do kombija po još jedan pomoćni telefon. Još uvijek je držao bananu. Wes požuri do podrumskih stepenica provjeriti magnetofon koji se uključuje na glas.

Neustrašivi pripadnici Ef-Bi-Aja stajali su nasred dnevne sobe, zureći. Izgledali su kao da bi se najradije zagrlili za utjehu, kao djevojčice izgubljene u šumi.

“Što hoćeš?” Thad ponovi tišim glasom.

“Pa, samo da ti kažem da je gotovo,” reče Stark. “Danas u podne sam sredio zadnjeg – onu malu što je radila u Darwin Pressu kod šefa računovodstva?”

Opet, malo južnjačkog zavijanja.

“Ona je prva dala štofa malom Clawsonu,” rekao je Stark. “Naći će je drotovi; stanovala je dolje, na Drugoj aveniji. Ima je nešto malo na podu; ostalo sam stavio na kuhinjski stol.” Nasmijao se. “Ovo je bio naporan tjedan, Thade. Skakao sam naokolo kao ćopavac na trkama. Zvao sam te samo da ne brineš.”

“Ne osjećam se baš bezbrižno,” reče Thad.

“Pa, polako, stari moj, samo polako. Ja ću, mislim, na jug, malo na pecanje. Umara me ovaj gradski život.” Ponovo se nasmije, tako čudovišno veselo da se Thad od tog smijeha naježio.

Lagao je.

Thad je to znao, pouzdano, kao što je znao da je Stark čekao dok oprema ne bude postavljena i onda nazvao. Da li je to mogao znati? Odgovor je bio potvrdan. Stark je mogao zvati odnekud iz New Yorka ali njih su dvojica bili povezani istom, nevidljivom ali neporecivom vezom koja veže blizance. I bili su blizanci, polovice iste cjeline i Thad s užasom shvati da izlazi iz vlastitog tijela, lebdi duž telefonske linije, ne skroz do New Yorka, ne, ali negdje do polovice puta i sastaje se s monstrumom u središtu te pupčane vrpce, u zapadnom Massachusettsu, možda, njih dvojica se susreću i ponovno stapaju, kao što su se, nekako, sretali i stapali svaki puta kad bi zatvorio svoj pisaći stroj i uzeo jednu od onih prokletih Berol Black Beauty olovaka.

“Lažove jebeni!” zaurlao je.

Agenti FBI-a poskoče kao da ih je netko bocnuo u stražnjicu.

“Hej, Thade, to baš nije jako lijepo!” reče Stark. Zvučao je povrijeđeno. “Mislio si da bih ja tebi nešto učinio? Đavla, ne! Ja se svetim i za tebe, dečko moj! Znam da to ja moram obaviti. Znam da ti imaš pileće srce, ali ne zamjeram ti; treba nas svakakvih da bi svijet bio ovako šaren. Đavla, zašto bih se gnjavio s osvetom, a stvar završio tako da ti u tome ne možeš uživati?”

Thadovi prsti su odlutali do malog bijelog ožiljka na čelu i trljali, trljali sve dok koža nije pocrvenjela. Trudio se – očajnički se trudio – da ostane pri sebi. Da se drži svoje osnovne stvarnosti.

On laže, i ja znam zašto, i on ZNA da ja znam, i zna da to ništa ne znači, jer mi nitko neće vjerovati. On zna koliko njima sve ovo izgleda suludo, i zna da prisluškuju, i zna što oni misle... ali zna i KAKO razmišljaju i zbog toga je siguran. Oni vjeruju da je on luđak koji samo umišlja da je George Stark, jer MORAJU tako misliti. Bilo kakav drukčiji način razmišljanja značio bi da idu protiv svega što su naučili, protiv svega onoga ŠTO su. Nikakvi otisci prstiju neće to promijeniti. Ako on nagovijesti da nije George Stark, ako nagovijesti da je to konačno shvatio, znao je, oni će se opustiti. Neće odmah ukinuti policijsku zaštitu... ali on to može ubrzati.

“Ti znaš čija je bila ideja da se tebe pokopa. Moja!”

“Ne, ne!” odvrati Stark odmah, a zvučalo je skoro kao Nej, nej! “Ti si samo bio zaveden. Kad se pojavio onaj gnjus Clawson, ti si se uhvatio na njegovu udicu – tako je bilo. A onda, kad si zvao onog dresiranog majmuna koji se naziva literarnim agentom, on ti je stvarno vrlo loše savjetovao. Thad, to ti je bilo kao da ti se netko žestoko posere nasred stola, a ti pozoveš nekoga kome vjeruješ i pitaš ga što ćeš s tim, a taj netko veli: 'Nema problema; stavi samo malo sosa na to. Govno u sosu, fino prija u zimskim noćima.' Da je bilo po tvome, ne bi ti to nikada napravio. To znam, stari.”

“To je čista laž, i ti to znaš!”

No, odjednom shvati koliko je sve ovo bez greške, i koliko dobro Stark poznaje ljude s kojima ima posla. On će to reći, uskoro i izravno. Izjavit će da on nije George Stark. I oni će mu vjerovati. Preslušat će trake koje se upravo vrte dolje u podrumu i povjerovat će onome što čuju. Alan i svi ostali. Jer to nije samo ono u što ŽELE vjerovati; oni u to VEĆ vjeruju.

“Ne bih rekao,” mirno je rekao Stark, gotovo prijazno. “Neću te više gnjaviti, Thad, ali, dopusti mi da ti dam jedan mali savjet, prije no što se maknem. Mogao bi ti koristiti. Nemoj i ti misliti da sam ja George Stark. Tu grešku sam ja napravio. Morao sam pobiti hrpu ljudi da bih se sredio u glavi.”

Thad je slušao, skamenjen. Trebao bi sad izgovoriti puno stvari, ali, kako da nadvlada onaj jezivi osjećaj odvajanja od vlastitog tijela i zaprepaštenje čistim i neskrivenim bezobrazlukom ovoga čovjeka.

Sjetio se onog jalovog razgovora s Alanom Pangbornom i ponovo se pitao, tko je on bio kad je stvorio Starka, koji je počeo kao samo još jedna priča. Gdje je, točno, granica vjerojatnosti? Je li on stvorio tog monstruma zanemarivši negdje tu granicu ili je postojao i neki drugi faktor, neki faktor “X” kojeg on nije vidio, nego samo osluhnuo u kricima onih fantomskih ptica?

“Ne znam,” reče Stark bezbrižno i vedro, “možda sam ja stvarno lud, kako su mi rekli dok sam bio na onom mjestu.”

Ha, dobro, baš dobro, neka sad oni po svim ludnicama Juga traže visokog, plavokosog čovjeka širokih ramena. To neće zaokupiti baš sve njih ali bit će dobro za početak, zar ne?

Thad čvrsto stisne slušalicu; u glavi mu je tutnjalo od bolesnog bijesa.

“Ali ja ne žalim zbog toga, nimalo, jer, Thad, meni se te knjige stvarno sviđaju. Dok sam bio... tamo... u toj ludari... samo to mi je sačuvalo zdrav razum, mislim. I znaš što? Sada se osjećam mnogo bolje. Sada znam tko sam, i to sigurno, a to nije mala stvar. Ovo što sam radio moglo bi se nazvati terapijom, je li, ali ja mislim da to ne bi išlo dalje tako, što ti misliš?”

“Prestani lagati, bogamu!” zaurlao je Thad.

“O tome bi se još moglo raspravljati.” reče Stark. “Mogli bi raspravljati do sudnjega dana i natrag, ali potrajalo bi. Rekli su ti da me držiš na liniji, je li tako?”

Ne, nisu. Ne trebaš ti njima na liniji. Ali ti i to dobro znaš.

“Puno mi pozdravi tvoju dražesnu ženicu”, Stark reče gotovo s prizvukom poštovanja. “Pazite na svoju dječicu. A ti se, Thad, nemoj opterećivati. Ja te više nikada neću gnjaviti. S tim je...”

“Što je s pticama?” odjednom upita Thad. “Čuješ li ptice, George?”

Na liniji odjednom zavlada tišina. Thad kao da je naslutio težinu iznenađenja u tome... kao da se, po prvi put u ovom razgovoru, nešto ne odvija u skladu s brižljivo pripremljenim scenarijem Georgea Starka. Zašto, nije točno znao, ali kao da su njegovi nervni završeci dobili neku nepoznatu moć razumijevanja kakvu on inače nije poznavao. Osjeti trenutak divljeg trijumfa – kao što bi se osjećao neki amaterski boksač kad bi probio obranu Mikea Tysona i oborio šampiona.

“George – čuješ li ti ptice?”

U sobi se čulo samo otkucavanje sata nad kaminom. Liz i agenti FBI-a zurili su u njega.

“Ne znam o čemu ti pričaš, stari,” polako je rekao Stark. “Možda ti...”

“Ne,” reče Thad i neobuzdano se nasmije. Prstima je i dalje trljao mali bijeli ožiljak u obliku nejasnog upitnika, na svom čelu. “Ne, ti ne znaš o čemu govorim, je li? Pa, sad ti malo slušaj mene, George. Ja čujem ptice. Još ne znam što one znače... ali saznat ću. A kad saznam...”

Ali tu riječi presuše. Kad sazna, što će se dogoditi? To nije znao.

Glas s druge strane reče polako, ističući, vrlo naglašeno: “Misli ti što hoćeš, Thad, nije važno. Jer je sad gotovo.”

Klik. Stark nestane. Thad je gotovo osjećao kao da ga je nešto odbacilo natrag duž telefonske linije, s tog mitskog mjesta sastanka u zapadnom Massachusettsu, ne brzinom zvuka ili svjetla, nego brzinom misli, i tresnulo nazad u vlastito tijelo, sada bez Starka, ponovo.

Isuse.

Ispusti slušalicu koja nakoso padne na ležište. Okrenuo se, a noge je osjećao kao štake; nije se potrudio namjestiti slušalicu.

U sobu s jedne strane uleti Dave, a s druge Wes.

“Radi savršeno!” prodere se Wes. Agenti FBI-a još jednom odskoče. Malone ispustio jedan “Ijuu!”, zvuk sličan onome što u stripovima pripisuju ženama koje su upravo ugledale miša. Thad pokuša zamisliti kako bi njih dvojica izgledali da se suoče s bandom terorista ili pljačkaša banaka oboružanih sačmaricama, ali nije išlo. Možda sam naprosto preumoran, pomislio je.

Dvojica žicara su nakratko nespretno zaplesali treskajući jedan drugog po leđima, a zatim zajedno izjurili do kombija s opremom.

“To je bio on”, Thad je rekao Liz. “Rekao je da nije ali bio je on. On.”

Ona mu priđe i čvrsto ga zagrli, a njemu je baš to trebalo – tek tada je postao svjestan koliko.

“Znam”, šapne mu na uho, a on zaroni lice u njenu kosu i zaklopi oči.

2

Vika je probudila blizance; gore na katu, plakali su oboje. Liz je otišla k njima. Thad krene za njom, ali se vrati da namjesti telefonsku slušalicu. Ponovo je zazvonilo. Javio se Alan Pangborn. Zadržao se u Oronou, u policijskoj upravi, da popije kavu prije sastanka s doktorom Humeom i tamo je bio kad se javio Dave, žicar s vijestima o pozivu i prvim rezultatima praćenja. Alan je zvučao vrlo uzbuđeno.

“Nemamo još sve, ali znamo da je to bio New York, pozivni broj 212,” rekao je on. “Još pet minuta i imat ćemo točnu lokaciju.”

“To je bio on,” Thad ponovi. “To je bio Stark. Rekao je da nije, ali bio je. Netko bi trebao provjeriti kod djevojke koju je spomenuo. Mislim da se zove Darla Gates.”

“Kurveština s lošim nazalnim navikama?”

“Tako je,” reče Thad, iako je slutio da Darli Gates više nikakva navika neće biti važna, s nosom ili bez nosa. Osjećao je strašan umor.

“Prenijet ću ime njujorškoj policiji. A kako si ti, Thade?”

“U redu.”

“Liz?”

“Pusti sada kurtoaziju, može? Čuo si što sam rekao? To je bio on. Ma što rekao, bio je on.”

“Pa... da sačekamo i vidimo što će reći potraga?”

U njegovu je glasu bilo nečega što Thad prije nije čuo. Nije to bila oprezna nepovjerljivost kakvu je pokazao kad je shvatio da Beaumontovi o Georgeu Starku govore kao o stvarnoj osobi, nego pravi osjećaj stida. Thad bi to rado preskočio ali, bilo je previše očito. Osjećaj stida posebne vrste – kao zbog nekog tko je previše nesuvisao ili glup ili možda samo previše neosjetljiv da bi se tako sam osjećao. Thad osjeti tračak gorke uveseljenosti zbog toga.

“U redu, čekamo,” složio se. “Ali, dok čekamo, ti ćeš, nadam se, raditi dalje i otići na sastanak s mojim liječnikom.”

Pangborn je odgovarao, ali Thadu najednom više nije bilo osobito važno. Iz želuca je ponovo kuljala kiselina, ali ovoga je puta to bio vulkan. Prepredeni George, pomisli on. Oni misle da su ga pročitali. On želi da oni tako misle. On promatra kako ga čitaju, i kad oni odu dovoljno daleko, stari prepredeni George će stići u svom crnom toronadu. A što će on učiniti da ga zaustavi? Nije znao.

Spustio je slušalicu, presjekavši glas Alana Pangborna i otišao gore da pomogne Liz u presvlačenju blizanaca.

I stalno je razmišljao kako je to bilo: kao da je, nekako, zarobljen u telefonskoj liniji što teče ispod zapadnog Massachusettsa, zarobljen u mraku skupa s prepredenim starim Georgeom Starkom. Kao Endsville, tako je to bilo.

3

Deset minuta kasnije telefon je ponovo zazvonio. Zvonjava se prekinula na polovici drugog zvona, i žicar Wes pozove Thada. Sišao je niza stepenice da prihvati poziv.

“A gdje su agenti FBI?” zapitao je Wesa.

Na tren, stvarno je očekivao da će Wes reći: FBI agenti? Ja nisam vidio nikakve agente FBI-a.

“Oni? Otišli su.” Wes je slegao ramenima kao da pita je li Thad nešto drugo i mogao očekivati. “Imaju oni hrpu kompjutera na kojima se netko mora igrati, inače bi se moglo postaviti pitanje, odakle toliko praznog hoda, i mogli bi im srezati budžet, ili nešto u tom stilu.”

“Rade ili oni išta?”

“Ma, ne,” jednostavno odgovori Wes. “Ne u ovakvim slučajevima. A ako i rade, ja ih još nisam vidio. Zapisuju; to rade. Onda to utrpaju negdje u kompjuter, kao što rekoh.”

“Shvaćam.”

Wes je pogledao na sat. “E, odosmo i Dave i ja. Oprema radi sama. A vi ni račun nećete dobiti.”

“Fino,” reče Thad prišavši telefonu. “I, hvala vam.”

“Nema problema. Gospodine Beaumont?”

Thad se okrene.

“Ako bih čitao neku vašu knjigu, što kažete, je li bolje da uzmem neku koju ste vi potpisali ili onu pod onim drugim imenom?”

“Probajte onog drugog,” rekao je Thad podižući slušalicu. “Ima više akcije.”

Wes kimne, kratko domahne u znak pozdrava i ode.

“Halo?” reče Thad. Trebao bih imati telefon ugrađen u glavu, padne mu na pamet. Uštedio bih na vremenu i trudu. Skupa s opremom za snimanje i praćenje, naravno. To bi mogao nositi u ruksaku.

“Zdravo, Thad. Alan. Još sam u policijskoj upravi. Slušaj, s praćenjem ne ide tako dobro. Tvoj prijatelj je zvao iz govornice, Penn Station.”

Thad je zapamtio što je drugi žicar, Dave, rekao – postavlja se sva ta skupa, visoko-tehnološka oprema i onda se prate pozivi s javnih telefona u nekom tržnom centru. “Iznenađen si?”

“Ne. Razočaran sam, ali ne iznenađen. Mi računamo na pogrešku, i vjerovao ili ne, uglavnom je i dočekamo, prije ili kasnije. Htio bih navratiti večeras. Može?”

“Može,” reče Thad, “zašto ne? Ako postane dosadno igrat ćemo bridž.”

“Do večeras bi trebali dobiti otiske glasa.”

“Dobro, dobit ćete otisak glasa. I što onda?”

“Ne otisak. Otiske.”

“Ja ne znam...”

“Otisak glasa je kompjuterski grafikon koji točno prikazuje glasovne kvalitete neke osobe,” rekao je Pangborn. “To nema nikakve veze baš s govorom – ne zanimaju nas akcenti, govorne mane, izgovor i takve stvari. Visina glasa i ton, to kompjuter sintetizira – ono što stručnjaci nazivaju ton glave – zatim boja i rezonanca, što je poznato kao prsni i trbušni ton. To su verbalni otisci prstiju i, kao i otiske prstiju, nitko još nije naišao na dva potpuno jednaka. Kažu da je razlika u otiscima glasova identičnih blizanaca puno veća od razlike u njihovim otiscima prstiju.”

On zastane.

“Poslali smo u Washington, u FOLE, kopiju trake s visokom rezolucijom. A dobit ćemo usporedbu tvojih i njegovih otisaka glasa. Tu u upravi, dečki su skoro rekli da sam lud. Vidjelo im se na licu, ali nakon otisaka prstiju i tvoga alibija nitko nema petlje to otvoreno reći.”

Thad je otvorio usta; pokušao je govoriti i nije mogao, ovlažio usne, opet pokušao, i opet, nije mogao.

“Thad? Opet mi spuštaš slušalicu?”

“Ne,” rekao je on i odjednom, kao da mu se glas zgrčio usred riječi. “Hvala ti, Alane.”

“Ne, nemoj to govoriti. Znam na čemu mi zahvaljuješ i ne bih te htio zavaravati. Ja samo nastojim slijediti uobičajeni istražni postupak. Priznajem, u ovom slučaju, procedura je pomalo čudna, jer su i okolnosti čudne. To ne znači da ti trebaš donositi neosnovane zaključke. Kopčaš?”

“Da. A što je FOLE?”

“F-? Ah. Federalni ured za zaštitu zakonitosti. Možda jedina dobra stvar što je Nixon napravio za svo ono vrijeme koje je proveo u Bijeloj Kući. Uglavnom se sastoji od kompjuterskih banaka koje služe kao glavni izvor podataka lokalnim policijskim službama. Možemo dobiti otiske prstiju gotovo svakoga tko je u Americi osuđen zbog krivičnog djela od 1969. godine. FOLE daje podatke za balističke izvještaje, krvne grupe počinitelja, tamo gdje su dostupne, otiske glasova i kompjuterski generirane slike osumnjičenih.”

“Dakle, znat ćemo jesu li moj i njegov glas...?”

“Da. To bi trebali dobiti do sedam. Do osam, ako je tamo veliki kompjuterski promet.”

Thad je odmahnuo glavom. “Mi nismo zvučali ni malo slično.”

“To znam, čuo sam traku,” reče Pangborn. “Dopusti da ponovim: otisak glasa nema apsolutno nikakve veze s govorom. Ton glave, trbušni ton, Thad. Razlika je velika.”

“Ali...”

“Reci mi nešto. Da li ti Elmer Fudd i Daffy Duck zvuče jednako?”

Thad kratko trepne. “Pa... ne.”

“Ni meni,” rekao je Pangborn, “ali, čovjek po imenu Mel Blanc radi obojicu... da ne spominjem glasove Bugs Bunnyja, Tweetie Bird i bog bi ga znao koga još. Moram ići. Vidimo se večeras, može?”

“Da.”

“Između sedam i trideset i devet, u redu?”

“Čekamo te, Alane.”

“Dobro. U svakom slučaju ja ću sutra nazad u The Rock i, ako se ne dogodi neki iznenadni pomak, ostajem tamo.”

“Posao završen, idemo dalje, je li tako?” reče Thad i pomisli: Na to on i računa, uostalom.

“Da, ali – mene čekaju i druge ribe koje treba pohvatati. Nijedna tako krupna kao ova, ali građani okruga Castle plaćaju me da ih lovim. Shvaćaš što to znači?” Thadu je ovo zvučalo kao ozbiljno pitanje, ne samo popunjavanje rupe u razgovoru.

“Da. Znam.” Znamo, nas obojica. Ja... i prepredeni George.

“Moram krenuti, a ti ćeš pred kućom gledati patrolna kola dvadeset i četiri sata dnevno, dok ovo ne završi. Ti dečki su žestoki, Thad. I ako policija u New Yorku malo i popusti, ovi Medvjedi koji te čuvaju, neće. Tog tipa više nitko neće podcjenjivati. Neće vas nitko zaboraviti i pustiti da se ti i tvoja obitelj sami s tim suočavate. Jedni će raditi na slučaju, a drugi će za to vrijeme štititi tebe i tvoje. To si shvatio, zar ne?”

“Da. Shvatio sam.” I pomisli: Danas, Sutra. Slijedećeg tjedna. Možda slijedećeg mjeseca. Ali, slijedeće godine? Ni govora. Znam. I on zna, isto tako. U ovom trenutku oni još nisu potpuno povjerovali u ono što je rekao, da je došao k sebi, i da odustaje. Kasnije, hoće... kako tjedni prolaze a ništa se ne događa, njima neće biti lakše povjerovati samo zbog načela; bit će to i ekonomično. Jer George i ja znamo da se svijet okreće oko sunca svojim uobičajenim stazama, baš kao što znamo da će George, kada svi budu zabavljeni lovom na one druge ribe, odmah krenuti u lov, na mene. Na NAS.

4

Petnaest minuta kasnije Alan je još uvijek bio u Oronou, u policijskoj upravi, još uvijek uz telefon, još uvijek na čekanju. Na vezi se čuo jedan “klik”. Javila se mlada žena s primjesom blage isprike u glasu, “Možete li još malo pričekati, šefe Pangborn? Naš kompjuter opet ima usporeni dan.”

Alan je razmišljao bi li joj objasnio da je on šerif, a ne šef, ali nije mu se dalo. Tako su svi griješili. “Jasno,” rekao je on.

Klik.

Vratilo ga je na Pričekajte, čistilište u verziji kasnog dvadesetog stoljeća.

Sjedio je u skučenom, malom uredu u dnu upravne zgrade; još malo dalje i svoje bi poslove obavljao u grmlju. Prostorija je bila natrpana prašnjavim dosijeima. Jedini stol je bio izbjeglica iz osnovne škole, klupa s nakošenom plohom na preklop i tintarnicom. Alan je, sjedeći, tu plohu besciljno podizao koljenima, gore-dolje. Istodobno je uporno okretao list papira na stolu. Na tom su papiru, Alanovim sitnim, urednim rukopisom bila ispisana dva podatka: Hugh Pritchard i Okružna bolnica Bergenfield, New Jersey.

Razmišljao je o zadnjem razgovoru s Thadom, prije pola sata. Ono, kako mu je morao napričati da će ga hrabri teritorijalci čuvati, njega i njegovu ženu od zločestog luđaka koji misli da je George Stark, ako se taj zločesti luđak pojavi. Alan se pitao, je li Thad u to povjerovao? Sumnjao je; čovjek koji živi od pisanja romana mora imati istančan njuh za bajke, Alan je bio uvjeren.

Dobro, oni će se truditi da zaštite Thada i Liz; to stoji. Ali Alan se stalno sjećao nečega što se dogodilo u Bangoru 1985. godine.

Jedna žena je tražila i dobila policijsku zaštitu nakon što ju je njen odlutali muž žestoko pretukao i prijetio joj da će se vratiti i ubiti je ako ostvari svoje planove o razvodu. Dva tjedna taj čovjek nije ništa uradio. Bangorska policija bila je na rubu da ukine nadzor kad se pojavio muž, u kamionetu neke praonice rublja, u radnom odijelu s imenom te praonice na leđima. Došao je do vrata noseći smotuljak rublja. Policajci bi ga možda i prepoznali, čak i u kombinezonu, da se pojavio ranije dok su upute o nadzoru još bile svježe, ali baš to je bilo slabo mjesto; kad se pojavio, nisu ga prepoznali. Pokucao je na vrata i kad je žena otvorila, njen je muž iz džepa izvukao revolver i ubio je na mjestu. Prije no što su policajci uopće shvatili što se dogodilo, ni iz kola nisu uspjeli izaći, taj čovjek je već mirno stajao na trijemu, s podignutim rukama. Revolver koji se još pušio odbacio je u grm ruža. “Ne pucajte”, mirno je rekao. “Ja sam svoje obavio.” Kamionet i odjeću, ispostavilo se, posudio je od svog vinskog pajdaša koji čak nije ni znao da je on u svađi sa svojom ženom.

Poruka je jasna: ako vas netko stvarno jako hoće i ako taj netko ima barem malo sreće, dohvatit će vas. Evo, na primjer, Oswald; na primjer, Chapman; na primjer, ovo što je taj Stark napravio onim ljudima u New Yorku.

Klik.

“Još ste tamo, šefe?” živahno upita ženski glas iz

Okružne bolnice u Bergenfieldu.

“Da,” rekao je on. “Još sam tu.”

“Imam informaciju koju ste tražili,” reče ona. “Doktor Hugh Pritchard je otišao u mirovinu 1978. Imam njegovu adresu i broj telefona u gradu Fort Laramie, Wyoming.”

“Možete li mi to dati, molim vas?”

Dala mu je. Alan joj zahvali a onda nazove onaj broj. Telefon zazvoni, a onda ga presječe automatska sekretarica i odvergla snimljenu poruku Alanu u uho.

“Halo, ovdje doktor Hugh Pritchard,” rekao je jedan ozbiljan glas. Pa, pomisli Alan, taj čovjek barem nije odapeo – korak naprijed u pravom smjeru. “Helga i ja nismo trenutno ovdje. Ja vjerojatno igram golf; Bog zna što Helga radi.” Hrapavi starački cerek. “Ako imate poruku, molim vas, ostavite nakon znaka. Imate oko trideset sekundi.”

Bii-iip!

“Doktore Pritchard, ovdje šerif Alan Pangborn,” rekao je. “Ja sam policijski službenik područja Maine. Trebao bih razgovarati s vama o čovjeku po imenu Thad Beaumont. Vi ste 1960. godine operirali tumor na njegovu mozgu, kada mu je bilo jedanaest godina. Molim vas, javite se na moj račun u policijsku upravu, Orono, broj 207-866-2121. Hvala.”

Završio je blago obliven znojem. Od razgovora s automatskim sekretaricama uvijek se osjećao kao natjecatelj u kvizu.

Zašto se ti uopće gnjaviš s ovim?

Thadu je dao jedan jednostavan odgovor: procedura. Sam Alan ne bi bio zadovoljan s takvim prigodnim odgovorom, jer on je znao da se ne radi o proceduri.

Moglo bi biti – prihvatljivo – da je doktor Pritchard operirao čovjeka koji sebe naziva Stark,

(samo, on to više nije, sad kad je rekao da zna tko je zaista)

ali nije bilo tako. On je operirao Beaumonta, i, u svakom slučaju, to je bilo prije cijelih dvadeset osam godina. Dakle, zašto?

Zato što tu ništa nije bilo u redu, eto zašto. Ni otisci prstiju, ni krvna slika izdvojena s opuška cigarete, ni spoj domišljatosti i ubojitog bijesa koje je pokazivao njihov čovjek, ni Thadova i Lizina tvrdnja da je pseudonim stvaran. To naročito. To je bila tvrdnja dvoje luđaka. A sad je imao još nešto što nije bilo u redu. Teritorijalna policija je bez dvoumljenja prihvatila tvrdnju tog čovjeka da on sada shvaća tko je zapravo. Za Alana, to je bilo uvjerljivo koliko i novčanica od tri dolara. Vrištalo je od prijevare, podvale i varke.

Možda on ipak još nije završio, pomisli Alan. Ali ništa od toga ne daje odgovor na pitanje, došapnuo mu je njegov um. Zašto se ti uopće s tim gnjaviš? Zašto nazivaš Fort Laramie, Wyoming i ganjaš nekog starog doktora koji više nema pojma tko je bio Thad Beaumont?

Zato jer nemam što drugo raditi, odgovorio je netrpeljivo sam sebi. Zato što odavde mogu nazivati a da me vijeće Gradske uprave ne davi zbog međugradske tarife. I zato što ONI vjeruju – Thad i Liz. Ludo, u redu, ali oni inače djeluju dovoljno razumno... i, bogamu, ONI vjeruju. To ne znači da i ja vjerujem.

A on nije vjerovao.

Zaista?

Dan je prolazio polako. Doktor Pritchard se nije javio. Ali, otisci glasa su stigli malo nakon osam sati, a bili su nevjerojatni.

5

Uopće nisu bili ono što je Thad očekivao.

Očekivao je plahtu kompjuterskog papira s grafovima, prekrivenu šiljcima i ponorima koje će Alan pokušati objasniti. On i Liz mudro će klimati glavama kako rade ljudi kad im netko objašnjava nešto presloženo za njih, znajući dobro da će, ako i postave pitanja, objašnjenje biti još manje razumljivo.

Umjesto svega toga, Alan im je pokazao dva lista običnog, bijelog papira. Po sredini svakog protezala se jedna jedina crta. Bilo je nekoliko nakupina šiljastih vrhova, uvijek u parovima ili po tri, ali uglavnom su crte bile mirne (iako ne i pravilne) sinusoide. Trebalo je samo golim okom pogledati jednu, pa drugu, i primjetiti kako su identične ili vrlo blizu tome.

“To je to?” pitala je Liz.

“Ne potpuno,” Alan reče. “Gledaj.” Jedan list je preklopio drugim. Izveo je to gestom mađioničara koji izvodi izuzetno složen trik. Oba lista je podigao prema svjetlu. Thad i Liz su zurili u podvostručene listove.

“Stvarno,” reče Liz, tiho i pod dojmom. “Potpuno su iste.”

“Pa... ne sasvim,” rekao je Alan i pokazao na tri točke gdje se crta otiska na donjoj stranici sasvim malo izdvajala. Jedno od tih mjesta bilo je iznad crte na gornjem listu, a druga dva ispod. U sva tri slučaja, odstupanje je bilo na mjestima gdje je linija završavala šiljkom. Same sinusoide su se, izgledalo je, savršeno poklapale. “Razlike su na Thadovom otisku, i javljaju se samo na stresnim točkama.” Alan pokaže za redom sva tri mjesta. “Ovo: 'Što hoćeš, kurvin sine? Što hoćeš, jebemu?' I ovo: 'To je čista laž, i ti to znaš!' I na kraju, ovo: 'Prestani lagati, bogamu!' Svi su se sad usredotočili na ove tri sitne razlike jer se drže pretpostavke da uopće ne postoje dva jednaka otiska glasa. A kod Starka nije bilo nikakvog stresa, to je činjenica. Taj je gad čitavo vrijeme ostao hladan, miran i priseban.”

“Aha,” rekao je Thad. “Zvučao je kao da ispija limunadu.”

Alan spusti otiske glasova na kraj stola. “Nitko u policijskoj upravi ne vjeruje da su ovo stvarno dva različita otiska, čak i uz minimalne razlike,” rekao je. “Otiske smo brzo dobili iz Washingtona. Stigao sam ovako kasno jer je stručnjak u Augusti tražio kopiju trake, nakon što je vidio otiske. Traku smo poslali iz Bangora poslovnom linijom Eastern Airlines i tamo su je propustili kroz napravicu zvanu audio filter pojačalo. Koriste ga da utvrde je li netko stvarno uživo izgovorio riječi tijekom istrage ili se to čuje snimak s trake.”

“Je li uživo ili je Memorex?” Thad reče. Sjedio je uz kamin i pio sok.

Liz se vratila djeci nakon što je pogledala otiske. Sjedila je prekriženih nogu na podu i trudila se spriječiti Williamovo i Wendyno sudaranje glavama dok su u školici međusobno pregledavali nožne prste. “Zašto su to učinili?”

Alan podigne palac u smjeru Thada koji se turobno osmjehnuo. “Tvoj muž zna.”

Thad upita Alana: “S tim malim razlikama, mogu se barem zavaravati da su to govorila dva različita glasa, čak i kad bi mogli drugačije zaključiti – to si htio reći, zar ne?” “Aha. Iako nisam čuo da postoje dva otiska glasa čak ni približno toliko podudarna.” On slegne ramenima.

“Priznajem, u tome nemam toliko iskustva kao dečki iz FOLE kojima je takvo proučavanje posao, ili, kao dečki iz Auguste kojima su više-manje opća praksa – otisci glasova, otisci prstiju, otisci stopala, otisci guma. Ali ja čitam literaturu i bio sam tamo kad su rezultati stigli, Thad. Zavaravaju se, da, ali ne trude se baš pretjerano.”

“Dakle, imaju te tri sitne razlike, i to nije dovoljno. Problem je u tome što moj glas pokazuje stres, a Starkov ne. Pa su se oslonili na to pojačalo nadajući se potvrdi. U stvari, nadaju se da će se Starkov udio u razgovoru pokazati kao snimka s trake. Koju sam ja snimio.” Pogledao je Alana, podigavši obrve. “Jesam li zaradio pečeno pile kao nagradu?”

“Ne samo to, osvojio si staklenu garnituru za šestoro i besplatan put u Kittery.”

“Luđu stvar nisam nikada čula”, ravnodušno je rekla Liz.

Thad se neraspoloženo nasmije. “Cijela stvar je luda. Misle da bih mogao promijeniti glas kao Rich Little... ili Mel Blanc. Smatra se dakle, da sam ja odglumio Starka, snimio svoj promijenjeni glas zajedno sa pauzama, da bih mogao, pred svjedocima, odgovoriti svojim glasom. Jasno, morao sam nabaviti napravu koja može spojiti kazetofon s javnom govornicom. Ima takvih stvari, zar ne, Alane?”

“Još kako. Može se nabaviti u trgovinama precizne elektronike, bilo gdje, ili samo nazvati broj 800 koji će se pojaviti na tvom ekranu, telefonisti samo čekaju.”

“Točno. Trebao bi mi još samo suučesnik – netko, dovoljno povjerljiv, tko bi otišao na Penn Station, priključio kazetofon na javni telefon koji izgleda kao da su mu dani odbrojani, i u određeno vrijeme nazvao moju kuću. A onda...” Prekinuo se. “Kako je plaćen taj poziv? Zaboravio sam na to. Nije bilo na naš račun.”

“Korišten je broj tvoje telefonske kartice,” rekao je Alan. “Očito, ti si je dao svom suučesniku.”

“Ah, da, očito. A ja sam trebao samo dvije stvari napraviti, kad je ta muljaža krenula. Kao prvo, potruditi se da sam odgovorim na poziv. A drugo, morao sam zapamtiti svoje replike i ubaciti ih u odgovarajuće pauze. To sam jako dobro izveo, što kažeš, Alane?”

“Aha, fantastično.”

“Moj suučesnik spušta slušalicu kad to scenarij zahtijeva. Skine kazetofon s telefona, stavi ga ispod ruke i...”

“Ma vraga, ubaci ga u džep,” reče Alan. “Ovo što sad rade, toliko je dobro da čak i CIA kupuje po dućanima.”

“Dobro, ubaci ga u džep i samo ode. Rezultat je razgovor pri kojem se mene i vidi i čuje kako razgovaram s čovjekom sedamsto kilometara daleko, s čovjekom koji zvuči drugačije – zapravo, sasvim lagano južnjački – ali ima isti otisak glasa kao i ja. Opet, kao s otiscima prstiju, samo bolje.” On pogleda Alana očekujući potvrdu.

“Kad bolje razmislim,” reče Alan, “osvojio si putovanje u Portsmouth sa svim troškovima.”

“Hvala.”

“Nema na čemu.”

“Ovo nije samo ludo,” reče Liz, “ovo je potpuno nevjerojatno. Mislim da bi ti ljudi trebali svoje glave malo...”

Dok je njenu pažnju zaokupio razgovor, blizanci su se napokon uspjeli opaliti glavama i sada su plakali iz sve snage. Liz je podigla Williama. Thad je uzeo Wendy.

Kad je kriza prošla, Alan reče: “Nevjerojatno je, točno. Ti to znaš, ja znam, i znadu i oni. Ali Conan Doyle je Sherlocku Holmesu dao jednu rečenicu koja još uvijek vrijedi u kriminalistici: kad eliminiraš sva vjerojatna objašnjenja, odgovor je ono što ostaje... ma koliko nevjerojatno bilo.”

“Čini mi se da je original malo elegantniji,” reče Thad.

Alan se nakesi: “Jebi se.”

“Vama dvojici ovo može biti smiješno, ali meni nije,” reče Liz. “Thad bi morao biti potpuno lud da tako nešto učini. Naravno, policija može misliti da smo oboje ludi.”

“Ne misle oni to uopće,” smrknuto odgovori Alan, “barem ne za sada, i neće, dok god vas dvoje svoje najsumanutije priče držite za sebe.”

“A što je s tobom, Alane?” pitao je Thad. “Mi smo sve svoje sumanute priče istresli pred tebe – što ti misliš?”

“Ne mislim da ste ludi. Sve bi bilo puno jednostavnije kad bih to vjerovao. Ja ne znam što se događa.”

“Što ti je rekao doktor Hume?”, htjela je znati Liz.

“Dao mi je ime doktora koji je operirao Thada u djetinjstvu.” reče Alan. “Doktor Hugh Pritchard – Thad, zvuči li ti poznato?”

Thad se namršti i razmisli malo. Napokon je rekao: “Zvuči, mislim... ali možda mi se samo čini. To je bilo davno.”

Liz se nagnula naprijed, grozničavih očiju; William je buljio u Thada iz sigurnosti majčinog krila. “Što ti je rekao Pritchard?” pitala je.

“Ništa. Dobio sam njegovu automatsku sekretaricu – po čemu zaključujem da je čovjek živ – i to je sve. Ostavio sam poruku.”

Liz se zavalila nazad u svoju stolicu, vidljivo razočarana.

“A što je s mojim testovima?” upita Thad. “Je li Hume dobio ikakve nalaze? Ili ti nije htio reći?”

“Rekao je da ćeš ti prvi saznati kad on dobije nalaze,” reče Alan. Nacerio se. “Doktor Hume se, izgleda, uvrijedio na pomisao da bilo što kazuje okružnom šerifu.”

“Takav ti je George Hume,” reče Thad i osmjehne se. “Ljutko mu je drugo ime.”

Alan se promeškolji na stolcu.

“Jesi li za kakvo piće, Alane?” upita Liz. “Pivo, ili Pepsi?”

“Ne, hvala. Vratimo se na pitanje što teritorijalna policija vjeruje a što ne vjeruje. Ne vjeruju da je tko od vas dvoje upleten, ali zadržavaju pravo vjerovanja kako biste mogli biti. Znadu da tebi, Thad, ne mogu natovariti noćašnja i jutarnja zbivanja. Suučesnik, možda – isti onaj koji se, hipotetički, bavio kazetofonom – ali ne ti. Ti si bio ovdje.”

“A što je s Darlom Gates?” tiho upita Thad. “Cura što je radila kod šefa računovodstva?”

“Mrtva. Gadno izmasakrirana, kako je on nagovijestio, ali prethodno prostrijeljena u glavu, jednom. Nije patila.”

“To je laž.”

Alan trepne, pogledavši ga.

“Nije on nju pustio samo tako. Ne nakon onoga što je učinio Clawsonu. Napokon, ona je ipak bila krunski svjedok, zar ne? Clawson je pred nju istresao neki novac – nije moglo biti puno, sudeći po stanju njegovih financija – ali ona je zahvalila pustivši mačka iz vreće. Dakle, nemoj mi pričati da je on nju upucao prije nego što ju je izmasakrirao i da nije patila.”

“U redu,” reče Alan. “Nije bilo tako. Želiš znati kako je stvarno bilo?”

“Ne,” odmah je rekla Liz.

U sobi je nastupio trenutak teške tišine. Čak i blizanci kao da su to osjetili; međusobno su se gledali s nekakvom, kako je izgledalo, velikom ozbiljnošću. Napokon, Thad upita, “Da te opet pitam: što ti vjeruješ? Što sada vjeruješ?”

“Nemam nikakvu teoriju. Znam da ti nisi snimio Starkove replike u razgovoru, jer pojačalo nije otkrilo nikakav šum trake, a kada podigneš volumen, čuje se obavijest preko razglasa s Penn Station da Pilgrim za Boston kreće s perona broj 3. Tog popodneva Pilgrim je stvarno kretao s trećeg perona.

Ukrcavanje je počelo u šest i trideset poslije podne, a to se podudara s vremenom vašeg razgovorčića. Ali meni ni to nije trebalo. Da su Starkove replike bile snimljene, ti ili Liz bi me pitali što je postupak pojačavanja otkrio, čim sam ga spomenuo. A niste.”

“Uza sve ovo ti i dalje ne vjeruješ, je li tako?” upita Thad. “Hoću reći, tebe je ovo dosta pomelo – dovoljno da stvarno kreneš u potjeru za doktorom Pritchardom – ali ne ide do kraja, to ti ne možeš, je li tako?” Čak je i samom sebi zvučao ojađeno i izmučeno.

“Tip je sam priznao da nije Stark.”

“O, da. Pritom je bio vrlo iskren, naravno.” Thad se nasmije.

“Tebe to, izgleda, ne iznenađuje.”

“Mene ne. A tebe?”

“Iskreno, da. Iznenađuje me. Nakon toliko muke da se utvrdi činjenica kako ti i on imate jednake otiske prstiju, jednake otiske glasova...”

“Čekaj malo, Alane,” reče Thad.

Alan zastane i ispitivački ga pogleda.

“Rekao sam ti jutros da mislim kako sve to radi George Stark. Nikakav moj suučesnik, ni psihopat koji je nekako uspio smisliti način da nosi otiske prstiju drugih ljudi – i to između ubilačkih napada i gubljenja identiteta – a ti mi nisi vjerovao. Da li mi sada vjeruješ?”

“Ne, Thad. Volio bih da ti mogu reći suprotno, ali ovo je najviše što mogu: ja vjerujem da ti vjeruješ.” Skrenuo je pogled na Liz. “Vas oboje.”

“Ja sam se odlučio za istinu, jer, od svega drugog vjerojatnije je da ću završiti ubijen,” rekao je Thad, “i moja obitelj skupa sa mnom, skoro sigurno. Na ovom stupnju, pomaže mi čak i ako mi kažeš da nemaš teorije. Nije puno, ali je ipak korak naprijed. Pokušavam ti dokazati da otisci prstiju i otisci glasova ne znače ništa, a Stark to zna. Ti možeš pričati koliko hoćeš kako treba odbaciti nemoguće i prihvatiti ono što ostaje, ma kako nevjerojatno bilo, ali ne ide to tako. Ti ne prihvaćaš Starka, a on je to što ostaje kad eliminiraš ostalo. Recimo to ovako, Alane: da imaš ovoliko dokaza o tumoru na svom mozgu, otišao bi u bolnicu, na operaciju, čak i kad bi bile slabe šanse da ćeš izaći živ.

Alan otvori usta, odmahne glavom i opet ih zatvori. Osim kucanja sata i tihog brbljanja blizanaca, nije bilo zvuka u dnevnoj sobi; u toj sobi, (on naglo postane svjestan tog osjećaja), Thad kao da je proveo cijeli svoj odrasli život.

“S jedne strane, ti imaš dovoljno čvrstih dokaza da podigneš osnovanu optužbu,” Thad tiho nastavi. “S druge strane imaš neutemeljenu tvrdnju glasa na telefonu da je on 'došao pameti', da on 'sada zna tko je'. Ipak, ti ćeš zanemariti dokaze u korist tvrdnje.”

“Ne, Thad. To nije istina. Trenutačno ne prihvaćam nikakve tvrdnje – ni tvoju, ni tvoje žene, a pogotovu ne tvrdnje čovjeka koji je nazvao. Sve moje opcije su i dalje otvorene.”

Thad palcem pokaže preko svoga ramena prema prozoru. Iza blago uzgibanih zavjesa, mogla su se vidjeti patrolna kola koja su pripadala policajcima zaduženim za nadzor Beaumontove kuće.

“Što je s njima? Jesu li sve njihove opcije i dalje otvorene? Boga mi, volio bih da si ti ovdje, Alane – mijenjao bih te za vojsku teritorijalaca jer ti imaš bar jedno oko napola otvoreno. A njihove su oči čvrsto zatvorene.”

“Thad...”

“Nije važno,” reče Thad. “Istina je. Znaš to... a zna i on. Čekat će on. I kad svi zaključe da je stvar završena, da su Beaumontovi sigurni, kada policajci smotaju svoje šatore i pokupe se, doći će George Stark.”

Zastao je, njegovo je lice postalo mračan i složen crtež. Alan je na tom licu vidio žaljenje, odlučnost i strah na djelu.

“Sad ću ti nešto reći – vama oboma ću reći. Znam točno što on hoće. On hoće da ja napišem još jedan roman sa Starkovim potpisom – vjerojatno još jedan roman o Alexisu Machineu. Ne znam mogu li to, ali kad bih zaključio da će to donijeti barem malo dobra, pokušao bih. Bacio bih Zlatnog psa i počeo već noćas.”

“Thad, ne!” Liz je zavapila.

“Ne brini,” reče on. “To bi me ubilo. Ne pitaj me otkud to znam; jednostavno, znam. Ali, ako bi moja smrt značila kraj svega, svejedno bih mogao pokušati. Ali ne vjerujem da bi to bilo tako. Jer ja mislim da on uopće nije muškarac.”

Alan je šutio.

“Tako!” rekao je Thad, kao čovjek koji je priveo kraju neki važan posao. “Tako stoje stvari. Ne mogu, ne želim, ne smijem. To znači da će on doći. A kada dođe, Bog zna što će se dogoditi.”

“Thad,” rekao je Alan s nelagodom, “tebi treba malo perspektive u sagledavanju svega ovog, to je sve. A kad je pronađeš, dobar dio ovoga naprosto će... ispariti. Kao pahuljice maslačka. Kao što ujutro iščeznu ružni snovi.”

“Ne treba nama perspektiva,” reče Liz. Pogledali su je i shvatili da bezglasno plače. Ne jako, ali suze su bile tu. “Nama treba netko tko će njega dotući.”

6

Alan se vratio u Castle Rock rano slijedećeg jutra, a kući je stigao nešto prije dva sata. Uvukao se unutra što je mogao tiše, primijetivši da je Annie opet zaboravila uključiti protuprovalni alarm. Nije se želio zbog toga s njom svađati – njene su migrene u posljednje vrijeme učestale – ali, morat će, prije ili kasnije, smatrao je.

Krenuo je gore, s cipelama u ruci, kretao se lagano, izgledalo je gotovo kao da pluta. Njegovo tijelo je imalo neku urođenu eleganciju, potpuna suprotnost trapavosti Thada Beaumonta, eleganciju koju je Alan rijetko pokazivao; njegovi mišići kao da su poznavali neku nedokučivu tajnu kretanja koja se umu činila nekako nepriličnom. Sada, u ovoj tišini, nije bilo potrebe da to prikriva, i kretao se s gotovo sablasnom lakoćom sjenke.

Na sredini stepenica zastane... i vrati se natrag. Imao je malu radnu prostoriju iza dnevne sobe, ne veću od ostave za metle, sa stolom i nekoliko polica, ali dovoljnu za njegove potrebe. Nastojao je da ne donosi posao kući. Nije u tome uvijek uspijevao, ali jako se trudio.

Zatvorio je vrata, upalio svjetlo i pogledao telefon.

Nećeš to, valjda, stvarno napraviti, je li? upitao je sam sebe. Mislim, na Stijenjaku je sada skoro ponoć, a taj čovjek nije samo obični umirovljeni liječnik; on je umirovljeni NEUROKIRURG. Probudiš ga, a on ti progrize novi šupak.

A onda Alan pomisli na oči Liz Beaumont – njene tamne, preplašene oči – i odluči da će to ipak učiniti. Možda čak bude i korisno; poziv u gluho doba noći potvrdit će činjenicu da se radi o ozbiljnoj stvari i doktor Pritchard će se zamisliti. A Alan se, onda, može javiti ponovo u neko razumnije vrijeme.

Tko zna, pomislio je bez velike nade (ali s prizvukom humora), možda njemu NEDOSTAJU pozivi usred noći.

Izvukao je papirić iz džepa na bluzi svoje uniforme i nazvao broj Hugha Pritcharda u Fort Laramieu. I to stojeći, pripremajući se na provalu bijesa tog ozbiljnog glasa. Nije trebao brinuti; pri prvom zvonu uključila se automatska sekretarica i isporučila onu istu poruku.

Zamišljeno je spustio slušalicu i sjeo za stol. Stolna svjetiljka bacala je svijetli krug na površinu stola. Na tom svjetlu, Alan pokrene povorku životinjskih sjena – zec, pas, jastreb čak i jedan, sasvim prolazni, klokan. Kad je bio sam, na miru, njegove ruke su imale istu onu eleganciju cijelog njegovog tijela; pod tim neobično gipkim prstima, u sjaju zaslonjene svjetiljke, životinje su marširale paradnim korakom. Ova mala razonoda uvijek je, nepogrešivo, očaravala i zabavljala njegovu djecu, a njega često smirivala kad je bio zabrinut.

Sada, međutim, to nije funkcioniralo.

Doktor Hugh Pritchard je mrtav. Stark je i njega sredio.

To je, naravno, bilo nemoguće; kad bi mu netko uperio cijev u glavu, prepostavljao je, duha bi mogao progutati, ali ne nekog zloćudnog Supermena od sablasti, koji prelazi čitave kontinente u jednom skoku. Mogao se sjetiti velikog broja jakih razloga zbog čega bi netko mogao noću uključiti automatsku sekretaricu. Recimo, jedan i to ne najlošiji – zaštita od kasnih poziva nepoznatih ljudi, kao što je šerif Alan J. Pangborn iz Castle Rocka, Maine.

Ma da, ali on je mrtav. I on i njegova žena. Kako se ono zvala? Helga. “Ja vjerojatno igram golf; Bog zna što Helga radi.” Ali ja znam što Helga radi; ja znam što vi oboje radite. Krvavi ste od presječenih grkljana, baš tako, mislim, a na zidu vašeg dnevnog boravka stoji poruka: VRAPCI PONOVO LETE.

Alan Pangborn protrne. Glupo, ali on svejedno protrne. Trgnuo se kao žica pod naponom.

Nazvao je informacije u Wyomingu, dobio broj ureda šerifa u Fort Laramieu i nazvao ga. Javio mu se napola uspavani dispečer. Alan se predstavio, rekao dispečeru s kim je pokušao razgovarati i gdje živi a onda pitao jesu li doktor Pritchard i njegova žena prijavili odlazak na odmor. Ako su doktor i njegova žena stvarno otišli na odmor – a sezona odmora već počinje – vjerojatno bi obavijestili lokalne čuvare zakona i zamolili da pripaze na njihovu kuću dok je prazna.

“Pa,” rekao je dispečer, “hoćete mi dati vaš broj? Javit ću vam kad budem znao.”

Alan uzdahne. Opet, standardni postupak. Opet sranje, budimo otvoreni. Momak ne da informaciju dok se ne uvjeri da je Alan stvarno to što tvrdi.

“Ne,” reče on. “Zovem od kuće, a noć je...”

“Ni ovdje baš nije podne, šerife Pangborn,” lakonski odgovori dispečer.

Alan uzdahne. “Znam, naravno,” reče on, “ali znam da vaša žena i vaša djeca još ne spavaju. Prijatelju, ovo ćete napraviti: zovite teritorijalnu policijsku upravu u Oxfordu, Maine – dat ću vam broj – i provjerite moj identitet. Oni vam mogu dati moj matični broj. Javit ću se za desetak minuta, pa možemo razmijeniti lozinke.”

“U redu, slušam,” reče dispečer, ali nije nimalo zadovoljno zvučao. Sigurno ga je digao od nekog noćnog programa, zaključi Alan, ili, možda, od ovomjesečnog Penthousea.

“O čemu se tu radi?” upita dispečer, nakon što je ponovio broj telefona u Oxfordu.

“Istražni postupak. Ubojstvo,” rekao je Alan, “i hitno je. Ne nazivam ja, prijatelju, za svoju dušu.” Spustio je slušalicu.

Sjedio je za stolom, igrao se životinjskim sjenama i čekao da kazaljka deset puta obiđe brojčanik sata. Išlo je jako sporo, činilo mu se. Kazaljka je opisala krug jedva pet puta, kad su se vrata sobice otvorila; ušla je Annie. U ružičastoj spavaćici činila mu se pomalo sablasnom; on ponovo osjeti navalu one jeze, kao da je pogledao u budućnost i vidio tamo nešto neugodno. Čak, gadno.

Kako bih se osjećao da on mene progoni? odjednom se upita. Mene i Annie i Tobyja i Todda? Kako bih se osjećao kada bih znao tko je on... a nitko mi ne bi vjerovao?

“Alane? Što radiš tu ovako kasno?”

Nasmiješio se, ustao i lagano je poljubio. “Čekam samo da droga ispari,” reče on.

“Daj, ozbiljno – nešto s Beaumontovima?”

“Aha. Pokušao sam uloviti doktora koji bi nešto o tome mogao znati. Stalno dobivam njegovu sekretaricu, pa sam nazvao šerifov ured da vidim je li možda prijavio odmor. Onaj tamo sad, kao, mene provjerava.” Pogledao je Annie, brižno, s pažnjom. “Kako si ti, dušo? I noćas glavobolje?”

“Ne,” rekla je ona, “ali čula sam te kad si stigao.” Smješkala se. “Kad hoćeš, ti si najtiši čovjek na svijetu, ali protiv auta ništa ne možeš.”

Zagrlio ju je.

“Hoćeš čaj?” ona upita.

“Ne, zaboga. Čašu mlijeka, ako ti se da.”

Otišla je i ubrzo se vratila s mlijekom. “Kakav je gospodin Beaumont?” upita. “Viđala sam ga po gradu, i njegova žena katkad dođe u dućan, ali nikad nisam razgovarala s njim.” Dućan je bio “You Sew an Sew”, vodila ga je Polly Chalmers. Annie Pangborn četiri godine radila je kod nje na pola radnog vremena.

Alan je razmišljao. “Sviđa mi se,” rekao je na kraju. “U početku nije – mislio sam da je hladan. Ali, sreo sam ga u teškim okolnostima. On je samo... udaljen. Možda zbog svog posla.”

“Meni su se jako svidjele njegove knjige, obje”, reče Annie.

On podigne obrve. “Nisam znao da si ih čitala.”

“Nisi me ni pitao, Alane. A onda, kad je izašlo ono o pseudonimu, uzela sam i jednu od onih drugih.” Namrštila se.

“Ne valja?”

“Užasno. Strašno. Nisam mogla dovršiti. Ne bih vjerovala da je isti čovjek napisao obje knjige.”

Znaš što, dušo? pomisli Alan. Ne vjeruje ni on.

“Moraš natrag u krevet,” reče on, “ili ćeš se probuditi s novom glavoboljom.”

Ona odmahne glavom. “Mislim da je Monstrum Glavobolja otišao, barem na neko vrijeme.” Pogledala ga je ispod spuštenih trepavica. “Ostat ću budna dok ti ne dođeš... mislim, ako se ne zadržiš predugo.”

Preko ružičaste spavaćice, on ubuhvati jednu njenu sisu i poljubi je u poluotvorene usne. “Dolazim što prije budem mogao.”

Otišla je, a Alan shvati da je prošlo više od deset minuta. Ponovo je nazvao Wyoming i opet dobio istog, uspavanog dispečera.

“Mislio sam da si me zaboravio, prijatelju.”

“Ni govora,” rekao je Alan.

“Dat ćete mi svoj matični broj, šerife, može?”

“109-44-205-ME.”

“U redu, pravi ste. Žalim što vas gnjavim ovako kasno, šerife Pangborn, ali vi razumijete, mislim.”

“Razumijem. I, što ima o doktoru Pritchardu?”

“Da, on i njegova žena su prijavili odmor, tako je,” rekao je dispečer. “Kampiraju u Yellowstone parku do kraja mjeseca.”

Eto, pomisli Alan. Vidiš? Ti ovdje dižeš paniku ni za što, usred noći. Nikakvih prerezanih grkljana. Nikakvih poruka na zidovima. Samo dvoje starih ljudi na logorovanju. Ali, ustanovio je, on ipak ne osjeća neko veliko olakšanje. Do doktora Pritcharda se neće moći lako, bar još nekoliko tjedana.

“Ako mu budem trebao nešto poručiti, može li se to?” upita Alan.

“Mislim da može,” odgovorio je dispečer. “Možete zvati servisnu službu u Yellowstoneu. Oni će znati gdje je on, to jest, trebali bi znati. Može potrajati, ali vjerojatno bi ga našli. Ja sam ga nekoliko puta sreo. Simpatičan stari.”

“Pa, dobro je da to znam,” reče Alan. “I hvala na pomoći.”

“Nema na čemu – zato smo tu.” Alan je čuo tiho šuškanje stranica i mogao je zamisliti kako taj čovjek bez lika, pola kontinenta daleko, ponovo u ruke uzima svoj Penthouse.

“Laku noć,” rekao je.

“Laku noć, šerife.”

Spustio je slušalicu i ostao sjediti tamo, na tren, gledajući u tamu kroz mali prozorčić sobice.

On je negdje tamo. Negdje. I nije još završio.

Ponovno se pitao, kako bi se osjećao da je u pitanju njegov život – i život Annie, i njihove djece. Pitao se kako bi se osjećao da to zna, a nitko mu ne želi povjerovati.

Opet si donio posao kući, dragi, u svojoj glavi je čuo Annie. A to je bila istina. Još prije petnaest minuta bio je uvjeren – u svojim nervnim završecima, ako ne u glavi – da Hugh i Helga Pritchard leže mrtvi u lokvi krvi. A to nije istina; oni noćas mirno spavaju pod zvijezdama u nacionalnom parku Yellowstone. Toliko o intuiciji; samo se istopila.

Tako će se i Thad osjećati kad ustanovimo što se stvarno zbiva, pomislio je. Kad ustanovimo da se objašnjenje, ma koliko bizarno, uklapa u sve prirodne zakone.

Je li on bio zaista uvjeren u to?

Da, zaključi on – uvjeren je, zaista. U glavi, barem. Jer, nervni završeci u to baš nisu bili sigurni.

Alan ispije mlijeko, ugasi stolnu svjetiljku i ode gore. Annie je bila još budna i bila je veličanstveno gola. Zagrlila ga je a Alan si je rado dozvolio da na sve drugo zaboravi.

7

Stark se ponovo javio dva dana kasnije. Thad Beaumont se u tom trenutku nalazio u Dave's Marketu.

Daveov dućan je bila obiteljska trgovina dva kilometra niže od kuće Beaumontovih. Tamo se išlo kad je jurnjava do supermarketa u Breweru bila preveliki davež.

Thad je tog petka predvečer došao kupiti karton pepsi-cole, čips i umak. S njim je išao jedan od policajaca zaduženih za nadzor njegove obitelji. Bio je deseti lipanj, šest i trideset poslije podne, nebo još prilično svijetlo. Ljeto, ta prekrasna zelena kurva, opet je stigla u Maine.

Policajac je ostao u autu, a Thad otišao unutra. Uzeo je svoju pepsi-colu i proučavao ludi izbor umaka (školjke, a ako ti se ne sviđa, onaj od luka, osnovne stvari) kad je zazvonio telefon.

Smjesta je podigao pogled i pomislio: Aha. U redu.

Javila se Rosalie, za pultom, rekla “halo”, slušala, a zatim njemu pružila telefon, kao što je on znao da će biti. Ponovo ga je preplavio onaj sanjivi osjećaj presque vu.

“Za vas, gospodine Beaumont.”

Osjećao se prilično mirno. Srce mu je jednom preskočilo, ali samo jednom; sad je kucalo svojim uobičajenim ritmom. Nije se znojio.

I nije bilo nikakvih ptica.

Nije osjećao ništa od onoga straha ili bijesa, kao dva dana ranije. Nije čak ni pitao Rosalie je li to njegova žena, jer bi htjela da kupi tuce jaja ili možda karton juice-a kad je već tamo. On je znao tko ga zove.

Stajao je kraj kompjutera sa sjajnim zelenim ekranom koji objavljuje da prošloga tjedna nije bilo dobitnika, a u ovom kolu lutrije nitko nije osvojio jack pot od četiri milijuna dolara. Preuzeo je slušalicu od Rosalie i rekao, “Zdravo, George.”

“Zdravo, Thad.” Onaj lagani prizvuk južnjačkog akcenta bio je i dalje prisutan, ali opći dojam seljačine sasvim se izgubio – Thad je shvatio koliko je snažno a ipak neprimjetno Stark uspijevao prenijeti taj dojam, ono 'ej, dečki, ja nisam, jel'da, ono, baš najpametniji, al' se dobro snalazim, jel'da?', tek kad je primijetio njegovu potpunu odsutnost.

Ali, sad smo, naravno, samo pristojni dečki, Thad pomisli. Tu samo dva pristojna pisca malo razgovaraju.

“Što hoćeš?”

“Ti znaš odgovor. Nema potrebe da se nas dvojica natežemo, je li tako? Malo je prekasno za to.”

“Možda sam to htio čuti od tebe.” Onaj osjećaj se vratio, taj neugodni osjećaj izvlačenja iz vlastitog tijela, provlačenja telefonskom linijom, nekamo, točno između njih dvojice.

Rosalie je otišla na drugi kraj pulta, vadila kutije cigareta iz naslaganih kartona i punila dugačku policu. Namjerno nije slušala Thadov razgovor, na gotovo smiješan način. Nije bilo čovjeka u Ludlowu – barem u ovom dijelu grada – koji nije znao da je Thad pod policijskom prismotrom ili policijskom zaštitom ili nekim bogom policijskim, i glasine nisu ni trebale stići do njega da bi znao kako već lete. Oni, koji nisu mislili da će on uskoro biti uhapšen zbog preprodaje droge, bez sumnje su vjerovali da se radi o zlostavljanju djece ili mlaćenju žene. Ova jadna Rosalie je samo htjela biti dobra, i Thad osjeti apsurdnu zahvalnost. Osjećao se, uz to, kao da je promatra s krivog kraja moćnog teleskopa. Bio je negdje duž telefonske linije, dolje u zečjoj jazbini, gdje nije bilo nikakvog zeca, nego samo prepredeni stari George Stark, čovjek koji tamo nije mogao biti, ali ipak je, svejedno, nekako bio.

Prepredeni stari George, a ovdje dolje u Endsvilleu svi vrapci ponovo lete.

Borio se protiv tog osjećaja, svim silama.

“Nastavi, George,” rekao je, pomalo iznenađen grubim prizvukom ljutine u svom glasu. Bio je omamljen, zarobljen u moćnoj struji daljine i nestvarnosti... ali, Bože, zvučao je tako svjesno i budno! “Reci glasno, zašto ne?”

“Ako ti baš tako želiš.”

“Želim.”

“Vrijeme je da započneš novu knjigu. Novi Starkov roman.”

“Ja tako ne mislim.”

“Nemoj to govoriti!” U tom glasu je bilo oštrine, kao bič sa čeličnim šiljcima. “Ja sam ti dao okvir. Napravio sam to za tebe. Nemoj me tjerati da i tebe ubacim unutra.”

“Gotov si, George. Samo nemaš dovoljno pameti da jednostavno legneš i umreš.”

Rosalie malo okrene glavu; Thad spazi njen razrogačeni pogled prije nego se žurno ponovo okrenula cigaretama.

“Samo ti pazi što pričaš!” Pravi bijes u tom glasu. Ili nešto više? Ima li tu straha? Boli? I jednog i drugog? Ili se on samo zavarava.

“Što je, George?” on se, odjednom, rugao. “Gubiš svoje lijepe misli?”

Stanka. Ovo ga je iznenadilo, izbacilo iz ravnoteže, barem na čas. Thad je bio siguran. Ali zašto? Što je to izazvalo?

“Slušaj me, prijatelju,” Stark napokon progovori. “Dajem ti tjedan dana da počneš. Nemoj misliti da meni možeš srati, jer ne možeš.” Samo, zadnja riječ je bila pravo zavijanje. Da, George je uznemiren. Do kraja, Thad bi to mogao skupo platiti, ali sad je osjećao samo divlje veselje. Uspjeh. Nije se, izgleda, samo on osjećao bespomoćno, ošamućeno ranjiv za vrijeme ovih mučnih intimnih konverzacija; on je pogodio Starka, i to je bilo strašno dobro.

Thad reče: “To je istina. Nema sranja među nama. Može biti svega i svačega, ali toga nema.”

“Imao si jednu ideju,” reče Stark. “I to prije nego što je onom prokletom balavcu uopće palo na pamet da te ucjenjuje. Ono o vjenčanju i dvoboju blindiranih auta.”

“Bacio sam svoje bilješke. Završio sam s tobom.”

“Ne, ti si bacio moje bilješke, ali nije važno. Ne trebaju ti. Knjiga će biti dobra.”

“Ne shvaćaš me. George Stark je mrtav.”

“Ti ne shvaćaš,” odgovori Stark. Njegov je glas bio tih, ubojit i napet. “Imaš tjedan dana. Ako ne budeš imao barem trideset stranica rukopisa, dolazim po tebe, stari. Samo, neću s tobom početi – to bi bilo prelako. To bi bilo nedopustivo prelako. Prvo ću srediti tvoje klince, oni će umirati polako. Pobrinut ću se. Znam kako. Neće znati što se događa, osim da umiru u mukama. Ali ti ćeš znati, i ja ću znati, i tvoja će žena znati. Onda ću nju srediti... samo, prije no što to uradim, ja ću je srediti. Znaš što mislim, stari moj. A kad njih ne bude, onda ću tebe, Thad, a ti ćeš umrijeti kako nitko na svijetu nije umro, do sada.”

Zastao je. Thad je čuo kako mu grubo dahće u uho, kao pas na vrućini.

“Ti nisi znao za ptice,” tiho reče Thad. “To je istina, je li tako?”

“Thad, nisi pametan. Ako vrlo brzo ne počneš, stradat će još mnogo ljudi. Vrijeme ti prolazi.”

“Ah, mislim na to,” reče Thad. “Pitam se samo kako si ono mogao napisati na Clawsonovom zidu i zatim kod Miriam, a nisi za to znao.”

“Bolje prestani lupetati i urazumi se, prijatelju moj,” rekao je Stark, ali Thad je mogao naslutiti zatečenost i nekakav sirovi strah tik ispod površine tog glasa. “Ništa nije pisalo na njihovim zidovima.”

“Ma, je. Pisalo je. I znaš što, George? Ja mislim da ti to ne znaš zato što sam to ja napisao. Mislim da je dio mene bio tamo. Nekako, dio mene je bio tamo i gledao te. Mislim da samo ja, od nas dvojice, znam za vrapce, George. Mislim da sam to samo ja mogao napisati. Razmisli o tome... dobro razmisli... prije no što navališ na mene.”

“Čuj me,” s prigušenom oštrinom reče Stark. “Dobro me slušaj. Prvo tvoji klinci... onda tvoja žena... onda ti. Počni novu knjigu, Thad. To je nabolji savjet kojeg ti mogu dati. Najbolji savjet kojeg si ikada čuo u svom prokletom životu. Počni novu knjigu. Ja nisam mrtav.”

Duga stanka. A onda, tiho, vrlo određeno:

“I ja ne želim biti mrtav. Dakle, idi kući i našilji olovke, a ako ti nedostaje inspiracija, samo pomisli kako bi tvoje bebice izgledale s lišcima punim stakla. Nema nikakvih jebenih ptica, zaboravi i počni pisat.”

Klik.

“Jebi se,” Thad prošapće u prekinutu vezu, i polako spusti slušalicu.

SEDAMNAEST

WENDY PADA

1

Situacija bi se razriješila na ovaj ili onaj način, ma što se dogodilo – u to je Thad bio siguran. George Stark neće samo tako nestati. Thad je, međutim, naslutio, i to ne bez osnove, da je Wendyin pad niz stepenice, dva dana nakon što ga je Stark nazvao u Dave's Market pokazao točno kojim će putem stvari krenuti, u svakom slučaju.

Najvažnija posljedica bilo je to konačno otkrivanje smjera djelovanja. Ta dva dana proveo je u nekakvom mrtvilu. Nije mogao pratiti ni najgluplji TV program, čitati nije mogao, a ideja pisanja izgledala je približno kao ideja putovanja nadsvjetlosnom brzinom. Uglavnom je tumarao iz sobe u sobu, nakratko bi sjeo, a onda opet krenuo dalje. Smetao je Liz i išao joj na živce. Nije zbog toga bila gruba prema njemu, iako je, slutio je, više puta morala pregristi jezik da ga ne bi isjekla riječima.

Dvaput je odlučio reći joj za drugi Starkov poziv, kad mu je prepredeni George rekao točno što hoće, kad je sa sigurnošću znao da govore nasamo, i da se taj telefon ne prisluškuje. Oba puta je odustao, svjestan da bi je samo još više uzrujao i ništa više.

A dvaput se našao gore, u radnoj sobi, s onim prokletim Berolkama u ruci, a zakleo se da ih više nikada neće koristiti, zagledan u neotvoreni celofanski paket bilježnica u koje je Stark pisao svoje romane.

Imao si ideju... Ono o vjenčanju i dvoboju oklopnih auta.

I to je bila istina. Thad je imao čak i naslov i to dobar: Ubojiti stroj. Ali još nešto je bila istina: dio njega je to zaista htio napisati. Poriv je bio tu; kao kad te svrbi mjesto na leđima koje ne možeš dobro dosegnuti.

George bi to obavio umjesto tebe.

Ah, da. George bi rado obavio umjesto njega. Ali s njim bi se nešto dogodilo, jer stvari su se sada promijenile, zar ne? Što bi to, točno, bilo? Nije znao, možda nije mogao znati, ali stalno mu se vraćala jedna zastrašujuća slika. Prizor iz one stare, dražesne rasističke dječje priče, Crnčić Sambo. Kad se Crnčić Sambo popne na drvo da ga tigrovi ne mogu ščepati, oni se toliko razbijesne da grizu jedan drugome repove i utrkuju se oko drveta sve brže i brže dok se ne pretvore u maslac. Sambo skupi maslac u ćup i odnese kući svojoj majci.

George alkemičar, pomisli Thad; sjedio je u svojoj radnoj sobi, kuckajući po rubu stola nezašiljenom Berolkom.

Slamu u zlato. Tigrove u maslac. Knjige u bestselere. A Thada u... što?

Nije znao. Bojao se znati. Ali, u jedno je bio siguran. On će nestati. Thad će nestati. Mogao bi nastati netko, tko izgleda kao on, ali iza lica Thada Beaumonta bio bi neki drugi um. Briljantan, bolestan um.

Taj novi Thad Beaumont, mislio je, bit će puno manje trapav... i puno, puno, opasniji.

Liz i djeca?

Bi li ih Stark ostavio na miru kad bi uspio dohvatiti kormilo?

On, ne.

I o bijegu je razmišljao. Da strpa Liz i blizance u suburban i naprosto nestane. Ali kakva korist od toga? Kakva korist kad Prepredeni Stari George gleda očima Glupog Starog Thada? Da pobjegnu na kraj svijeta, to ništa ne bi značilo; stigli bi tamo, osvrnuli se okolo i vidjeli kako George Stark brza za njima kroz snijeg, sa zapregom od haskija i isukanim brijačem u ruci.

Razmišljao je, pa još brže i odlučnije odbaci pomisao da nazove Alana Pangborna. Alan im je rekao gdje je doktor Pritchard, i kako je odlučio da neurokirurgu ne šalje poruke, nego pričeka da se Pritchard i njegova žena vrate s odmora. Thadu je rekao što vjeruje... i još važnije, što ne vjeruje, i to je bilo dovoljno. Da je Alanu rekao za poziv u dućanu, Alan bi mislio da izmišlja. Čak i kad bi Rosalie potvrdila da je njega netko nazvao u dućan, Alan i dalje ne bi vjerovao. I on i svi drugi policajci koji su se uključili u ovu zabavu jako su se trudili da ne vjeruju.

I tako su dani polako prolazili; bili su to nekakvi bezbojni dani. Malo iza podneva drugoga dana, Thad je zapisao, osjećam se kao da sam u mentalnoj verziji debele zavjetrine. Bila je to jedina bilješka u cijelom tjednu i on se pitao hoće li ikada više nešto napisati. Njegov novi roman – Zlatni pas – stajao je na mrtvoj točki. To se, smatrao je on, podrazumijevalo. Jako je teško izmišljati priče dok se bojiš da se ne pojavi zli čovjek – jedan jako zli čovjek – i pokolje cijelu tvoju obitelj, prije no što će navaliti i na tebe.

Ovako izgubljen, prisjećao je, bio je jedino onih tjedana kad je prestao piti – nakon što je ispraznio alkoholnu baru u kojoj se kaljužao nakon Lizinog pobačaja, a prije no što se Stark pojavio. Onda je, kao i sada, osjećao da postoji problem, ali bio je neuhvatljiv kao fatamorgana, kao priviđenje na dnu ravne ceste vrelog poslijepodneva. Što se više trudio dohvatiti taj problem, ščepati obim rukama, rastaviti, razoriti, sve brže mu je izmicao, i na kraju je odustajao, stenjući i bez daha, dok mu se ta ista lažna vodena zavjesa i dalje podsmjehivala na obzoru.

Tih noći je loše spavao i sanjao kako mu George Stark pokazuje opustošenu kuću, gdje su stvari eksplodirale kad bi ih dotakao, gdje su ga u zadnjoj sobi očekivali leševi njegove žene i Fredericka Clawsona. Kada je on stizao tamo, u tom trenu, sve bi ptice poletjele, sunule uvis s drveća, telefonskih žica i stupova dalekovoda, tisuće ptica, milijuni, toliko njih da su prekrivale sunce.

Dok Wendy nije pala niz stepenice, i sam se osjećao kao fil za budale, što samo čeka da naiđe pravi krvolok, zatakne salvetu pod bradu, uzme vilicu i počne jesti.

2

Blizanci su već neko vrijeme puzali, a zadnji mjesec, otprilike, počeli su se uspravljati uz pomoć najbližih stabilnih (ili, u nekim slučajevima, nestabilnih) predmeta – može noga od stolca, može stolić za kavu, ali čak bi i prazna kartonska kutija poslužila, barem dok je blizanac o kome se radi ne bi previše opteretio, pa bi se urušila ili spljoštila. Djeca su u svakoj dobi sposobna uvaliti se u veličanstvene nevolje, ali u dobi od osam mjeseci, kad je puzanje odslužilo svoje, a hodanje još nije do kraja usvojeno oni su, bez sumnje, u zlatnom dobu za nevolje. Oko četiri sata poslije podne, Liz ih je stavila na pod da se igraju na sjajnoj krpici sunčeva svjetla. Nakon desetak minuta sigurnog puzanja i lelujavog ustajanja (ovo zadnje popraćeno je gromkim pobjedonosnim krikovima, za roditelje ili međusobno) William se podigao do ruba stolića. Ogledao se i desnom rukom izveo nekoliko bahatih gesta. Thada su te geste podsjetile na stari filmski žurnal koji prikazuje kako se Duce s balkona obraća svom pučanstvu. A onda je William zgrabio majčinu šalicu za čaj i uspio se zaliti talogom, prije no što se spotaknuo i tresnuo na stražnjicu. Čaj je, srećom, bio hladan, ali William nije ispuštao šalicu i uspio se ogrepsti dovoljno spretno da mu je donja usna malo prokrvarila. Počeo je zavijati. Wendy mu se odmah pridružila.

Liz ga podigne, pregleda, pogleda Thada, pa uzme malog gore da ga smiri i uredi. “Pripazi na princezu”, rekla je u prolazu,

“Hoću,” reče Thad, ali otkrio je, i ubrzo će ponovo otkriti, da u zlatnom dobu nevolja takva obećanja često vrlo malo znače. William je uspio pred nosom oteti šalicu Liz, a Thad je shvatio da će Wendy pasti s treće stepenice sekundu prekasno da bi mogao spriječiti pad.

Gledao je neki časopis – nije čitao nego ga samo tupo prelistavao, zirnuvši tu i tamo na neku fotografiju. Kad je završio, otišao je do velike pletene košare kraj kamina koja je služila kao usputno odlagalište novina, da ga vrati i uzme drugi. Wendy je puzala po podu, suze su bile zaboravljene prije nego su se potpuno sasušile na njenim bucmastim obraščićima. Proizvodila je zvukove, rm – rm – rm, što su oboje, puzeći, radili, zvuk zbog kojeg se Thad ponekad pitao ne povezuju li oni svako gibanje s automobilima i kamionima koje vide na TV. Čučnuo je, stavio časopis na vrh gomile u košari, prekopavao po ostalima i napokon izabrao, bez nekog posebnog razloga, mjesec dana stari Harper's. Shvati da se ponaša kao čovjek kod zubara, dok čeka vađenje zuba.

Okrenuo se, a Wendy je već bila na stepenicama. Dopuzala je do treće i sad se nesigurno dizala na noge, pridržavajući se za dršku između ograde i poda. Kad je pogledao, opazila ga je i počastila naročito samouvjerenim pokretom ruke i osmijehom. Od zamaha ruke njezino se bucmasto tijelo zanjihalo iznad male strmine.

“Isuse”, rekao je u pola glasa; naglo se uspravio, i vidio kako je ona zakoračila naprijed i ispustila prečku, “Wendy, nemoj!”

Gotovo je poletio preko sobe, i zamalo uspio. Ali, bio je trapav čovjek i jedno stopalo mu zapne za nogu naslonjača koji se prevrnuo, a Thad je zaplivao po podu. Wendy se stropoštala dolje, prema naprijed, uz kratki krik iznenađenja. Tijelo joj se u zraku lagano okrenulo. Zamahnuo je prema njoj, na koljenima, i promašio za dobrih pedesetak centimetara. Njena desna noga dohvati prvu stepenicu, a glavom uz prigušeni udarac udari o prekriveni pod dnevne sobe.

Vrisnula je, a on je još stigao pomisliti koliko je užasan dječji krik bola, a onda je zgrabio u naručje.

Odozgo, Liz vikne prestrašenim glasom: “Thad?” a onda začuje tapkanje njenih papuča, u trku niz hodnik.

Wendy je pokušala plakati. Njezin prvi bolni krik je iz njenih pluća istjerao sve do zadnjeg daha, i sad je nastupio paralizirajući, beskrajni trenutak dok se borila da oslobodi svoj grudni koš i udahne za sljedeći urlik. To će biti udarac za bubnjiće, kad se napokon prolomi. Ako se prolomi.

Držao je Wendy tjeskobno gledajući u njeno zgrčeno, zajapureno lice. Poprimilo je neku gotovo smeđu boju, osim jarkocrvene modrice na čelu. Bože, što ako se onesvijesti? Što ako se zaguši, ako ne uspije udahnuti i ispustiti krik zarobljen u tim malim plućima?

“Plači, dovraga!” izderao se na nju. Bože, to ljubičasto lice! Izbuljene, prestravljene oči! “Plači!”

“Thad!” Liz je sad već zvučala jako uplašeno, ali djelovala je, isto tako, i nekako vrlo udaljeno. U tih nekoliko beskrajno dugih sekundi između prvog Wendyinog vriska i borbe da ispusti drugi i tako nastavi disati, George Stark je po prvi put u posljednjih osam dana, potpuno iščezao iz Thadove svijesti. Wendy duboko, grčevito udahne i zaurla. Thad je, drhteći od olakšanja, priljubi uz svoje rame i počne je nježno gladiti po leđima, umirujući je.

Liz je kloparajući silazila niz stepenice. Sa strane, kao malu vreću, čvrsto je držala nemirnog Williama. “Što se dogodilo? Thad, je li čitava?”

“Da. Tresnula je s treće stepenice. Sad je u redu. Sad, kad plače. U prvi čas, kao... kao da se zakočila.” On se nesigurno osmjehne i Wendy zamijeni Williamom, koji je sada solidarno revao zajedno sa svojom sestrom.

“Nisi je pazio?” zapitala je Liz prijekorno. Bez razmišljanja je njihala bokovima svoje tijelo naprijed-natrag; zibala je Wendy kako bi je smirila.

“Jesam... ne. Išao sam po novine. I onda, bila je na stepenicama. Isto kao s Willom i šalicom. Kad se oni tako prokleto brzo... izmigolje. Je li njena glava u redu, što misliš? Udarila je u tepih, ali jako.”

Liz na trenutak odmakne Wendy od sebe, promotri modricu, pa je nježno poljubi. Wendyni jecaji su već gubili na snazi.

“Mislim da je u redu. Dan-dva će imati čvorugu, to je sve. Hvala Bogu za tepih. Ne optužujem ja tebe, Thad. Znam koliko su brzi. Samo sam... Osjećam se kao kad trebam dobiti mjesečnicu, samo što je to sad stalno tako.” Wendy je sad već samo šmrcala. U skladu s time, i William je počeo posustajati. Ispružio je ručicu i dohvatio sestrinu bijelu majicu. Ona se okrenula. Malo je zacičao, a onda joj počeo tepati. Njihovo tepanje je Thadu oduvijek zvučalo pomalo sablasno – kao neki strani jezik, malo ubrzan, tako da ga ne možeš prepoznati, a pogotovo ne razumijeti. Wendy se nasmiješi bratu, iako su iz njenih očiju i dalje lijevale suze i vlažile obraze. I ona je gukala i tepala, kao odgovor. U jednom trenu, izgledalo je kao da vode konverzaciju negdje u svom, drugima nedostupnom svijetu – svijetu blizanaca.

Wendy ispruži ruku i pogladi Williamovo rame. Pogledali su se i nastavili s tepanjem.

Jesi li dobro, mila moja?

Da, udarila sam se, Williame dušo, ali nije strašno.

Možda bi radije odustala od zabave kod Stradleyevih i ostala kod kuće, dušice?

Ne bih, ipak, ali lijepo od tebe što pitaš.

Sigurna si, zaista, draga moja Wendy?

Da, dragi moj Williame, ništa strašno se nije dogodilo premda se ozbiljno bojim da imam jedno govno u pelenama.

Oh, draga moja, kako je to ZAMORNO, zaista!

Thad se kratko osmjehne, a onda pogleda Wendynu nogu. “To će poplaviti,” rekao je. “Zapravo, već je počelo.”

Liz ga počasti smiješkom. “Zacijelit će,” rekla je ona. “I neće biti posljednja.”

Thad se nagne i poljubi Wendy u vrh nosa, razmišljajući kako brzo i silovito navale ovakve oluje – nepune tri minute ranije on se bojao da bi mogla umrijeti od nedostatka kisika – i kako se onda brzo smire.

“Ne, neće,” složio se on. “Tako je. Božja volja.”

3

Kad su se blizanci probudili u sedam sati te večeri, nakon poslijepodnevnog sna, modrica na Wendyinom bedru postala je tamno purpurna. Bila je čudnog, prepoznatljivog oblika gljive.

“Thad”, uzviknula je Liz previjajući Williama. “Pogledaj ovo.”

Thad je skinuo pelenu, vlažnu, ne potpuno mokru i bacio je u kantu s naznakom NJENO. Donio je svoju golu kćerkicu do stola za previjanje svoga sina da bi pogledao to što mu je Liz htjela pokazati. Pogledao je Williama i razrogačio oči.

“Što misliš?” ona tiho upita. “Zar to nije čudno, ha?”

Thad je dugo gledao Williama. “Aha” reče on, konačno. “Prilično čudno.”

Njihov sin se koprcao i ona ga je, svojom rukom preko njegovih prsa, zadržavala na stolu. Naglo se okrenula prema Thadu. “Nije ti dobro?”

“Sve je u redu,” rekao je Thad. Začudio se koliko je sam sebi smireno zvučao. Veliko bijelo svjetlo kao da je utrnulo, ne pred njegovim očima, kao signalna raketa, nego iza njih. Odjednom, učini mu se da je shvatio ono o pticama – barem malo – i što je sljedeći korak. Shvatio je, jednostavno, pogledavši svog sina, modricu na njegovoj nozi identičnu po obliku, boji i mjestu onoj na Wendynoj nozi. Kad je Will ščepao Lizinu šalicu i prolio čaj po sebi, bubnuo je stražnjicom o pod. Koliko je Thad znao, William nije uopće povrijedio nogu. A ipak, bila je tu – solidarna modrica na njegovom desnom bedru, skoro gljivastog oblika.

“Dobro ti je, siguran si?” Liz je bila uporna.

“Oni i modrice dijele,” rekao je, pogledavši na Williamovu nogu.

“Thad?”

“Ma, dobro sam”, reče on i usnama dotakne njen obraz. “Idemo obući Psihu i Somatika, može?”

Iz nje provali smijeh. “Thad, ti si lud”, rekla je.

On joj se nasmiješi. Bio je to pomalo čudan, odsutan osmijeh. “Aha,” reče on. “Lud sto gradi.”

Vratio je Wendy na njezino mjesto i nastavio je prematati.

OSAMNAEST

AUTOMATSKO PISANJE

1

Čekao je dok Liz nije otišla na spavanje i tek onda krenuo u svoju radnu sobu. Putem je zastao načas pred vratima njihove spavaće sobe, osluškujući pravilnu plimu i oseku njezina disanja i uvjerio se da je zaspala. Uopće nije bio siguran da će mu uspjeti ono što će pokušati ali, ako uspije, moglo bi biti opasno. Krajnje opasno.

Njegova radna soba bila je velika prostorija – renovirano potkrovlje – podijeljena u dva dijela: “čitaonica” s knjigama, trosjedom, naslonjačem i indirektnom rasvjetom i, na drugom kraju izdužene sobe, njegov radni prostor. Ovdje je dominirao staromodni pisaći stol bez ikakvog ukrasa koji bi ublažavao njegovu upadljivu ružnoću. To je bio izgrebani, nagrđeni, isključivo uporabni komad namještaja. Thad ga je imao od dvadeset šeste godine, a Liz je znala pričati ljudima da ga on ne da jer potajno vjeruje kako je taj stol njegov privatni magični izvor riječi. Dok je to pričala, oboje bi se smješkali kao da to, zaista, smatraju šalom.

Iznad tog dinosaura visile su tri svjetiljke sa staklenim zaslonima i kad bi Thad, kao sada, upalio samo te svjetiljke, stol je zbog oštrih, isprepletenih krugova svjetla koje su bacale na neurednu plohu, izgledao kao da će se tu odigrati partija nekog čudnog biljara. Nije se moglo pogoditi kakva bi mogla biti pravila igre na ovako složenoj površini, ali te noći, nakon što je Wendy pala, napeti izraz Thadova lica uvjerio bi promatrača da će se tu igrati na velike uloge, ma kakva pravila bila.

Thad bi se s time zasigurno složio. Uostalom, trebalo mu je više od dvadesetčetiri sata da skupi hrabrost za ovo.

Pogledao je na trenutak u Remington Standard, nejasnu izbočinu pod zaštitnom navlakom i čeličnom ručkom valjka koja je, s lijeve strane, provirivala kao podignuti palac autostopera. Sjeo je, malo zabubnjao prstima po rubu stola i otvorio ladicu slijeva.

Bila je široka i duboka. Izvadio je svoj dnevnik i ladicu izvukao do kraja. Vrč, u kome je držao svoje Berolke, otkotrljao se u dubinu rasipajući usput pisaljke. Izvadio je vrč, stavio ga na uobičajeno mjesto pa skupio pisaljke i vratio ih unutra.

Zatvorio je ladicu i pogledao vrč. Gurnuo ga je u ladicu nakon onog prvog pomračenja, kad je s jednom Black Beauty ispisao VRAPCI PONOVO LETE po rukopisu Zlatnog psa. Nije ih više namjeravao koristiti, nikada... a ipak, nekoliko noći ranije igrao se s jednom, i evo ih opet, tu gdje su stajale već deset i više godina, dok je Stark živio s njim, živio u njemu. U dugim razdobljima, Stark bi šutio, kao da ga i nije bilo. A onda bi bljesnula neka ideja, i prepredeni stari George iskočio bi iz njegove glave kao mahniti lutan iz kutije. Ka-POP! Eto mene, Thad! Idemo, stari moj! Uskači u sedlo!

I svaki dan, desetak mjeseci nakon toga, Stark bi iskakao točno u deset sati, uključujući i vikende. Iskočio bi, zgrabio jednu Berolku, i počeo ispisivati svoje sumanute gluposti – gluposti koje su plaćale ono što Thadov vlastiti rad nije mogao. A onda bi knjiga bila gotova i George bi ponovo iščezao, kao onaj ludi starac koji je preo slamu u zlato za Rapunzel.

Thad uzme pisaljku, pogleda otiske zubi lagano utisnute u drveni valjak, a onda je ubaci nazad u vrč. Proizvela je jedan mali klik!

“Moja tamna polovica,” promrmljao je.

Ali, je li George Stark njegov? Je li ikada bio njegov? Osim u pomračenju, ili transu, ili što je to već bilo, otkad je ispisao Kraj na dnu zadnje stranice posljednjeg Starkovog romana Jašući u Babilon, on nije ni jednu od tih olovaka ni dotaknuo, čak ni za svoje bilješke.

Uostalom, nije ih ni imao za što koristiti; to su bile Starkove olovke, a George Stark je mrtav... ili je, barem, on je tako mislio. Očekivao je da će ih, jednoga dana, i baciti.

Ali sad je, izgleda, opet imao namjenu za njih.

Posegnuo je u široki otvor vrča pa naglo povukao ruku, kao od ruba vrele peći koja gori postojanim, nedodirljivim plamenom.

Ne još.

Uzeo je Scripto kemijsku iz džepa svoje košulje, otvorio dnevnik, skinuo poklopac s pisaljke, malo oklijevao i onda, napokon, napisao.

Ako William plače, plače i Wendy. Ali, ustanovio sam da je veza među njima još jača i dublja od toga. Jučer je Wendy pala niz stepenice i zaradila modricu, koja izgleda kao velika purpurna gljiva. Kad su se blizanci probudili, i William je imao modricu. Na istom mjestu, istog oblika.

Thad je prešao u intervju sa samim sobom, karakterističan stil za dobar dio njegovog dnevnika. Pišući tako, shvatio je da baš ova navika – ovakav način traganja za onim što stvarno misli – upućuje na još jedan oblik dvojnosti... ili je to možda samo još jedan vid istog raskola u njegovom umu i duhu, i suštinske i misteriozne stvari.

Pitanje: Kad bi snimili modrice na nogama moje djece pa ih preklopili, bi li to izgledalo kao jedna slika?

Odgovor: Da, mislim da bi. Mislim da je to kao otisci prstiju. Kao otisci glasa.

Thad je neko vrijeme nijemo sjedio, lupkajući krajem pisaljke po stranici svoga dnevnika. Onda se nagnuo i počeo pisati brže.

Pitanje: ZNA li William da ima modricu?

Odgovor: Ne. Mislim da ne zna.

Pitanje: Znam li ja što su vrapci, ili što oni znače?

Odgovor: Ne.

Pitanje: Ali ja znam da vrapci POSTOJE. Toliko znam, zar ne? Što god mislio Alan Pangborn ili bilo tko drugi, ja znam da vrapci POSTOJE i znam da oni ponovo lete, zar ne?

Odgovor: Da.

Pisaljka je sada letjela po stranici. Mjesecima već nije pisao tako brzo i tako sigurno.

Pitanje: Zna li Stark da vrapci postoje?

Odgovor: Ne. Rekao je da ne zna i ja mu vjerujem.

Pitanje: Jesam li ja SIGURAN da mu vjerujem?

Opet je zastao nakratko, a onda zapisao:

Stark zna da postoji NEŠTO. Ali i William sigurno zna – ako ima modricu na nozi, mora osjećati bol. Ali tu modricu mu je dala Wendy kad je pala niz stepenice. William zna samo to da ima bolno mjesto.

Pitanje: Zna li Stark da ima bolno mjesto? Ranjivo mjesto?

Odgovor: Da. Mislim da zna.

Pitanje: Jesu li ptice moje?

Odgovor: Da.

Pitanje: Znači li to da on, kad je na Miriaminom i na Clawsonovom zidu napisao VRAPCI PONOVO LETE nije znao što radi i da se poslije nije sjećao?

Odgovor: Da.

Pitanje: Tko je pisao o vrapcima? Tko je to napisao krvlju?

Odgovor: Onaj koji zna. Onaj kojem vrapci pripadaju.

Pitanje: Tko je taj koji zna? Tko je taj koji ima vrapce?

Odgovor: Ja sam onaj koji zna. Ja sam onaj koji ih ima.

Pitanje: Jesam li ja bio tamo? Jesam li bio tamo kad ih je on ubio?

Opet na kratko zastane. Da, zapisao je i dodao: Ne. I jesam i nisam. Nisam imao pomračenja kad je Stark ubio Homera Gamachea ni Clawsona, barem koliko se sjećam. Mislim da to što ja znam... to što VIDIM... postaje sve jače.

Pitanje: Vidi li on tebe?

Odgovor: Ne znam. Ali...

“Vidi me, sigurno,” promrmljao je Thad.

Napisao je: On me poznaje, sigurno. On me vidi, sigurno. Mora biti tako. Ako je on stvarno NAPISAO te romane, poznaje me već dugo. A ono što on zna, ono što on vidi, isto tako, postaje jače. Sva ona oprema za praćenje i prisluškivanje prepredenog starog Georgea nije ni malo zabrinula, je li tako? Ne – naravno. Jer je prepredeni stari George znao da će biti tamo. Ne možeš skoro deset godina pisati krimiće a da takve stvari ne opažaš. To je jedan razlog. Ali onaj drugi još je bolji, zar ne? Kad je htio sa mnom razgovarati, privatno, znao je točno gdje ću biti i kako će me ščepati, zar ne?

Da. Stark ga je zvao kući kad je htio da ga čuju, a kad nije htio, u Dave's Market. Zašto je u prvom slučaju htio da ga čuju? Jer je za policiju koja će ga, znao je, prisluškivati, imao poruku – da on nije George Stark i zna da nije... i da je gotov s ubijanjem, i ne progoni Thada i Thadovu obitelj. A bio je još jedan razlog.

Htio je da Thad vidi otiske glasa koje će oni, znao je, izraditi. Znao je da policija neće povjerovati u ono što dokazuju, ma kako nepobitno izgledalo... ali Thad hoće.

Pitanje: Kako je znao gdje ću se ja nalaziti?

A to je bilo jako dobro pitanje, zar ne? Kao i pitanje kako dva različita čovjeka mogu imati iste otiske prstiju i otiske glasa i kako dvije bebe mogu imati iste modrice... posebno kad se samo jedna beba stvarno udarila u nogu.

Samo, znao je da su slične misterije dobro dokumentirane i prihvaćene, barem kad se radi o blizancima; među identičnim blizancima ta je povezanost još sablasnija. Bio je jedan članak o tome u nekom časopisu, prije otprilike godinu dana. Zbog svojih blizanaca, Thad je taj članak vrlo pažljivo pročitao.

Zabilježen je slučaj identičnih blizanaca koji su živjeli na dva suprotna kraja kontinenta – međutim, kad je jedan od njih slomio lijevu nogu onaj drugi je trpio neizdržive bolove u svojoj lijevoj nozi, iako uopće nije znao što se dogodilo njegovom bratu. Pa slučaj identičnih djevojčica koje su razvile svoj vlastiti jezik, kojeg nitko drugi na svijetu nije razumio. Te dvije djevojčice, usprkos identičnom visokom kvocijentu inteligencije nikada nisu naučile engleski. Što će im engleski? Imale su jedna drugu... I, pisalo je tamo, postojali su blizanci, razdvojeni od rođenja, koji su se ponovo našli kao odrasli i ustanovili da su se oženili istoga dana iste godine sa ženama istog imena i napadno sličnog izgleda. Štoviše, oba su para svojim prvorođenim sinovima dali ime Robert. Oba su Roberta rođena istog mjeseca iste godine.

Pola i pola.

Križ – kraž.

Pravo – krivo.

“Noć i dan, misle kao jedan,” promrmljao je Thad. Spustio je ruku i zaokružio prethodno zapisano pitanje:

Pitanje: Kako je znao gdje ću ja biti?

Napisao je ispod toga:

Odgovor: Zato što vrapci ponovo lete. Zato što smo mi blizanci.

Otvorio je novu stranicu svoga dnevnika i odložio pisaljku. Uz snažno udaranje srca, kože sleđene od straha, ispruži drhtavu desnu ruku i iz vrča izvuče jednu Berolku. Kao da gori u njegovoj ruci, tihim i neugodnim plamenom.

Vrijeme da se krene na posao.

Thad Beaumont se nagne nad praznim listom papira, zastane, i onda na vrhu stranice velikim slovima napiše: VRAPCI PONOVO LETE.

2

Što je točno, htio učiniti s tom olovkom?

I to je znao. Pokušao je odgovoriti na posljednje pitanje, toliko očito da ga nije trebao ni zapisati: Može li on svjesno izazvati stanje transa? Može li on natjerati vrapce da polete?

Ideja je odgovarala jednom obliku psihičkog kontakta o kome je čitao ali nikada nije vidio na djelu: automatsko pisanje. Osoba koja ovom metodom pokušava stupiti u vezu s dušom umrlog (ili živog) čovjeka, olovku ili kemijsku drži labavo u ruci, vrškom oslonjenu na prazan list papira i jednostavno čeka da je duh – nedvojbeno, igra riječima – ponese. Thad je čitao da se automatsko pisanje, koje se može izvesti i uz pomoć spiritističke ploče sa slovima, često koristi kao svojevrsna zabava, društvena igra, i da to može biti izuzetno opasno – da onaj tko to izvodi postaje podložan nekoj vrsti opsjednutosti.

Kad je to pročitao, Thad nije povjerovao, ali ni odbacio cijelu stvar; njemu je to izgledalo jednako strano koliko i obožavanje paganskih idola ili ublažavanje glavobolja trepanacijom glave. Sada je to, izgleda, imalo svoju tvrdu logiku. Samo, on bi trebao prizivati vrapce.

Zamišljao ih je. Pokušao je prizvati sliku svih ptica, tisuće tih ptica kako sjede na vrhu krovova, na telefonskim žicama pod blagim proljetnim nebom, čekajući telepatski signal za polijetanje.

I slika se pojavi... ali bila je plošna i nestvarna, mentalna slikarija bez imalo života. Uvijek je bilo tako kad je počinjao pisati – suha i sterilna vježba. Ne, još gore. Početak je za njega uvijek bio nešto pomalo opsceno, kao 'filmski' poljubac s lešom.

Ali, naučio je – ako ustraje, ako nastavi jednostavno redati riječi na papiru, uključi se i nešto drugo, nešto divno i užasno. Riječi kao jedinke počinju iščezavati. Dotad ukočeni i beživotni likovi počnu se razgibavati, kao da ih je u nekom malom ormaru držao cijelu noć zatvorene, pa moraju zagrijati mišiće prije no što će započeti svoje složene plesove. Nešto se počne događati u njegovom mozgu: gotovo može osjetiti kako se tamo mijenja oblik električnih valova, gubi svoj disciplinirani poredak, pretvarajući se u meko, opušteno ušće snoviđenja.

Thad je sada sjedio nadvijen nad svojim dnevnikom, s olovkom u ruci i pokušao je to izazvati. Kako su sekunde protjecale a ništa se nije događalo, on se sve gluplje osjećao.

Padne mu napamet jedna rečenica iz crtica Rocky and Bullwinkle i nije ga napuštala: Eenie-meenie-chili-grahić, sad će nam se javit duhić! Što će, za ime Božje, reći Liz ako se pojavi i pita ga što radi ovdje s olovkom u ruci i praznim listom papira pred sobom, nekoliko minuta prije ponoći? Da pokušava nacrtati zeku na milimetarskom papiru i zaraditi stipendiju za Famous Artist School u New Havenu? Vraga, pa on nije čak ni imao takvog papira.

Htio je vratiti olovku, ali zastane. Malo se okrenuo u stolcu, i sad je s lijeve strane stola vidio prozor.

Tamo je, na prozorskoj dasci, sjedila ptica i gledala ga sjajnim crnim očima. Bio je to vrabac.

A onda je stigao još jedan. I još jedan.

“O moj Bože”, reče on, drhtavim, nesigurnim glasom. Nikada ovako nije bio uplašen... i, odjednom, obuzme ga opet onaj osjećaj odlaženja. Kao što je bilo dok je razgovarao sa Starkom, samo, sada je bilo jače, mnogo jače.

Sletio je još jedan vrabac; gurao se s ostalima za mjesto, a iza njih, ugledao je čitav niz tih ptica na vrhu garaže u kojoj su držali alat za travnjak i Lizin auto. Starinski vjetrokaz na zabatu garaže bio ih je prepun; ljuljao se pod njihovom težinom.

“O moj Bože”, ponovio je, i čuo svoj glas miljama daleko, glas ispunjen užasom i strašnim čuđenjem. “O moj Bože, stvarni su – ti vrapci su stvarni.”

U svim svojim fantazijama, ovako nešto ne bi ni naslutio... ali, nije bilo vremena za razmišljanje, ni uma koji bi razmišljao. Njegova radna soba iznenada je nestala, a na njenom mjestu on ugleda Ridgeway, naselje u Bergenfieldu, gdje je odrastao. Nijem i pust kao kuća u njegovim noćnim morama sa Starkom; našao se pred nijemim predgrađem u jednom mrtvom svijetu.

Nije, ipak, bio posve mrtav, jer je krov svake kuće bio prekriven cvrkutavim vrapcima. Svaka televizijska antena. Svako drvo bilo ih je prepuno. Čučali su na svakoj telefonskoj žici. Sjedili su na krovu svakog automobila, na plavom poštanskom sandučiću što stoji na uglu Duke Street i Malborough Lane i na rešetki za bicikle ispred dućana gdje je, kao mali, kupovao mlijeko za majku.

Svijet je bio prepun vrabaca koji su iščekivali zapovijed da polete.

Thad Beaumont klone u stolac, rijetka pjena izbije mu na kutovima usana, stopala se nekontrolirano zatrzaju; svi prozori njegove radne sobe sad su bili puni vrabaca, gledali su ga kao neki čudni leteći promatrači. On ispusti dug, krkljajući zvuk. Zakoluta očima, pokazujući izbuljene, sjajne bjeloočnice.

Olovka dotakne list papira i počne pisati.

bilo je naškrabano na vrhu stranice. Olovka preskoči dva retka, napravi znak uvlačenja, karakterističan za svaki Starkov novi paragraf i napiše:

Vrapci su poletjeli.

Svi odjednom, poletjeli su, oni iz nekadašnjeg Bergenfielda u njegovoj glavi i oni pred njegovom kućom u Ludlowu... oni stvarni. Letjeli su u dva neba: bijelo proljetno nebo godine 1960. i mračno ljetno nebo godine 1988.

Poletjeli su i nestali u ogromnom, šumnom zamahu krila.

Thad se uspravi... ali olovka je i dalje vukla njegovu prikovanu ruku. Olovka je pisala sama.

Uspio sam, pomislio je omamljeno, otirući lijevom rukom pjenu i slinu s usana i brade. Uspio sam... i, Bože, da sam bar odustao. ŠTO je ovo?

Zurio je u riječi koje su izvirale ispod njegove šake; osjećao je puls u grlu, brz i jak, tako mu je snažno tuklo srce. Rečenice što su se prosipale duž plavih linija bile su ispisane njegovim rukopisom – ali, svi su Starkovi romani napisani njegovom rukom. S istim otiscima prstiju, istim odabirom cigareta, i potpuno istim glasovnim karakteristikama, čudno bi bilo da je rukopis nečiji tuđi, pomislio je.

Njegov rukopis, isti kao uvijek, ali, odakle riječi dolaze? Iz njegove glave ne, to je bilo jasno; tamo sada nema ničega osim užasa i glasne, neukrotive smetenosti. Više nije osjećao šaku. Kao da mu desna ruka završava nekoliko centimetara iznad šake. Nije bilo čak ni blagog osjećaja pritiska u njegovim prstima, iako, vidio je, Berolku drži toliko čvrsto da su mu kažiprst i palac pobijelili na jagodicama. Kao da je dobio dobru dozu novokaina.

Stigao je do dna prve stranice. Njegova bezosjetilna ruka okrene taj list, njegov bezosjetilni dlan pritisne spoj na koricama dnevnika, izravnavajući stranicu, i ponovo počne pisati.

Thad, sve užasnutiji, shvati da čita prikaz ubojstva Miriam Cowley... a ovog puta to nije bila zbrkana kupusara od riječi, nego koherentan, okrutan iskaz čovjeka koji je, na svoj grozni način, izuzetno uspješan pisac – toliko uspješan da su milijuni ljudi kupovali njegova djela.

Dokumentaristički debi Georgea Starka, s mučninom pomisli Thad.

Ostvario je doslovno sve što je htio: ostvario je kontakt, uvukao se nekako u Starkov mozak, kao što se i Stark nekako uvukao u njegov. Ali tko bi mogao i pomisliti kakve će čudovišne, neznane sile pritom dotaknuti? Tko je mogao i pretpostaviti? Vrapci – i spoznaja da su stvarni – to je bilo gadno, ali ovo je još gore. Činilo mu se da su olovka i papir vreli na dodir? Nikakvo čudo. Mozak tog čovjeka je jedna jebena talionica.

A sada – Isuse! Evo ga opet! Izvire pod njegovim vlastitim prstima! Isuse Kriste!

Što je, George? Gubiš svoje lijepe misli?

Nije čudo da je ovo na trenutak zaustavilo okrutnog pasjeg sina. Ako je stvarno bilo baš ovako, onda je Stark izgovorio tu istu rečenicu prije nego što je ubio Miriam.

Ja sam bio uključen u njegov um dok je ubijao – JA. Zato sam i izgovorio tu istu rečenicu u onom razgovoru iz dućana.

Evo, Stark prisiljava Miriam da nazove Thada, uzeo je broj iz njenog adresara umjesto nje, jer je ona bila isuviše prestravljena da bi se sjetila iako je bilo tjedana kad ga je nazivala po pet-šest puta. Ta zaboravnost i Starkovo razumijevanje te zaboravnosti; grozno i sasvim u skladu, smatrao je Thad. A sada, Stark je isukao svoju britvu da...

Ali to nije htio čitati, i neće. Povukao je ruku, pomaknuvši i svoju odrvenjenu šaku, kao da diže olovni uteg. Kad se prekinuo dodir olovke i papira, istog trena osjet preplavi njegovu šaku. Zgrčeni mišići, u kažiprstu tupa bol; valjak olovke je ostavio udubinu koja se sada zacrvenjela.

Spustio je pogled na ispisanu stranicu, pun užasa i nekog tupog čuđenja. Na sve bi prije pristao nego da spusti olovku i ponovo zatvori taj izopačeni spoj između sebe i Starka... ali on se nije u ovo upustio da bi čitao Starkov vlastoručni izvještaj o ubojstvu Miriam Cowley, zar ne? A ako se ptice vrate?

Ali neće. Ptice su odradile svoj posao. Veza koju je uspostavio bila je još potpuna i djelotvorna. Thad nije mogao objasniti kako to zna, ali znao je.

Gdje si, George? pomislio je. Kako to da te ne osjećam? Je li to zato što si nesvjestan mog prisustva koliko i ja tvoga? Ili nešto drugo? GDJE si, bogamu?

Zadržavao je misao u svijesti i pokušao je predočiti kao sjajni neonski natpis. A onda ponovo zgrabi olovku i spusti je prema dnevniku.

Kako je vrh olovke dotaknuo papir, njegova ruka se ponovo podigne i okrene na praznu stranu. Dlan je izravnao okre-

nuti list kao i prije. A onda se olovka vratila na papir i napisala:

Posvuda je isto. Prepoznao je najprije tu rečenicu, a zatim cijeli citat. Bilo je to iz prvog poglavlja Starkovog prvog romana, Tako to radi Machine.

Ovog se puta olovka zaustavila svojom voljom. On podigne olovku i pogleda ispisane riječi, hladne i oštre. Osim, možda, kod kuće. A to ću znati kad stignem tamo.

U Tako to radi Machine “kod kuće” je bilo Flatbush Avenue, gdje je Alexis Machine proveo djetinjstvo čisteći bilijarski lokal svoga bolesnog oca alkoholičara. Ali, gdje je “kod kuće” u ovoj priči?

Gdje je dom?, uputi misao na olovku i polako je opet spusti na papir. Olovka brzo proizvede niz savijenih “emova”. Stala je, pa ponovo krenula.

ispod ptica je napisala olovka.

Igra riječima. Znači li išta? Postoji li veza još, ili si on sada samo umišlja? Ptice nije umislio, a nije umislio ni onaj prvi mahniti napad pisanja, znao je, ali osjećaj vreline i grčevitosti kao da je popustio. Njegova šaka je i dalje bila ukočena, ali koliko je stiskao olovku – žestoko, sudeći po tragu na rubu prsta – moglo bi biti s time u vezi. Nije li u istom onom članku pročitao da ljude, u većini slučajeva, ne vode duhovi, nego njihove podsvjesne misli i želje.

Dom je gdje se počinje. Ako je to još uvijek George Stark, i ako ova igra riječima ima nekog smisla, to znači ovdje, u ovoj kući, zar ne? Jer, George Stark je ovdje rođen.

Iznenada mu u svijest dopluta onaj prokleti članak iz časopisa People.

“Uvukao sam list papira u pisaći stroj... a zatim ga izvukao. Ja sam sve svoje knjige natipkao, ali George Stark očito nije bio sklon pisaćim strojevima. Možda zato što u betonskim hotelima u kojima je on odležao nisu davali satove tipkanja.”

Zgodno. Vrlo zgodno. Samo, to nije u bliskoj vezi sa činjenicama, je li tako? Nije prvi put da je Thad ispričao priču u krhkoj vezi s istinom, a pretpostavljao je, neće biti ni zadnji – naravno, ako ovo preživi. Nije to bilo doslovno laganje; čak ni uljepšavanje istine, strogo rečeno. To je bilo gotovo podsvjesno literariziranje vlastitog života, a Thad nije znao ni jednog pisca romana ili kratkih priča koji to nije radio. Ne radi se to zato da bi se prikazali u boljem svjetlu nego što smo zaista u određenoj situaciji bili; ponekad se i to događalo, ali isto se moglo dogoditi da ispričate priču u kojoj bi sebe prikazali smiješno glupima ili u lošem svjetlu. Koji je ono film gdje novinar kaže: “Ako možete birati između istine i legende, objavite legendu”? Čovjek koji je ubio Liberty Valancea, možda. To možda znači nikakvo i nemoralno izvještavanje, ali zasigurno znači sjajnu literaturu. Pretakanje fikcije u osobni život pisca, to je, izgleda, neizbježna popratna pojava pripovijedanja – kao žuljevi na prstima od sviranja gitare, ili kronični kašalj od dugogodišnjeg pušenja.

Činjenice o Starkovu rođenju zapravo se dosta razlikuju od priče iz časopisa. Nije bilo nikakve mistične odluke da se Starkovi romani pišu rukom, iako je to s vremenom preraslo u svojevrsni ritual. A kad se radi o ritualu, pisci su praznovjerni koliko i profesionalni sportaši. Igrači bejzbola ponekad danima nose iste čarape ili se obavezno prekriže kada stupaju na mjesto bacača; pisci, kad jednom uspiju, mogu ponavljati iste obrasce dok se ne pretvore u ritual u nastojanju da se zaštite od literarnog ekvivalenta promašenog bacanja... znanog kao autorska blokada.

Starkova navika da svoje romane piše rukom nastala je naprosto zato što je Thad zaboravio ponijeti nove vrpce u vikendicu u Castle Rocku. Nije imao vrpce, a ideja je bila previše primamljiva i svježa da bi čekao, i tako je rovao po ladicama malog pisaćeg stola dok nije pronašao bilježnicu i nekoliko olovaka i...

To smo ljeto mnogo kasnije otišli na jezero jer sam ja predavao na trotjednom seminaru – kako se to zvalo? Kreativni modusi. Idiotarija. Bio je kraj lipnja, i ja sam, sjećam se, otišao gore u radnu sobu i vidio da nema nijedne vrpce. Da, sjećam se kako je Liz prigovarala jer nije bilo čak ni kave...

Dom je gdje se počinje.

U razgovoru s Mikeom Donaldsonom, momkom iz People časopisa, pričajući poluizmišljenu priču o genezi Georgea Starka, on je prebacio mjesto radnje u ovu kuću, ovdje u Ludlow, bez razmišljanja-jer, pretpostavljao je, uglavnom je u Ludlowu pisao i potpuno je normalno da se radnja odvija ovdje – naročito, ako sam određuješ mjesto radnje, smišljaš, kao kad pišeš neku fikciju. Ali, George Stark nije ovdje debitirao; nije ovdje prvi put Thadovim očima provirio u svijet, iako je tu Thad napisao većinu djela, i svojih i kao Stark, i ovdje su oni proveli glavninu svojih dvojnih života.

Dom je gdje se počinje.

U ovom slučaju, to će biti Castle Rock, a tamo se nalazi i groblje Homeland. Groblje Homeland, na kome se, bez obzira na mišljenje Alana Pangborna, po Thadovom uvjerenju George Stark prvi put pojavio u svojoj ubistvenoj fizičkoj inkarnaciji, prije otprilike dva tjedna.

A onda je, kao da je to najprirodnije (a po svemu sudeći, moglo je i biti) uslijedilo to drugo pitanje, pojavilo se tako spontano a bilo je tako temeljno, da je čuo samoga sebe kako ga mrmljajući izgovara kao kakav stidljivi obožavatelj na 'čaju i razgovoru' sa piscem: “Zašto želiš opet pisati?”

Spustio je ruku, sve dok vrh olovke nije dotakao papir. Opet ga preplavi ona odrvenjenost; kao da je uronio šaku u mlaz vrlo hladne, vrlo bistre vode.

I opet se ruka najprije podigla i okrenula novu, čistu stranicu njegovog dnevnika. Ponovo se spustila i poravnala stranicu... ali ovog puta pisanje nije odmah počelo. Thad je imao vremena pomisliti da se kontakt, ma kakav bio, usprkos bezosjetilnosti, ipak prekinuo, a onda se olovka trznula u njegovoj ruci, kao da je živa... ali teško ranjena. Poskočila je, nacrtala nešto slično rastegnutom zarezu, poskočila ponovo, napravila povlaku i onda napisala

prije no što se smirila polako, kao zahuktali stroj.

Da. Znaš napisati svoje ime. I vrapce možeš poricati. Ali zašto želiš opet pisati? Zašto je to tako važno? Dovoljno važno da ubijaš ljude?

napisala je olovka.

“Što hoćeš reći?” Thad je promucao, ali u glavi je osjetio prasak lude nade. Može li zaista biti tako jednostavno?

Moglo bi, pomislio je, naročito za pisca koji, zapravo, uopće ne postoji. Isuse, bilo je dovoljno pravih pisaca koji nisu mogli opstati ako ne pišu, ili su mislili da ne mogu... a kod ljudi kao što je bio Ernest Hemingway, to je zaista postalo jedno te isto, zar ne?

Olovka zadrhti, a onda povuče dugu, neravnu crtu ispod zadnje poruke. Bila je neobično slična otisku glasa.

“Daj,” mrmljao je Thad. “Kog đavla hoćeš reći?”

napisala je olovka. Slova su bila nesigurna, zgrčena. Olovka je poskakivala i podrhtavala u njegovim voštano blijedim prstima. Ako pritisnem još malo jače, pomisli Thad, puknut će.

Iznenada, njegova ruka poleti uvis. Istodobno, njegovi odrvenjeli prsti zavrte olovku spretnošću mađioničara koji izvodi trik s kartama, i umjesto da je drži prstima pri dnu valjka, stezao je olovku u šaci, kao nož.

Spustio je olovku – Stark je spustio olovku – i iznenada, ona se zarije u meso između palca i kažiprsta lijeve ruke. Grafitni vršak, zatupljen Starkovim pisanjem, prošao je gotovo do kraja. Olovka se slomi. Svijetla lokvica krvi punila je udubljenje koje je olovka ostavila u njegovom mesu, i odjednom, sila koja ga je držala, iščezne. Vrela bol prokulja iz njegove, na stol položene ruke, iz koje je stršala olovka.

Thad zabaci glavu i stisne zube jedva zaustavivši bolni urlik.

3

Kad se uspio pokrenuti, otišao je u malu kupaonicu uz radnu sobu i pod oštrim neonskim svjetlom pokušao pregledati ranu na svojoj užasno bolnoj ruci. Rana je izgledala kao prostrelna – savršeno okrugla rupa obrubljena užarenom crnom mrljom. A ta mrlja je izgledala kao barut, ne kao grafit. Okrenuo je ruku i na dlanu ugledao svijetlo crvenu točku, veličine uboda iglom. Vrh olovke.

Samo toliko, i prošla bi skroz, pomisli Thad.

Hladnom vodom je ispirao ruku i ranu na njoj, sve dok mu se ruka nije ukočila, a onda iz ormarića izvadio bočicu peroksida. Lijevom šakom nije mogao držati bočicu, pa ju je pritisnuo uz tijelo cijelom rukom, da skine poklopac. A onda je izlio tekućinu u rupu na ruci, promatrajući kako se bijelo pjeni i stiskao zube od boli.

Vratio je peroksid u ormarić pa počeo vaditi bočice s lijekovima, jednu za drugom, proučavajući njihove etikete. Nakon pada na skijaškom cross-countryju prošle godine, imao je jake bolove u leđima pa mu je dobri stari doktor Hume prepisao Percodan. Uzeo je samo nekoliko; otkrio je da mu razaraju redovni san i otežavaju pisanje.

Pronašao je, na kraju, plastičnu ampulu skrivenu iza limenke Barbasol kreme za brijanje stare barem tisuću godina. Zubima je s te ampule odvrnuo poklopac i jednu tabletu istresao na rub umivaonika. Razmišljao je o još jednoj, ali je odustao. Bile su jake.

A možda su pokvarene. Mogao bi ovu ludo zabavnu noć završiti s dobrim grčevima i jednom vožnjom u bolnicu – što kažeš na to ?

No, odlučio je iskušati sreću. Nije drugo ni mogao – bol je bila strašna, neopisiva. A što se tiče bolnice... pogledao je još jednom ranu na ruci i pomislio: Vjerojatno bih trebao otići da mi to pogledaju, ali ni govora, neću. Zadnjih dana me dovoljno ljudi gledalo kao da sam lud, za čitav život dovoljno.

Zgrabio je još četiri Percodana, strpao ih u džep hlača pa ampulu vratio u ormarić. A onda je ranu pokrio flasterom. Jednu rupu je začepio. Kad vidiš taj mali plastični kružić, pomislio je on, ne bi mogao pogoditi koliko to boli. Namjestio mi je stupicu. Stupicu u svom umu, a ja sam uletio ravno unutra.

Zaista je tako bilo? To Thad nije znao, nije bio siguran, ali znao je jedno: nije htio reprizu te predstave.

4

Kad je ponovo stekao vlast nad sobom – ili približno tome – Thad je spremio svoj dnevnik u ladicu, ugasio svjetla u radnoj sobi i spustio se na drugi kat. Zastao je na stepeništu, na tren osluškujući. Blizanci su bili tihi. Kao i Liz.

Percodan očito još nije bio prestar; počeo je djelovati i bol u Thadovoj ruci malo je popustila. Kad bi nehotice stegao šaku, potmula bol je prerasla u urlik, ali on je bio pažljiv i nije bilo tako strašno.

Ali, dečko moj, to će boljeti i ujutro... i što ćeš reći Liz?

Nije znao točno. Vjerojatno istinu... ili dio istine, barem. Ona se, reklo bi se, dobro izvježbala za podnošenje njegovih laži.

Bol se smirivala, ali posljedice šoka – svih šokova – još su trajale i činilo mu se da će trebati dosta vremena prije nego uspije zaspati. Sišao je na prvi kat i kroz zavjese na velikom prozoru dnevnog boravka provirio na patrolna kola parkirana na prilazu. Unutra su se, kao krijesnice, žarile dvije cigarete.

Sjede tamo mrtvi-hladni, pomisli on. Njih ptice uopće nisu zabrinule, a, možda, nikakvih ptica zapravo i NIJE BILO, osim u mojoj glavi. Napokon, ti dečki su plaćeni da se brinu.

Privlačno tumačenje, ali radna soba je bila s druge strane kuće. S prilaza se prozori radne sobe ne mogu vidjeti. Ni garaža. Dakle, murjaci nisu ni mogli vidjeti ptice. Barem, dok su tamo čučale.

Ali, kad su poletjele, što s tim? Hoćeš reći da ih nisu čuli? Thad, ti si vidio najmanje stotinu – možda dvije, možda tri stotine.

Izašao je van. Jedva je otvorio kuhinjska vrata, a njih dvojica su već bili izvan auta, svaki sa svoje strane. Krupni muškarci, a kretali su se nečujnom brzinom jaguara.

“Je li opet zvao, gospodine Beaumont?” pitao je onaj sa strane vozača. Zvao se Stevens.

“Ne, ni govora”, odgovori Thad. “Pisao sam u svojoj radnoj sobi kad mi se učinilo da čujem jato ptica kako uzlijeće. Malo me to izbezumilo. Vi ste ih čuli?”

Thad nije znao ime drugog policajca, onog na mjestu suvozača. Bio je mlad i plavokos, bezazlenog okruglog lica koje zrači dobroćudnost.

“I čuli i vidjeli” rekao je on. Pokazao je na nebo i krnju četvrt mjeseca što je visio nad kućom. “Preletjele su točno preko mjeseca. Vrapci. Poprilično jato. A rijetko kada lete noću.”

“Što mislite, odakle su došli?” pitao je Thad.

“Pa, da vam budem iskren,” odvrati policajac okruglog lica, “nemam pojma. Tresnuo sam iz Praćenja ptica.”

Smijao se. Onaj drugi nije. “Malo ste nervozni večeras, gospodine Beaumont?” zapitao je.

Thad ga ravnodušno pogleda. “Da”, rekao je, “malo sam nervozan svake noći, u zadnje vrijeme.”

“Možemo li nešto učiniti za vas, gospodine?”

“Ne”, rekao je Thad. “Ne bih rekao. Samo me zanimalo što sam to čuo. Laku noć, momci.”

“Laku noć”, reče onaj s okruglim licem.

Stevens samo kimne glavom. Ispod policijskog stetsona bezizražajno su svjetlucale njegove oči.

Ovaj misli da sam kriv, pomisli Thad vraćajući se u kuću. Kriv, za što? To on ne zna. Vjerojatno ga nije ni briga. Ali, ima lice čovjeka koji vjeruje da su svi zbog nečega krivi. Tko zna? Možda je čak u pravu.

Zatvorio je i zaključao kuhinjska vrata za sobom. Vratio se u dnevnu sobu i ponovo pogledao van. Policajac okruglog lica vratio se u patrolna kola, ali Stevens je i dalje stajao uz vozačko sjedalo, i na tren je Thad imao dojam da ga gleda ravno u oči. Nemoguće, naravno; kraj navučenih zavjesa, Stevens bi vidio samo neodređeni tamni obris...

Ipak, taj ga dojam nije napuštao.

Navukao je i tamne zavjese i prišao baru s pićima, otvorio i izvadio bocu Glenliveta. Njegovo omiljeno, oduvijek. Dugo je gledao bocu, a onda je vratio natrag. Silno je želio piće, ali sad bi bilo najgore doba da se vrati alkoholu.

Otišao je u kuhinju i natočio čašu mlijeka, vrlo pažljivo, ne savijajući šaku na lijevoj ruci. Rana je bila još osjetljiva i žarila je.

Bio je ošamućen kad se pojavio, razmišljao je ispijajući mlijeko. Nije trajalo dugo – razbistrio se zastrašujuće brzo – ali kad se pojavio, bio je ošamućen. Mislim da je spavao. Moglo bi biti da je sanjao Miriam, ali ne bih rekao. Uključio sam se u nešto previše koherentno da bi bio san. Mislim da je to bilo pamćenje. Mislim da je to bila Starkova podsvjesna zbirka sjećanja gdje je sve uredno zapisano i pohranjeno, sve na svom mjestu. Vjerujem da će i on, ako se uključi u moju podsvijest – a po svemu sudeći, već i je – naći istu stvar.

Pio je mlijeko i gledao u vrata ostave.

Pitam se, bih li se mogao uključiti u njegove BUDNE misli... njegove svjesne misli?

Da, mogao bi, mislio je... ali, mislio je, isto tako bi ponovo bio ranjen. Sljedeći put, ne mora biti olovka u ruci. Sljedeći put, to može biti nož za otvaranje pisama u vratu.

Ne može on to. Potreban sam mu.

Ma, da, ali on je lud. Luđaci ponekad idu protiv svojih interesa.

Gledao je u vrata ostave i razmišljao kako bi mogao ući unutra... i onda, od tamo, opet van, s druge strane kuće.

Mogu li ja njega natjerati da nešto učini? Kao što je on mene natjerao?

Na to nije mogao odgovoriti. Barem još ne. A neuspjeli eksperiment mogao bi ga ubiti.

Popio je mlijeko, isprao čašu i stavio je na sušilo. A zatim je ušao u ostavu. Unutra su, između polica s limenkama s desna i polica s kartonskim kutijama s lijeva, stajala vrata što vode na prostrani travnjak kojeg su oni nazivali stražnjim dvorištem. Otključao je vrata, otvorio oba krila. Vani su vrtni stol i roštilj stajali kao na mrtvoj straži. Iskoračio je na asfaltnu stazu koja se, u krugu oko kuće, spajala s glavnom prednjom stazom.

Staza je svjetlucala kao crno staklo na nestalnom svjetlu polumjeseca. Na stazi je razaznavao bijele mrlje u nepravilnim razmacima.

Govno vrapčije, da drukčije ne kažem, pomislio je.

Hodao je polako asfaltnom stazom dok se nije našao točno ispod prozora svoje radne sobe. Na horizontu je izronio jedan kamion i protutnjao Cestom 15, bacajući kratkotrajno jarko svjetlo na travnjak i stazu. U tom kratkom bljesku Thad na stazi ugleda dva crknuta vrapca – gomilica perja iz koje su stršale trokrake nožice. Kamion je prošao. Tijela mrtvih ptica postala su ponovo nepravilne sjenovite mrlje na mjesečini – ništa više.

Stvarni su bili, ponovo pomisli. Vrapci su bili stvarni. Onaj slijepi, izbezumljeni užas vratio se ponovo a on se od toga osjećao nekako zgađeno. Pokuša stegnuti šake no njegova lijeva ruka odgovori bolnim udarom. Iscrpilo se i ono malo pomoći od Percodana.

Oni su bili ovdje. Bili su stvarni. Kako je to moguće?

Nije znao.

Jesam li ih ja dozvao ili sam ih stvorio niotkud?

Ni to nije znao. Ali u jedno je bio siguran: vrapci koji su noćas došli, stvarni vrapci koji su došli tren prije no što ga je trans obuzeo, bili su samo djelić svih mogućih vrabaca. Možda samo mikroskopski djelić.

Nikad više, pomisli. Zaboga – nikad više.

Ali, sumnjao je, to što on želi ne znači ništa. To je bio najveći užas; dotakao je neku strašnu paranormalnu sposobnost u sebi, ali on nema vlasti nad njom. Vlast nad takvim stvarima; i sama pomisao zvuči kao šala.

A, bio je uvjeren, prije nego što ovo završi, oni će se vratiti.

Thad protrne i vrati se u kuću. Uvukao se kao provalnik u vlastitu ostavu, pa zaključao vrata za sobom i odvukao se u krevet, bolne ruke. Prije toga, progutao je još jedan Percodan i zalio ga vodom iz kuhinjske pipe.

Liz se nije probudila kad je on legao kraj nje. Nešto kasnije, utekao je u trosatni, težak, isprekidani san ispunjen noćnim morama koje su oblijetale i kružile oko njega, uvijek za dlaku van njegova dohvata.

DEVETNAEST

STARK U NABAVCI

1

Buđenje kao da nije bilo buđenje.

Zapravo, njemu se čini da nikada nije ni spavao ni bio budan, barem ne u smislu u kojem normalni ljudi upotrebljavaju te riječi. Na neki način, kao da je uvijek spavao i samo se selio iz jednog sna u drugi. Po tome je njegov život – ono malo koliko je pamtio – bio kao beskrajni niz kineskih kutija koje se, sve manje i manje ulažu jedna u drugu, ili kao pogled u beskrajnu dvoranu ogledala.

Ovaj san je bio noćna mora.

Polako se budio, svjestan da zapravo uopće i nije spavao. Thad Beaumont ga je na neki način uspio nakratko zarobiti; uspio ga je nakratko podvrgnuti svojoj volji. Je li nešto pričao, nešto odavao, dok je bio pod Beaumontovom kontrolom? Moglo bi biti, činilo mu se... ali je bio isto tako potpuno siguran da Beaumont to ne bi znao protumačiti, ili, u onome što je izgovorio, razlikovati važne od nevažnih stvari.

A kad se probudio, bio je u bolovima.

Iznajmio je dvosobni “poslovni prostor” u East Villageu, odmah do Avenije B. Kad je otvorio oči, našao se za uskim kuhinjskim stolom, s otvorenom bilježnicom pred sobom. Potočić svijetle krvi tekao je preko istrošenog plastificiranog stolnjaka, i to nije bilo ništa čudno, jer iz njegove desne nadlanice stršala je Bic kemijska.

I onda mu se vratio san.

Tako je uspio istjerati Beaumonta iz svog uma, jedino tako je mogao raskinuti sponu koju je onaj kukavni govnar nekako stvorio među njima. Kukavni? Da. Ali, bio je i lukav, i loše bi bilo da to zaboravi. Doista, jako loše.

Stark se maglovito prisjećao sna u kojem je Thad bio s njim, u njegovom krevetu – razgovarali su, došaptavali se i isprva je to izgledalo i zgodno i na čudan način ugodno – kao da razgovara s bratom kad se svjetla pogase.

Samo što oni nisu samo razgovarali, zar ne?

Oni su razmjenjivali tajne, to su radili... ili, bolje rečeno, Thad je postavljao pitanja, a Stark je na njih odgovarao. Bilo je zgodno odgovarati na pitanja, bilo je ugodno. Ali i uznemirujuće. Isprva je uznemirenost bila usmjerena na ptice – zašto ga je Thad uporno ispitivao o pticama? Nije bilo nikakvih ptica. Jednom, možda... davno, davno prije... ali sad više ne. To je bila samo igra uma, bijedan pokušaj da ga izludi. Onda, malo pomalo, njegov osjećaj za opasnost isprepleo se sa savršenim instinktom samoodržanja – sve oštrije i određenije dok se on i dalje borio sa snom. Imao je osjećaj kao da je pod vodom, utopljen...

I tako je, još u tom polubudnom, polusnenom stanju, otišao u kuhinju, otvorio bilježnicu i uzeo kemijsku olovku. Thad nije na to ništa poduzeo; a zašto i bi? Nije li i on pisao, sedamsto kilometara daleko? Pisaljka nije bila ona prava, naravno – a on čak ni desnu ruku nije osjećao – ali može proći. Zasad.

RASPADAM se, gledao je sebe kako piše, i u tom je trenutku bio vrlo blizu magičnom ogledalu koje dijeli san od jave; pokušao je pisaljki nametnuti svoje misli, svojom voljom odrediti što će se na bjelini papira pojaviti, a što neće, ali bilo je teško, dobri Bože, Kriste Bože, bilo je prokleto teško.

Tu Bic kemijsku i nekoliko bilježnica kupio je u papirnici čim je stigao u New York; čak i prije nego što je unajmio taj mizerni “poslovni prostor”. U papirnici je bilo i Berolki, i njih je poželio kupiti, ali nije. Jer, ma čiji um upravljao tim olovkama, držala ih je ruka Thada Beaumonta i morao je saznati je li to spona koju bi mogao presjeći. I tako je ostavio olovke i uzeo kemijsku, umjesto toga.

Kad bi mogao pisati, kad bi mogao pisati sam, sve bi bilo u redu i ne bi mu trebala ta bijedna, cmizdrava spodoba iz Mainea. Ali od kemijske nije bilo koristi. Ma koliko se trudio, ma koliko se žestoko koncentrirao, uspijevao je napisati samo svoje ime. Stalno i ponovo: George Stark, George Stark, George Stark, sve dok pri dnu stranice više nije bilo čitljivih riječi, nego samo neuredne škrabotine predškolskog djeteta.

Jučer je otišao u jedan ogranak njujorške gradske biblioteke i zakupio sat vremena na jednom od IBM-ovih električnih pisaćih strojeva u čitaonici. Taj jedan sat kao da je trajao tisuću godina. Sjeo je u odjeljak zatvoren s tri strane; drhtavim prstima otkucao je svoje ime, ovoga puta velikim slovima: GEORGE STARK, GEORGE STARK, GEORGE STARK.

Prekini! sam se na sebe proderao. Otkucaj nešto drugo, bilo što, samo ovo prekini!

I pokušao je. Nagnuo se nad tastaturu, sav u znoju, i otkucao: I cvrči cvrči cvrčak na čvoru crne smrče.

Međutim, kada je pogledao na papir vidio je da je napisao: I george George Stark na starku george starka.

Osjetio je neodoljiv poriv da iščupa IBM iz ležišta i protutnji prostorijom, vitlajući strojem oko sebe kao buzdovanom; da razbija glave i slama šije: ako ne može stvarati, onda može barem razarati!

Međutim, svladao se (teškom mukom) pa izašao iz knjižnice, snažnom rukom usput zdrobio beskorisni papir i bacio ga na ulici u kantu za smeće. Sada, s Bic kemijskom u ruci, sjetio se onog neobuzdanog, slijepog bijesa kojeg je osjetio shvativši da bez Beaumonta ne može napisati ništa osim svoga imena.

Sjetio se i straha.

I panike.

Ali, još uvijek je imao Beaumonta, zar ne? Beaumont može misliti da je zapravo obrnuto, ali možda... možda Beaumontu slijedi jedno jebeno veliko iznenađenje.

...gubim, napisao je, o Isuse, on Beaumontu ne smije reći ništa više – i to što je napisao već je dovoljno loše. Uložio je krajnji napor da ovlada svojom izdajničkom rukom. Da se probudi.

...potrebnu KOHEZIJU, ispisala je njegova ruka kao da podcrtava prethodnu misao i odjednom Stark ugleda sebe kako Beaumonta probada pisaljkom. Pomisli: Mogu ja to učiniti, znaš. A ne vjerujem da ti možeš, Thad, jer kad se o tome radi, ti si obični mlakonja, je li tako? A kad treba bosti... to ja lako sređujem, izrode jedan. Mislim, vrijeme ti je da to shvatiš.

I, iako je bio kao san u snu, iako ga je mučio onaj užasni, vrtoglavi osjećaj da ne vlada sobom, tada se vratilo nešto od njegova divljačkog i neupitnog samopouzdanja i on je uspio probiti oklop sna. U tom trenutku trijumfalnog izbijanja na površinu prije nego bi ga Beaumont mogao potopiti, uhvatio je vlast nad pisaljkom... i napokon je mogao pisati. Na tren – i to zaista, samo na tren – postojao je osjećaj kao da dvije ruke uzimaju dva sredstva za pisanje. Osjećaj je bio i prejasan, i prestvaran, da ne bi zaista bio stvaran.

Nema nikakvih ptica, napisao je on – prva prava rečenica koju je kao fizičko biće ikada napisao. A bilo je strašno teško pisati: samo stvorenje natprirodne predanosti moglo je preživjeti takav napor. Ali, jednom kad su riječi izašle, osjetio je da njegova vlast jača. Slabio je stisak one druge ruke i Stark ga potpuno potisne, bez milosti ili oklijevanja.

Davi se malo, pomislio je on. Da vidiš kako se to TEBI sviđa.

U bujici, bržoj i strasnijoj od najjačeg orgazma, on je napisao: NEMA NIKAKVIH JEBENIH PTICA uh, kurvin sine, gubi se iz moje GLAVE!

A onda, bez razmišljanja – razmišljanje bi moglo izazvati kobno oklijevanje – on zamahne pisaljkom u kratkom, plitkom luku. Čelični vršak se zabije u njegovu desnu šaku... i, stotine kilometara sjevernije, mogao je osjetiti kako Thad Beaumont zamahuje Berolkom i zabija olovku u svoju lijevu šaku.

I tada se probudio – obojica su se tada probudili – i to stvarno.

2

Bol je bila razorna i bezgranična – ali istovremeno i oslobađajuća. Stark je zaurlao, pritisnuvši oznojenu glavu na rame da priguši jauk, ali to je istovremeno bio urlik radosti i oduševljenja koliko i boli.

Osjećao je kako i Beaumont u svojoj radnoj sobi, tamo u Maineu, prigušuje svoj krik. Veza koju je Beaumont stvorio među njima nije pukla; bilo je to kao da na brzinu svezan čvor popušta pod pritiskom završnog snažnog trzaja. Stark je osjećao, gotovo vidio, kako se sonda, koju je taj podmukli pasji sin zario u njegovu glavu dok je on spavao, sada grči i klizi i izmiče...

Stark pruži ruku, ne fizički, svojim umom, i dohvati taj izmičući rep Thadove mentalne sonde. U njegovom mentalnom oku izgledala je kao crv, debela bijela ličinka prepuna otpada i raspadanja.

Razmišljao je bi li natjerao Thada da uzme još jednu olovku iz vrča i ponovo se ubode – u oko, ovoga puta. Ili možda, kad bi vršak olovke zario duboko u uho, probio bubnjić i zarovao po mekom mesu vlastitog mozga. Gotovo da je čuo Thadov urlik. Tog ne bi mogao prigušiti.

A onda je odustao. Nije htio da Beaumont umre.

Barem, ne još.

Ne, dok ga Beaumont ne nauči kako će živjeti sam za sebe.

Stark polako olabavi šaku, i pritom osjeti kako se otvara još jedna šaka, ona kojom je stezao samu Beaumontovu srž – mentalna šaka, provjereno posve jednako brza i nemilosrdna kao i ona fizička. Osjetio je kako Beaumont, mlohavi bijeli crv, uzmiče uz cvilež i jauke.

“Samo zasad,” prošaptao je i posvetio se ostalim neodložnim poslovima. Lijevom rukom je obuhvatio pisaljku zabodenu u desnu šaku. Izvukao ju je glatko. A onda, bacio u kantu za smeće.

3

Na sušilu od nehrđajućeg čelika pokraj sudopera stajala je boca Glenvileta. Stark je pokupi i ode u kupaonicu. Dok je hodao, njegova se desna ruka klatila uz bok, prskajući krupne kapljice krvi po istrošenom i iskrivljenom linoleumu. Rupa na njegovoj ruci bila je centimetar-dva ispod zglobova prstiju, više prema srednjem prstu. Savršeno okrugla. Od mrlje crne tinte duž ruba, skupa s podljevom krvi i tragom udarca, izgledala je kao prostrelna rana. Pokušao je stisnuti šaku. Prsti su se pokrenuli... ali uslijedio je mučni val boli, prejak da bi i dalje eksperimentirao.

Povukao je lanac koji je pripadao prekidaču iznad ormarića s lijekovima; zasjala je gola žarulja od šezdeset vata. Desnom je podlakticom pridržavao bocu viskija da bi mogao skinuti poklopac. A onda je iznad umivaonika ispružio ranjenu ruku. Je li Beaumont u Maineu radio isto? Sumnjao je. Sumnjao je da Beaumont ima petlje sam srediti stvar. On je, sasvim sigurno, sad već na putu u bolnicu.

Stark kapne viski na ranu, i udar čiste, čelične boli probode mu ruku sve do ramena. Vidio je kako se viski pjeni u rani, vidio je potočiće krvi pomiješane sa zlatnožutim, i ponovo morao zariti lice u znojem natopljenu košulju na njegovom ramenu.

Mislio je da bol nikada neće popustiti, ali, ipak i to se, napokon, počelo događati.

Bocu s viskijem pokušao je staviti na policu pričvršćenu na pločicama prekriveni zid ispod ogledala. Ruka mu se tresla prejako da bi ta operacija imala nekog izgleda za uspjeh pa je bocu spustio na hrđom nagrizeni limeni pod tuš-kabine. Svakog trena bi mogao poželjeti piće.

Podigao je ruku prema svjetlu i zapiljio se u rupu. Mogao je vidjeti žarulju s druge strane, ali maglovito, kao da gleda kroz neki crveni filter zamagljen nekakvom nečistom opnom. Nije sasvim probio ruku, ali bio je vrlo blizu. Možda je to Beaumont bolje izveo.

Uvijek je bilo nade.

Spustio je ruku pod mlaz hladne vode, ispruživši prste kako bi rupu otvorio što više, a onda se ukopao, očekujući bol. U prvi tren bilo je gadno – morao je suspregnuti još jedan krik kroz stisnute zube i usne pretvorene u tanku bijelu crtu – ali tada se šaka umrtvila i bilo je bolje. Prisilio se da ruku zadrži pod vodom pune tri minute. A onda je zatvorio pipu i ruku ponovo podigao prema svjetlu.

Sjaj žarulje i dalje se probijao kroz rupu, ali sada slabije i prigušeno. Rana se zatvarala. Njegovo tijelo je, izgleda, imalo zapanjujuću moć regeneracije, i to je bilo prilično šaljivo, jer, u isto vrijeme, on se raspadao. Gubim koheziju, napisao je. I to je bilo prilično točno.

Tridesetak sekundi, možda i dulje, napeto je promatrao odraz svoga lica u neravnom, uprljanom ogledalu na ormariću s lijekovima, a onda se jednim trzajem priveo svijesti. Kad je promatrao svoje lice, dobro poznato, a ipak tako novo i strano, uvijek se osjećao kao da pada u hipnotički trans. Kad bi dovoljno dugo gledao, vjerovao je, to bi se i dogodilo.

Otvorio je vrata ormarića i zajedno s ogledalom odmakao u stranu i svoje neugodno fascinantno lice. Mala, neobična zbirka, ispunjavala je policu ormarića: dvije jednokratne britvice, od toga jedna već upotrijebljena, šminka, jedna gaza, nekoliko kozmetičkih štapića sa spužvicama u boji slonovače ako nisu zatamnjeni puderom za lice; bočica aspirina. Nigdje flastera. Flasteri su kao pajkani – nikad ih nema kad ih stvarno trebaš. Nema veze – dezinficirat će ranu još malo s viskijem (to jest, nakon što dezinficira utrobu jednim dobrim cugom) a onda zamotati u maramicu. Nije ni pomislio da bi se rana mogla zatrovati; on je, izgleda, imun na infekcije. I to je, zapravo, smiješno, zaključio je.

Zubima je otvorio bočicu s aspirinima, ispljunuo poklopac u umivaonik, zatim iskrenuo bočicu i sasuo u grlo desetak pilula. Izvukao je viski iz tuš-kabine i jednim gutljajem isprao aspirine. Alkohol se sjuri u njegov želudac i tamo rasplamsa svoju ugodnu vatricu. A nakon toga je još malo zalio ranu.

Otišao je u spavaću sobu i otvorio gornju ladicu komode koja je vidjela i bolje – mnogo bolje dane. Komoda i prastari divan bili su jedini namještaj u sobi.

Samo je u toj gornjoj ladici osim podloge od listova Daily Newsa bilo još nečega: tri para gaća još u omotu iz dućana, dva para čarapa još uvijek s etiketom proizvođača, par levisica i jedna platnena maramica, isto tako neupotrijebljena. Stark je zubima razderao celofanski omot i omotao maramicu oko ruke. Jantarni viski je natopio tanku tkaninu, a zatim i mala mrlja krvi. Čekao je da vidi hoće li se mrlja povećati, ali nije. Dobar posao. Jako dobar posao.

Može li Beaumont uhvatiti ikakav osjetilni signal? pitao se on. Je li on, možda, znao da se George Stark trenutno krije u jednom malom šugavom stanu u East Villageu, u oronuloj zgradi gdje su žohari dovoljno veliki da kradu čekove socijalne pomoći? Ne bih rekao, ali nije bilo smisla iskušavati sreću dok ne mora. Dao je Thadu rok od tjedan dana da odluči pa, iako je sad bio sasvim siguran da Thad više ne namjerava pisati kao Stark, pustit će mu svo obećano vrijeme.

Uostalom, on je čovjek od riječi.

Beaumontu će vjerojatno trebati malo inspiracije. Jedna mala propanska let-lampa, kakvih ima po željezarijama, s plamenom na nekoliko sekundi pod petama njegove dječice, to bi trebalo pomoći, razmišljao je Stark, ali to slijedi kasnije. Za sada, on će igrati na čekanje... a za to vrijeme, neće smetati ako digne sidro prema sjeveru. Mala prednost na terenu, moglo bi se reći. Uostalom, tamo je njegov auto – crni toronado. Spremljen, ali to ne znači da mora ostati spremljen. Iz New Yorka bi mogao krenuti sutra ujutro. Ali prije toga, morat će u nabavku... a sad će se poslužiti s kozmetikom iz ormarića u kupaonici.

4

Izvadio je male teglice s tekućim puderom, podlogu za lice i spužvice. Prije nego je počeo, još jednom je dobro potegnuo iz boce. Sad su mu ruke bile mirne, ali desna šaka je gadno trgala. Nije ga to naročito brinulo; ako njegova ruka boli, Beaumontova se negdje raspada od bolova.

Pogledao se u ogledalo, kažiprstom lijeve ruke dotakao polumjesec ispod svog lijevog oka pa produžio niz obraz sve do ruba usana. “Gubim koheziju,” mrmljao je on, i to je bila istina.

Kad je Stark prvi put ugledao svoje lice – klečao je kraj groblja Homeland, na mirnoj površini muljevite mlake obasjane bljedunjavim okruglim mjesecom najbliže ulične svjetiljke – bio je zadovoljan. Točno kako je izgledao u svojim snovima iz onog doba kad je bio, kao u maternici, zatočen u tamnici Beaumontove mašte. Vidio je običnog dopadljivog muškarca, malo preširokih crta lica da bi posebno privlačio pažnju. Da čelo nije bilo toliko visoko, oči toliko razmaknute, mogao je imati lice za kojim bi se žene osvrtale. Savršeno bezlično lice (ako postoji takvo što) može privući pažnju baš zato što nema nijedne crte koja bi zapela za oko prije nego što pažnja popusti i pogled skrene dalje; potpuna običnost može zasmetati oku i izazvati drugi pogled. Lice koje je Stark u toj mlaki vode po prvi put vidio stvarnim očima bilo je na sigurnoj udaljenosti od tog stupnja neuglednosti. Po njegovom mišljenju, savršeno lice, kakvo nitko kasnije ne zna opisati. Plave oči... preplanuli ten možda malo neobičan za nekog s tako svijetlom kosom... i gotovo! To je sve! Svjedoku bi ostala samo njegova široka ramena, a to je bilo zaista najizraženije na njemu... a svijet je prepun muškaraca sa širokim ramenima.

A sad se sve promijenilo. Sad je njegovo lice postalo bez sumnje čudno... i ako on uskoro ne počne opet pisati, postat će još čudnije. Postat će groteskno.

Gubim koheziju, ponovo pomisli. Ali ti ćeš to zaustaviti, Thade. Kad počneš knjigu o slučaju s oklopnim autima, ovo što se meni događa krenut će obrnutim smjerom. Ne znam kako to znam, ali znam.

Prošla su dva tjedna otkako se prvi put vidio u onoj bari, i njegovo lice otada stalno propada. U početku neprimjetno, toliko neprimjetno da je sam sebe uspio uvjeriti kako to samo umišlja... ali, kako su promjene učestale, takav stav je postao neodrživ i bio je prisiljen na priznanje, Kada bi se usporedile fotografije snimljene tada i sada, moglo bi se pomisliti da je taj čovjek bio izložen nekoj gadnoj radijaciji ili djelovanju razorne kemijske tvari. George Stark je, izgleda, prolazio kroz istovremeno propadanje svog cjelokupnog mekog tkiva.

Bore oko očiju koje je u mlaki vidio, sad su bile duboke brazde. Kapci na očima postali su mlohavi i dobili grubu površinu krokodilske kože. I obrazi su pomalo dobivali takav ispucani, rošavi izgled. Crveni rubovi očiju davali su mu izgled čovjeka koji nije mogao promoliti nos iz boce. Duboke bore su se urezale u kožu njegova lica, od kutova usana do vilice, pa su mu usta imala neugodni ovješeni oblik, kao lutke trbuhozboraca. Njegova plava kosa, oduvijek rijetka, sad je bila još rjeđa; povukla se sa sljepoočnica otkrivajući ružičastu kožu njegove lubanje. Staračke pjege izbijale su na njegovim nadlanicama.

Mogao je on sve to i podnositi, bez pomoći šminke. Izgledao je samo staro, a starost, uostalom, uopće nije upadljiva pojava. Ali njegova snaga je, izgleda, ostala nedirnuta. Osim toga, ono nepokolebljivo uvjerenje da će se proces, kad on i Beaumont ponovo počnu pisati – kao George Stark – sam obrnuti.

Ali, sad su se već i njegovi zubi olabavili u zubnom mesu. A bilo je i rana.

Prvu je primijetio prije tri dana, na unutrašnjoj strani desnog lakta – crvena oderotina obrubljena sljuštenom, mrtvom kožom. Ona vrsta nagrde koju je on povezivao s pelagrom, a to je na krajnjem Jugu bila endemska boleština još u šezdesetim godinama. Prekjučer je opazio još jednu, ovog puta na vratu, ispod lijevog uha. Jučer još dvije, jednu između bradavica na grudima, drugu ispod pupka.

Danas se pojavila prva na licu, na desnoj slijepoočnici.

Nisu bile bolne. Tupi svrab duboko unutra, i ništa više... barem, koliko se uopće moglo osjetiti. Ali brzo su se širile. Njegova desna ruka je otekla, tamnocrvena od lakta pa skoro do ramena. Pogriješio je – počešao se i meso je popustilo s gnjusnom lakoćom. Mješavina krvi i žućkastog gnoja milila je duž tragova njegovih nokata, a rane su odisale gadnim, zagušljivim smradom. A to nije bila infekcija. Zakleo bi se u to. Više kao nešto... vlažno-trulo. Sad bi mu, ovakvome, netko – čak i školovani medicinar – vjerojatno konstatirao tešku koprivnjaču i melanom, možda izazvan djelovanjem snažne radijacije.

Ipak, rane ga nisu previše brinule. Broj će se povećati, pretpostavljao je, rane će se širiti, spajati se, i na kraju, živa ga izjesti... ako im dozvoli. A budući da on to neće dozvoliti, nije bilo razloga da zbog njih brine. Ali, on ne može biti samo još jedno lice u masi ako se crte tog lica pretvaraju u vulkansku erupciju. Dakle, šminka.

Jednom spužvicom je pažljivo nanio tekuću podlogu, od jagodica do slijepoočnica, pokrivajući čak i tamno crvenu oteklinu na kraju desne obrve i novu ranu koja je upravo izbijala iznad lijeve jagodice. Čovjek s palačinkom od šminke na licu izgleda samo kao jedna stvar na svijetu, zaključi Stark, a to je – čovjek s palačinkom od šminke na licu. Što znači, ili glumac iz neke TV-sapunice ili gost u talk-showu. Ali, u odnosu na rane, sve je poboljšanje, a ten je ponešto ublažavao umjetni dojam. Ako ostane u sjeni ili pod umjetnim svjetlom, bilo je jedva primjetno. Tako se barem nadao. Bilo je i drugih razloga da se kloni izravnog sunčeva svjetla. Slutio je da sunce zapravo ubrzava razorne kemijske reakcije u njegovoj nutrini. Gotovo kao da se pretvara u vampira. Ali to je bilo u redu, na svoj način on je oduvijek i bio vampir. Osim toga – ja sam noćni tip, oduvijek; takva mi je priroda.

Nacerio se, i otkrio zube kao očnjake.

Začepio je bočicu tekuće šminke i počeo se pudrati. Osjećam kako smrdim, pomislio je, a uskoro će me i drugi ljudi osjetiti – težak, neugodan smrad, kao što smrdi mesna konzerva što cijeli dan stoji na suncu. Nije to dobro, mili moji i dragi. To uopće nije dobro.

“Pisat ćeš ti Thade, hoćeš,” rekao je, gledajući se u ogledalu. “Ali, s malo sreće, nećeš to dugo raditi.”

Nacerio se još jače i otkrio crn i mrtav zub.

“Ja brzo učim.”

5

Sutradan, u deset i pol, prodavač u papirnici na ulici Houston prodao je tri kutije Berol Black Beauty olovaka jednom visokom muškarcu širokih ramena u kockastoj košulji, plavom džinsu i s velikim naočalama za sunce. Prodavač je zapazio da taj čovjek nosi prst debelu šminku preostalu vjerojatno nakon što je cijelu noć “lomio” po muškim birtijetinama. Barovima. A koliko je zaudarao, prodavač je zaključio, momak se nije samo poškropio lošim alkoholom nego se u njemu kupao. Kolonjska voda nije mogla prikriti činjenicu da taj krupni momak jezivo smrdi. Prodavač je nakratko, ali samo nakratko, razmišljao bi li izveo neki štos, ali se predomislio. Tip je odvratno smrdio, a izgledao je vrlo snažno. Osim toga, kupnja je, srećom, trajala kratko. Napokon, taj kreten je kupovao samo olovke, a ne rolls-royce. Ne poteži mačka za rep, tako je najbolje.

6

Stark je nakratko svratio natrag u East Village, u svoj “poslovni prostor” da potrpa stvari u naprtnjaču koju je kupio u dućanu Army-Navy, prvoga dana u natruloj Velikoj Jabuci. Da nije bilo boce scotcha vjerojatno mu se uopće ne bi dalo tamo vraćati.

Uspinjući se trošnim stubama prošao je pokraj tri trupla uginulih vrabaca, ne primijetivši ih.

Iz Avenije B izašao je pješice... ali nije dugo pješačio. Odlučan čovjek, kad mu zatreba, uvijek može naći prijevoz, zaključio je on.

DVADESET

PREKORAČENI ROK

1

Dan, kad je tjedan pomilovanja Thada Beaumonta istekao, bio je sličniji kraju srpnja nego polovici lipnja. Thad se trideset kilometara do Sveučilišta Maine provezao pod nebom boje mutnog kroma, rashladni uređaj radio je svom snagom, i nemilice trošio gorivo. Jedan tamnosmeđi plymouth vozio je iza njega. Ni jednom se nije približio više od dvije dužine auta, ni zaostajao više od pet.

Vrlo rijetko je dozvoljavao da se između njega i Thadovog suburbana ugura neki drugi auto; kad bi se netko uspio probiti u tu dvočlanu auto-kolonu, na nekom raskršću ili u školskoj zoni u Veazieu, smeđi plymouth bi ga brzo pretekao... a ako to ne bi išlo, Thadovi čuvari bi otkrili plavu žarulju na svojoj upravljačkoj ploči. Nekoliko bljeskova, i stvar bi bila sređena.

Thad je uglavnom vozio desnom rukom; lijevu je koristio samo kad je baš morao. Ruka je bila bolje, ali još je gadno boljelo kad bi prenaglo stegnuo šaku, a znalo mu se dogoditi da odbrojava zadnjih nekoliko minuta proteklog sata da bi mogao progutati još jedan Percodan.

Liz nije htjela da danas ide na sveučilište, nisu htjeli ni dodijeljeni policajci. Za dečke iz policije, razlog je bio jednostavan: nisu željeli rastavljati svoj nadzornički tim. Kod Liz je bilo nešto složenije. Tvrdila je da se brine zbog njegove ruke; mogao bi ponovo otvoriti ranu, u vožnji, rekla je.

Ali, u njenim očima je bilo nešto sasvim drugo. U njenim očima sve je bilo puno Georgea Starka.

Ma, za kog đavla danas uopće moraš u firmu? htjela je znati – a na takvo pitanje je on trebao biti spreman, jer semestar je završio još prije nekog vremena, a on nije predavao na ljetnim seminarima. Na kraju se odlučio za prijave.

Šezdeset studenata se prijavilo na Eh-7A, seminar kreativnog pisanja na odsjeku anglistike. To je bilo dvostruko više nego što ih se prijavilo prethodnog zimskog semestra, ali (bit stvari, dragi moj Watsone) protekle jeseni svijet – uključujući i onaj dio koji na Sveučilištu Maine studira engleski kao glavni predmet – nije znao da je dosadni stari Thad Beaumont, u stvari, istodobno i otkačeni George Stark.

Dakle, Liz je morao reći da bi htio pregledati te prijave i šezdeset prijavljenih kandidata svesti na petnaest – najviše što je mogao uzeti (i vjerojatno, četrnaestero studenata više nego što je zaista mogao podučavati).

Ona je, naravno, htjela znati zašto on to ne može odgoditi, barem do kraja srpnja, i podsjetila ga (također, naravno) da je prošle godine odgodio izbor do sredine kolovoza. On se opet osvrnuo na veliki porast broja prijavljenih, dodajući skrušeno kako ne želi da se prošlogodišnja lijenost pretvori u naviku.

Na kraju se prestala buniti – ne zato što su je njegovi argumenti uvjerili, mislio je on, nego zato što je shvatila da on stvarno namjerava otići, pod svaku cijenu. A znala je, kao i on, da oni, prije ili kasnije, moraju početi opet izlaziti iz kuće, jer skrivati se u kući i čekati dok netko ne ubije ili uhiti Georgea Starka, nije bila primamljiva mogućnost. Ali, njene oči su i dalje bile prepune prigušenog straha i neizvjesnosti.

Thad je poljubio Liz i blizance i žurno krenuo. Izgledala je kao da bi vrlo brzo mogla zaplakati, a ako bi on u tom trenutku još bio kod kuće – i ostao bi.

Naravno, nije se uopće radilo o prijavama.

Radilo se o krajnjem roku.

Tog jutra se probudio prepun tupog straha, mučnog osjećaja, mučnog kao grč u želucu. George Stark se javio 10. lipnja uveče i dao mu rok od tjedan dana da počne roman o pljački oklopnih vozila. Thad još ništa nije napravio... iako mu je ta knjiga iz dana u dan postajala sve jasnija. Čak je i sanjao o tome, nekoliko puta. Ugodna promjena spram obilascima vlastite opustjele kuće i razaranja svega što dotakne, u snu. Ali, jutros je njegova prva misao bila krajnji rok. Prekoračio sam krajnji rok.

Znači, bilo je vrijeme da ponovo razgovara s Georgeom, ma koliko mu bilo mrsko. Bilo je vrijeme da provjeri koliko je bijesan. Pa... na to bi mogao i sam odgovoriti. Ali, isto tako, ako je on jako bijesan, ako ne vlada sobom, kad bi ga Thad uspio podbosti još više, toliko da bude sasvim van sebe, prepredeni stari George bi mogao pogriješiti i nešto bi mu se moglo omaknuti.

Gubim koheziju.

Thad je imao osjećaj da se Georgeu već nešto omaklo, kad je dozvolio da Thadova nepozvana ruka napiše one riječi u dnevnik. Još samo kad bi znao što zapravo znače... Nešto je smislio... ali nije bio siguran. A greška bi ga u ovom trenutku mogla stajati i više od njegova života.

I tako, bio je na putu prema sveučilištu, na putu prema svom kabinetu u zgradi anglistike i matematike. A nije išao zbog studentskih prijavnica – iako će i to obaviti – nego zato što tamo ima telefon, broj koji nije prisluškivan, i zato što se nešto moralo poduzeti. Prekoračio je krajnji rok.

Pogledao je svoju lijevu ruku položenu na upravljač i pomislio (ne prvi put ovog dugog, dugog tjedna) kako telefon i nije jedini način da stupi u vezu sa Georgeom. To je dokazao... samo, cijena je bila vrlo visoka. Nije to bila samo bolna agonija njegovog dlana probodenog zašiljenom olovkom, ili užas dok je promatrao kako se njegovo nekontrolirano tijelo samo ranjava po Starkovoj naredbi – prepredeni stari George, sablast čovjeka koji nikada nije postojao. Pravu cijenu je platio svojim umom. Prava cijena je bio dolazak vrabaca; užas spoznaje da tu djeluju sile puno veće i neshvatljivije nego što je sam George Stark.

Vrapci, u to je bio sve sigurniji, znače smrt. Ali čiju smrt?

Bio je užasnut mogućnošću da se ponovo izloži vrapcima kako bi stupio u vezu sa Starkom.

I vidio ih je; mogao ih je zamisliti kako stižu na onu mističnu točku na pola puta, tamo gdje su njih dvojica bili povezani, tamo gdje će se na kraju on i George Stark možda boriti za vlast nad dušom koja im je zajednička.

Na tom mjestu, u toj borbi, strahovao je on, zna tko bi mogao pobijediti.

2

Alan Pangborn je sjedio u svojoj sobi u stražnjem dijelu šerifovog ureda za okrug Castle, smještenog u jednom krilu gradske vijećnice Castle Rocka. Ovo je bio dug, iscrpljujući tjedan i za njega... ali to nije nikakva novost. Kad pravo ljeto stigne u The Rock, postaje ovako. U maloj zemlji za veliki odmor, čuvanje zakona je od Memorijalnog dana do Praznika rada bilo oduvijek čisto ludilo.

Prije pet dana, spektakularni lančani sudar četiri automobila na Cesti 117, alkoholom izazvana nesreća s dvoje poginulih. Dva dana kasnije, Norton Briggs je udario svoju ženu tavom i oborio je na kuhinjski pod. U njihovom burnom dvadesetogodišnjem braku, Norton je svoju ženu izudarao bezbroj puta, ali ovoga puta je, očito, povjerovao da ju je ubio. Napisao je kratko pisamce, obilato grižnjom savjesti a siromašno gramatikom, te sebi oduzeo život revolverom kalibra 38. Kad se osvijestila njegova žena, i sama ne baš primjer profinjenosti, ugledavši već hladno tijelo svoga mučitelja pored sebe, otvorila je plinsku pećnicu i gurnula glavu unutra. Spasili su je ljudi iz oksfordske hitne pomoći. Jedva.

Dva klinca iz New Yorka odlutala su iz roditeljske vikendice na jezeru Castle i izgubili se u šumi, kao Ivica i Marica. Našli su ih osam sati kasnije, prestravljene ali žive i zdrave. John LaPointe, Alanov drugi zamjenik nije bio sretne ruke – bio je kod kuće s gadnim osipom od otrovnog bršljana na kojeg je naišao za vrijeme potrage. Tučnjava između dvojice vikendaša u Nan's Luncheonette, oko jedinog preostalog primjerka nedjeljnog New York Timesa; druga tučnjava je izbila na parkiralištu kod Melow Tigera; jedan ribič sam je sebi . otkinuo polovicu desnog uha izvodeći paradno bacanje udice u jezero; tri slučaja krađe u trgovini; mala racija droge u Universeu, glavnoj bilijarnici i video arkadi Castle Rocka.

Tipični malogradski tjedan u lipnju, neka vrsta svečanosti otvaranja ljetne sezone. Alan je jedva imao vremena za jednu kavu po pauzi. A ipak, stalno se vraćao na Thada i Liz Beaumont, stalno i opet... njih i čovjeka koji ih progoni. A taj čovjek je, isto tako, ubio Homera Gamachea. Alan je nekoliko puta nazivao njujoršku policiju – tamo je bio izvjesni poručnik Reardon, i vjerojatno mu je bilo već zlo od Alana – ali oni nisu imali ništa novoga.

Alan je tog poslijepodneva došao u neuobičajeno miran ured. Sheila Brigham nije imala nikakvih obavijesti, Norris Ridgewick je drijemao na svom mjestu u prijavnici, s nogama na stolu. Trebalo bi ga probuditi – ako naiđe Danforth Keeton, glavni vijećnik grada, i ugleda ga tako, mogao bi podivljati – ali Alan nije imao srca. I Norrisu je ovo bio težak tjedan. Bio je zadužen da počisti gužvu nakon sudara na stosedamnaestici, i dobro je to obavio, uz svoj uznemireni želudac i slične stvari.

Alan je sjedio za svojim stolom i stvarao životinjske likove na suncem obasjanom dijelu zida... i ponovo ga je zaokupio Thad Beaumont. Uz Thadov pristanak, Alana je nazvao doktor Hume iz Oronoa i javio mu da su Thadovi neurološki testovi negativni. Razmišljaući sada o tome, Alan se opet sjetio doktora Pritcharda koji je Thaddeusa Beaumonta operirao kad je imao jedanaest godina i bio još daleko od slave.

Zidom je protrčao zec. Za njim mačka, a mačku je progonio pas.

Pusti sad to. To je ludo.

Dakako, ludo je. Dakako, mogao bi to pustiti. Još malo i pojavit će se nova kriza; ne treba ti prekognicija da to znaš. Tako to ljeti ide ovdje, u The Rocku. Radiš toliko da uglavnom i ne stigneš razmišljati, a koji put je dobro kad ne razmišljaš.

Za psom je slijedio slon, izronivši iza nekog panja – zapravo lijevog kažiprsta Alana Pangborna.

“Ah, jebi ga.” reče i privuče telefon. Njegova lijeva ruka je istovremeno izvukla novčanik iz stražnjeg džepa. Pritisnuo je taster za automatski poziv policijskoj upravi u Oxfordu i pitao je li tamo Henry Payton, šef odsjeka teritorijalne policije i glavnog istražnog organa. Bio je tamo, ispostavilo se. Alan je stigao pomisliti kako i državna policija mora imati miran dan, i Henry je već bio na vezi.

“Alane! Što mogu učiniti za tebe?”

“Pitam se”, rekao je Alan, “bi li mogao nazvati glavnog rendžera u nacionalnom parku Yellowstone. Mogu ti dati broj.” Pogledao je broj s blagim iznenađenjem. Još prije tjedan dana, dobio ga je na informacijama i zapisao ga na poleđini jedne posjetnice. Njegove spretne ruke izvukle su ga iz novčanika gotovo same od sebe.

“Yellowstone!” Henry je zvučao raspoloženo. “To je tamo gdje stanuje Medvjed Yogi?”

“Ne,” odgovorio je Alan, smješkajući se. “On je u Jellystoneu. Uostalom, medvjed ni za što nije osumnjičen. Barem koliko ja znam. Trebao bih razgovarati s jednim čovjekom koji tamo kampira, Henry. Ma, zapravo... ne znam trebam li zaista s njim razgovarati, ali barem bih umirio savjest. To mi dođe kao nedovršeni posao.”

“Ima li to veze s Homerom Gamacheom?”

Alan je premjestio slušalicu na drugo uho i odsutno među prstima prevrtao posjetnicu na kojoj je ispisao telefonski broj glavnog rendžera Yellowstonea.

“Da”, rekao je, “ali ako tražiš da ti objasnim, ispast ću budala.”

“Nešto si nanjušio?”

“Da.” I sam se iznenadio činjenicom da je zaista nešto nanjušio – samo nije bio siguran što bi to bilo.” Čovjek s kojim želim razgovarati je jedan umirovljeni liječnik, Hugh Pritchard. Tamo je sa ženom. Glavni rendžer vjerojatno zna gdje se nalaze – znam da se treba prijaviti pri dolasku – i pretpostavljam da je to u kamping-zoni s telefonskom vezom. To su ljudi sedamdesetih godina. Ako ti nazoveš glavnog rendžera, on će tom čovjeku vjerojatno poslati poruku.”

“Drugim riječima, misliš da će rendžer iz Nacionalnog parka ozbiljnije shvatiti jednog šefa teritorijalnog odsjeka nego nekog tamo posranog provincijskog šerifa.”

“E, pa, zbilja se diplomatski izražavaš, Henry.”

Henry Payton se nasmijao s užitkom. “Je li, zbilja? Pa da ti ja nešto kažem, Alane – mogu ti učiniti sitnu uslugu, nije mi teško, sve dok me dublje ne upetljavaš, i dok...”

“Ma ne, to je sve,” zahvalno je rekao Alan. “Samo to.”

“Čekaj malo, nisam gotov. Sve dok tebi bude jasno da ne mogu zvati s naših službenih telefona. Kapetan sve kontrolira, prijatelju moj. I to vrlo detaljno. A ako ovo vidi, mislim da bi ga zanimalo zašto trošim novac poreskih obveznika na tvoja sranja. Shvaćaš što ti govorim?”

Alan rezignirano uzdahne. “Možeš koristiti moju privatnu kreditnu karticu,” rekao je, “a glavnom rendžeru možeš reći da Pritchard nazove na moj račun. Ja ću taj poziv platiti iz svoga džepa.”

S druge strane stanka; a kad se Henry ponovo oglasio, bio je ozbiljniji. “Tebi je to stvarno važno, Alane? Zar ne?”

“Da. Ne znam zašto, ali važno je.”

Još jedna stanka. Alan je mogao osjetiti kako se Henry Payton suzdržava da ga ništa više ne pita. I na kraju, pobijedila je bolja strana Henryjeve prirode. Ili, možda, pomislio je Alan, samo njegova praktičnost.

“U redu,” rekao je Henry. “Nazvat ću. Reći ću glavnom rendžeru da moraš razgovarati s Hughom Pritchardom u vezi s istragom jednog ubojstva u okrugu Castle, Maine. Kako mu se zove žena?”

“Helga.”

“Odakle su?”

“Fort Laramie, Wyoming.”

“U redu, šerife; a sada ono najvažnije – broj tvoje kreditne kartice!”

S uzdahom, Alan mu je dao broj.

Trenutak kasnije, njegova parada sjena opet je marširala osunčanim komadićem zida.

Taj čovjek se vjerojatno neće javiti, mislio je, a ako se javi, neće mi reći ništa što bi mi moglo koristiti – a kako bi i mogao?

No, Henry je u jednom imao pravo: Alan je nešto nanjušio. Nagovještaj nečega. I to nije prolazilo.

3

Dok je Alan Pangborn razgovarao s Henryjem Paytonom, Thad Beaumont se zaustavljao na parkiralištu iza zgrade anglistike i matematike. Izašao je iz auta pažljivo, da ne udari lijevu ruku. Nakratko je samo stajao tamo; upijao je lijep dan i neuobičajeno uspavani mir kampusa.

Smeđi plymouth se parkirao do njegovog suburbana, i dvojica povelikih ljudi koji su izašli iz njega raspršili su sve te snove o miru kojemu se zamalo ponadao.

“Idem samo na nekoliko minuta u svoj kabinet,” rekao je Thad. “Možete ostati ovdje, ako želite.” Spazio je dvije djevojke, išle su vjerojatno u istočni aneks, na prijave za neki ljetni seminar. Jedna je nosila majicu i plave kratke hlače, a druga gotovo nepostojeću mini-haljinu golih leđa, i rubom koji je samo za udarac snažnog muškog srca bio udaljen od obline njenih guzova. “Uživajte u krajoliku.”

Dvojica teritorijalaca su se okrenula u smjeru njihova kretanja, kao da im glave leže na nevidljivim zglobovima. A onda se okrenuo onaj nadređeni – Ray Garrison ili Roy Harriman, Thad nije bio siguran – okrenuo i rekao sa žaljenjem, “Mi bi rado, gospodine, ali ipak idemo s vama.”

“Ma, stvarno, samo do drugog kata...”

“Čekat ćemo u hodniku.”

“Dečki, vi ne znate koliko me sve ovo pomalo ubija u pojam,” reče Thad.

“Naređenja,” rekao je Garrison ili Harriman. Bilo je jasno da njima Thadovo nezadovoljstvo – ili zadovoljstvo, uostalom, baš ništa ne znači.

“Aha,” reče Thad, predajući se. “Naređenja.”

Krenuo je prema sporednom ulazu. Policajci su ga slijedili na udaljenosti od nekoliko koraka; ovako u civilnom odijelu, izgledali su još više kao pajkani nego kad nose uniformu, zaključio je Thad.

Nakon ustajalog vlažnog zraka, klimatizacija je bila kao udarac batom. Thad se osjećao kao da mu se košulja smrzava na leđima. Ova zgrada, od rujna do svibnja tako puna života i meteža za trajanja akademske godine, tog vikenda poslijepodne, na samom kraju proljeća, djelovala je pomalo jezivo. U ponedjeljak, kad počinje prva trotjedna ljetna sesija, napunit će se možda do trećine svoje uobičajene gužve, ali danas je Thad osjećao čak i malo olakšanje što ima svoju policijsku pratnju. Mislio je da će drugi kat, gdje je njegov kabinet, vjerojatno biti potpuno pust, što će mu prištedjeti objašnjenja na temu ovih svojih krupnih i stalno budnih prijatelja.

Pokazalo se da kat nije baš sasvim pust, ali on se, svejedno, lako provukao. Rawlie DeLesseps tumarao je hodnikom iz zbornice prema svom kabinetu, na svoj uobičajeni Rawlie DeLessepsov način... što znači, izgledao je kao da je nedavno primio udarac u glavu poremetivši i pamćenje i motoriku. Uspavano je plutao u blagim lukovima s jedne strane hodnika na drugu, zagledavao se u stripove, pjesme i obavijesti po oglasnim pločama i zaključanim vratima svojih kolega. Mogao je biti na putu u svoj kabinet, izgledalo je tako, ali čak i netko tko ga je dobro poznavao ne bi se baš mogao u to zakleti. Iz zubala mu je virio kamiš ogromne žute lule. Zubalo nije bilo potpuno žuto kao kamiš, ali nije bilo prevelike razlike. Lula je bila ugašena, još od kraja 1985. kad mu je, nakon lakšeg srčanog udara, liječnik zabranio pušenje. Ja nikad i nisam toliko uživao u pušenju, objašnjavao bi Rawlie svojim blagim, odsutnim glasom kad bi ga tko upitao za lulu. Ali bez toga štapa u zubima... gospodo, ne bih znao kuda idem, ni što ću tamo raditi, ako bih imao dovoljno sreće da tamo stignem. On je uglavnom i ostavljao dojam osobe koja ne zna kuda ide ni što radi... kao i sada. Neki su poznavali Rawliea godinama prije nego su otkrili da on uopće nije rastresena, obrazovana luda, kako se činilo. A neki to uopće i nisu otkrili.

“Zdravo, Rawlie”, rekao je Thad, prebirući po svojim ključevima.

Rawlie trepne, skrene pogled snimajući onu dvojicu iza Thada, a zatim ga opet pogleda.

“Zdravo, Thaddeus”, reče on. “Mislio sam da ove godine ne predaješ na ljetnim seminarima.”

“I ne predajem.”

“Pa što te onda spopalo da baš ovamo dolaziš po toj pasjoj vrućini?”

“Po prijave sam došao,” odgovori Thad. “I, vjeruj mi, zadržat ću se samo koliko moram, ni minute više.”

“Što si napravio s rukom? Cijela šaka ti je plava.”

“Pa”, reče Thad, kao da mu je neugodno. Po toj priči, ispadao je ili pijan ili idiot, ili oboje... ali još uvijek je lakše prolazila nego istina. S gorkim je humorom ustanovio da su njegovu priču i policajci prihvatili jednako lako kao sad Rawlie – nisu ni postavljali pitanje kako ili zašto je uspio pričepiti vlastitu ruku vratima ormara u spavaćoj sobi.

Instinktivno je znao točno kakvu priču treba ispričati – čak i u svim mukama, on je to znao. Od njega se očekivalo da bude nespretan – to je bio dio njegova karaktera. Na određeni način, bilo je to kao kad je novinaru iz Peoplea (Bog mu duši prosti) rekao da je George Stark stvoren u Ludlowu umjesto u Castle Rocku i da Stark piše rukom zato što nikada nije naučio tipkati.

Liz nije ni pokušao lagati... ali je od nje tražio da prešuti ono što se stvarno dogodilo i složila se. Nastojala je samo od njega izvući obećanje da neće ponovo tražiti vezu sa Starkom. Obećao je spremno, iako je znao da to obećanje možda neće moći održati. Slutio je čak da i Liz to zna, negdje u dubini svoje svijesti.

Rawlie ga je sada gledao s istinskim zanimanjem. “Vratima ormara,” rekao je. “Sjajno. Da se nisi možda igrao skrivača? Ili se radi o nekom nastranom seksualnom obredu?”

Thad se naceri. “Okanio sam se seksualnih obreda još 1981.,” rekao je. “Savjet liječnika. Jednostavno, nisam bio dovoljno pažljiv. Malo me, nekako, sram.”

“Mogu misliti”, reče Rawlie... a onda namigne. Vrlo neprimjetan mig, samo trzaj nabreklog i naboranog starog očnog kapka... ali nedvojben. Zar on misli da je prešao Rawliea? Ma, ozbiljno?

Thad se iznenada još nečega sjeti. “Rawlie, još predaješ pučku mitologiju?”

“Svake jeseni,” potvrdio je Rawlie. “Zar ti, Thaddeus, ne čitaš brošure vlastitog odsjeka? Rašljarenje, vještice, holistička medicina, uroci i prokletstva. To je uvijek popularno. Zašto pitaš?”

Postojao je jedan općenamjenski odgovor na takvo pitanje, Thad je ustanovio: kad si pisac, jedna od najboljih stvari je uvijek spreman odgovor na Zašto pitaš? “Pa, imam ideju za jednu priču,” rekao je on. “Još uvijek je u fazi istraživanja, ali ima potencijala, mislim.”

“Što te zanima?”

“Imaju li vrapci u američkom praznovjerju ili u pučkoj mitologiji ikakvo značenje?”

Stuštenost Rawlievih obrva dobila je izgled topografije neke strane planete nedvojbeno opasne po ljudski život. Grizao je kamiš svoje lule. “Ništa mi, Thaddeus, ne pada napamet, premda... pitam se, stvarno te zbog toga zanima?”

Ma ozbiljno? Thad ponovo pomisli. “Pa, Rawlie, možda i nije tako. Možda i nije. Možda sam to rekao tako, jer to zbog čega me zanima ne mogu objasniti na brzinu.” Kratko je skrenuo pogled na svoje pse čuvare pa se ponovo okrenuo Rawlieu. “Trenutno sam prilično kratak s vremenom, Rawlie.”

Rawlieve usne zatrepere u blijedoj sjeni osmijeha. “Shvaćam, rekao bih. Vrapci... tako obične ptice. Previše obične da bi imale ikakvu dublju konotaciju u praznovjerju, rekao bih. Ipak... kad bolje razmislim... ima tu nečega. Samo, ja to povezujem s drugom vrstom ptica – s legnjevima. Bit ćeš tu neko vrijeme?”

“Ne više od pola sata, mislim.”

“Pa, mogao bih ti odmah nešto naći u Barringerovoj knjizi Američki folklor. Nije puno više od kuharice praznovjerja, ali dobro dođe. Uostalom, mogu te nazvati.”

“Da, jasno.”

“Zgodnu zabavu ste Liz i ti priredili Tomu Carolu,” rekao je Rawlie. “Naravno, ti i Liz uvijek priređujete najbolje zabave. Tvoja je žena isuviše šarmantna da bi bila supruga, Thaddeus. Trebala bi ti biti ljubavnica.”

“Može biti, hvala.”

“Gonzo Tom”, nastavio je Rawlie sa simpatijom. “Teško je povjerovati da je Gonzo Tom Caroll odjedrio u sedmo nebo mirovine. Više od dvadeset godina slušao sam trube njegovih prdeža u susjednom kabinetu. Nadam se da će momak koji ga naslijedi biti tiši. Ili barem diskretniji.”

Thad se nasmijao.

“I Wilhelmina se dobro zabavljala,” rekao je Rawlie. Lukavo je zaškiljio. Znao je savršeno dobro što Thad i Liz misle o Billie.

“Drago mi je,” reče Thad. Smatrao je da se Billie Burks i pojam dobre zabave međusobno isključuju... ali, budući da ona i Rawlie predstavljaju dio očajnički potrebnog alibija, morao bi biti zadovoljan što je i ona bila tamo. “Ako ti išta padne na pamet oko one stvari...”

“Vrapci i njihov položaj u Nevidljivom svijetu. Da, svakako.” Rawlie je kimnuo policajcima iza Thadovih leđa. “Doviđenja, gospodo”. Zaobišao ih je i produžio prema svom kabinetu, sada s nešto jasnijim ciljem. Ne puno, ali ipak, nešto.

Thad je gledao za njim, razmišljajući.

“Koji je ovo?” upita Garrison ili Harriman.

“DeLesseps”, Thad promrmlja. “Stručnjak za gramatiku i folklorist-amater.”

“Izgleda kao da mu treba plan grada da bi pronašao vlastitu kuću”, rekao je drugi policajac.

Thad priđe vratima svoga kabineta i otključa. “Prisebniji je on nego što izgleda”, rekao je i otvorio vrata.

Sve dok nije upalio svjetlo nije bio svjestan da Garrison ili Harriman stoji iza njega, s rukom u džepu svog sakoa posebnog kroja tipa 'Moda za krupnije'. Thad osjeti trenutak zakašnjelog straha, ali kabinet je bio pust, naravno – pust i toliko uredan, nakon upornog cjelogodišnjeg gomilanja smeća, da je izgledao mrtvo.

Osjetio je, a nije mogao pronaći nikakav razlog za to, kako ga odjednom obuzima gotovo bolna čežnja za domom i osjećaj praznine i gubitka – mješavina osjećaja, kao duboka, neočekivana tuga. Kao u onom snu. Kao da se ovamo došao oprostiti.

Ne glupari, dosta je, rekao je sam sebi, ali drugi dio njegovog uma odgovorio je tiho: Krajnji rok, prekoračio si krajnji rok, Thade i mislim da ćeš strašno pogriješiti ako barem ne pokušaš učiniti što onaj čovjek od tebe želi. Bolje i kratkotrajna odgoda nego nikakva.

“Ako hoćete kavu, možete popiti u zbornici”, rekao je. “Koliko znam Rawliea, lonac je sigurno pun.”

“A gdje je to?” pitao je Garrisonov ili Harrimanov partner.

“S druge strane hodnika, dvoja vrata dalje,” reče Thad, vadeći fascikle. Okrenuo se i dobacio, učini mu se, jedan iskrivljeni smiješak. “Čut ćete me ako budem zaurlao.”

“A vi se potrudite da zaurlate ako se nešto dogodi”, reče Garrison-Harriman.

“Hoću, bez brige.”

“Mogao bih poslati Manchestera po kavu,” rekao je Garrison-Harriman, “ali imam osjećaj da bi vi malo bili sami.”

“Pa, da. Kad već spominjete.”

“Može, gospodine Beaumont” reče on. Ozbiljno je pogledao Thada a on se odjednom sjeti da se ovaj zove Harrison. Kao bivši Beatle. Glupo što je uopće zaboravio. “Samo ne zaboravite, oni ljudi iz New Yorka umrli su od prevelike doze privatnosti.”

Da? A ja sam mislio da su Phyllis Myers i Rick Cowley umrli u društvu policije. Došlo mu je da to izgovori glasno, ali je odustao. Ovi ljudi, napokon, samo nastoje obavljati svoju dužnost.

“Razvedrite se, Harrison,” rekao je. “Danas je u ovoj zgradi toliko tiho da bi i koraci bosonogog čovjeka odzvanjali.”

“U redu. Bit ćemo dolje, u toj, kako se već zove.”

“Zbornici.”

“Tako je.”

Otišli su, a Thad je otvorio fascikl s oznakom PR i PREP – prijave i preporuke. U svijesti je uporno vidio Rawliea kako mu dobacuje onaj brzi, nezamjetljivi mig. I opet je čuo onaj glas kako ga upozorava da je prošao krajnji rok, da je zakoračio na onu mračnu stranu. Tamo, gdje obitavaju monstrumi.

4

Telefon je mirovao, nije zazvonio.

Ma, daj, pomislio je on gomilajući fascikle s prijavama na stolu kraj sveučilišnog IBM Selectric pisaćeg stroja. Daj, daj, tu sam kraj telefona i nitko nas ne prisluškuje, dakle, hajde, George, nazovi me, javi se, javi mi novosti.

Ali telefon je ostao nijem i nije zazvonio.

Shvatio je da zuri u ormar, ne samo raščišćen, nego potpuno prazan. U svojim brigama, izvadio je sve fascikle, ne samo one s prijavama i preporukama kandidata za seminar kreativnog pisanja. Izvadio je čak i fotokopije s prijavama za Transformacijsku gramatiku, evanđelje po Noamu Chomskom, u prijevodu Rawliea DeLessepsa, tog Dekana od Mrtve Lule.

Thad je prišao vratima i provirio na hodnik. Harrison i Manchester stajali su na vratima zbornice odsjeka i pili kavu. U njihovim ručetinama, šalice su izgledale kao igračke. Thad im domahne. Harrison mu uzvrati i upita hoće li još dugo.

“Još pet minuta” rekao je Thad, i obojica kimnu.

Vratio se stolu, izdvojio prijave za kreativno pisanje, a ostale počeo vraćati u ormar, polako, što može polakše; htio je telefonu dati vremena da zazvoni. Ali telefon se nije oglasio. Zvonilo je negdje, daleko dolje niz hodnik, prigušeno zatvorenim vratima i nekako sablasno u neuobičajenoj ljetnoj tišini zgrade. Možda je George pogriješio broj, pomisli on i potiho se nasmije. Ali, George neće nazvati, to je. A Thad je pogriješio. George očito ima neku novu smicalicu u rukavu. Zar je to čudno? Pa smicalice su za Starka specijalitet kuće. Ipak, bio je tako siguran, prokleto siguran... “Thaddeuse?”

Poskočio je i umalo rasuo preostale fascikle po podu. Kad je bio siguran da se to neće dogoditi, okrenuo se. Na vratima je stajao Rawlie DeLesseps. Njegova dugačka lula virila je unutra kao horizontalni periskop.

“Oprosti”, reče Thad. “Iznenadio si me, Rawlie. Misli su mi miljama daleko.”

“Netko te traži na mom telefonu” pristojno je rekao Rawlie. “Bit će da je pobrkao brojeve. Sreća da sam bio tamo.”

Thad osjeti kako mu srce kuca usporeno i teško – kao da ima bubanj u grudima, i netko ga udari odmjerenom, a velikom snagom.

“Da”, rekao je Thad. “Zaista, sreća.”

Rawlie mu dobaci jedan ispitljiv pogled. Plave oči ispod podbuhlih, lagano zacrvenjenih kapaka, bile su žive i znatiželjne toliko da je bilo gotovo neugodno, i sasvim u raskoraku s njegovim vedrim, šeprtljavim ponašanjem rastresenog profesora. “Sve je u redu, Thaddeuse?”

Ne, Rawlie. Ovih se dana pojavio jedan mahniti ubojica, čovjek koji je djelomično ja, momak koji očito može vladati mojim tijelom i natjerati me da izvodim zanimljive stvari, na primjer, da u sebe zabijam olovke, a ja svaki dan kojeg preživim, još uvijek pri zdravoj pameti, smatram pobjedom. Stvarnost se iščašila, dragi moj.

“U redu? Zašto ne bi bilo?”

“Rekao bih da njušim slabašni ali nepobitni vonj ironije, Thade.”

“Ma, griješiš.”

“Je li? Pa zašto onda izgledaš kao jelen uhvaćen pod svjetlom auto-farova?”

“Rawlie...”

“A čovjek s kojim sam upravo razgovarao zvučao mi je kao trgovački putnik od kojega preko telefona nešto kupiš samo zato da te ni slučajno ne bi posjetio kod kuće.”

“Ma, nije ništa, stvarno, Rawlie.”

“No, dobro...” Rawlie nije izgledao uvjeren.

Thad je izašao na hodnik i krenuo prema Rawlieovom kabinetu.

“Kamo vi to?” viknuo je Harrison za njim.

“Imam telefonski poziv, na Rawlieovom broju” objasnio je. “Ovdje svi brojevi idu redom. Taj momak je sigurno promašio redoslijed.”

“I baš pogodio broj jedinog čovjeka na cijelom fakultetu koji je danas ovdje?” skeptično je pitao Harrison.

Thad slegne ramenima i produži.

Kabinet Rawliea DeLessepsa bio je neuredan, ugodan i još uvijek zasićen mirisom njegove lule – dvogodišnja apstinencija očito nije mogla izbrisati trideset godina uživanja. Prostorijom je dominirala ploča za pikado s nalijepljenom slikom Ronalda Reagana. Knjiga enciklopedijske veličine ležala je otvorena na Rawlievom radnom stolu; Američki folklor Franklina Barringera. A telefonska slušalica, položena na hrpi praznih registarskih knjiga. Pri pogledu na slušalicu, Thad osjeti kako ga stari užas obavija dobro znanim, zagušljivim slojevima. Kao da je zamotan u davno neopranu plahtu. Okrenuo se, uvjeren da će sva trojica – Rawlie, Harrison i Manchester – već biti na vratima, nanizani kao vrapci na telefonskoj žici. Ali, na vratima kabineta nije bilo nikoga, a tamo negdje iz dubine hodnika mogao je čuti blago škrgutanje Rawlieva glasa. Gnjavio je Thadove pse čuvare. Thad je čisto sumnjao da se to slučajno događalo.

Podigao je slušalicu i rekao, “Zdravo, George.”

“Imao si svoj tjedan,” javio se glas s druge strane. Bio je to Starkov glas, ali Thad se pitao bi li se sada otisci glasova onako podudarali. Starkov glas nije bio isti. Ogrubio je i postao hrapav, kao glas čovjeka koji je previše navijao na nekoj sportskoj priredbi. “Imao si tjedan dana, a nisi ni dupe zagrijao.”

“Da, u pravu si”, reče Thad. Odjednom mu je bilo jako hladno. Svjesnim je naporom sprečavao drhtavicu. Taj led kao da je izvirao iz samog telefona, kao ledenice prodirao iz rupa na slušalici. Ali isto tako, bio je i vrlo ljut. “Ja to neću raditi, George. Tjedan, mjesec, deset godina, sve isto. Zašto to ne prihvatiš? Mrtav si, George, i mrtav ćeš ostati.”

“Greška, stari moj. A ako hoćeš da bude smrtonosna ti samo nastavi ovako dalje.”

“Znaš kako zvučiš, George? Kao da se raspadaš. I zato me pokušavaš natjerati da opet počnem pisati, zar ne? Gubim koheziju, ti si to napisao. Truliš, je li tako? Neće dugo potrajati a ti ćeš se raspasti na sastavne dijelove, kao stara mrtva kljusina, stari moj.”

“To se tebe uopće ne tiče, Thade,” odgovorio je promukli glas. Mijenjao se u rasponu od slabašnog brujanja do oštrog krkljanja kao da se šljunak prosipa iz kamiona, i pištavog šaptanja – kao da su glasne žice potpuno zatajile u razdoblju od jedne do dvije rečenice – a onda, opet brujanje. “Ne tiče te se što se sa mnom događa. Samo se izmotavaš, prijatelju. Do večeri da si počeo, ili ćeš zažaliti, kurvin sine. I ne samo ti.”

“Ja ne...”

Klik! Starka više nije bilo. Thad je trenutak zamišljeno zurio u slušalicu a onda je spustio na mjesto. Kad se okrenuo, Harrison i Manchester su bili tamo.

5

“Tko je to bio?” pitao je Manchester.

“Jedan student”, reče Thad. U tom trenutku nije mu čak ni bilo jasno zašto laže. Jasno mu je bilo da osjeća gadnu mučninu u želucu. “Samo student. Kao što sam i mislio.”

“Kako je znao da ćete biti ovdje?” pitao je Harrison. “I kako to da je vas nazvao na telefon ovog gospodina?”

“Predajem se”, Thad reče pokajnički. “Ja sam prikriveni ruski agent. Ovo je zapravo bila moja veza. Predat ću se bez buke.”

Harrison se nije ljutio – ili, barem nije izgledao tako. Pogledao je Thada s mješavinom laganog prijekora i zamora, i to je bilo mnogo dojmljivije od ljutine. “Gospodine Beaumont, mi pokušavamo pomoći vama i vašoj ženi. Shvaćam, nakon izvjesnog vremena, dvojica koji vas u stopu prate kamo god krenuli mogu postati davež, ali mi vama stvarno nastojimo pomoći.”

Thad se zastidio... ali ne toliko da bi rekao istinu. Nije ga napuštala ona mučnina, onaj osjećaj da će stvari loše krenuti, da možda već i jesu loše krenule. I, još nešto. Neka lagana drhtavica pod kožom. Neki trnci u utrobi. Pritisak na sljepoočnicama. Nije se radilo o vrapcima; on je, barem, misilo.

Kako bilo, opadao je nekakav mentalni barometar koga uopće nije bio svjestan. I nije mu prvi put da se tako osjeća. Prije osam dana, kad je išao u Dave's Market, osjećao je nešto slično, iako ne tako snažno. Osjetio je to i u svom kabinetu dok je vadio fascikle. Nešto uznemirujuće i potmulo.

To je Stark. On je, nekako, s tobom, u tebi. Motri. Ako kažeš nešto krivo, on će znati. A onda će netko stradati.

“Ispričavam se”, reče Thad. Bio je svjestan da iza policajaca stoji i Rawlie DeLesseps i promatra ga mirnim, znatiželjnim pogledom. Morat će sada početi s lažima, a laži su mu tako prirodno i glatko padale na pamet da ih je mogao sam George Stark tamo usaditi. Nije bio sasvim siguran hoće li ih Rawlie prihvatiti, ali bilo je prekasno da o tome brine.

“Na rubu živaca sam, samo to.”

“Razumljivo”, rekao je Harrison. “Samo bih želio da shvatite, gospodine Beaumont: mi vam nismo neprijatelji.”

Thad reče, “Taj momak koji je zvao, znao je da sam ovdje jer je baš izlazio iz knjižare kad sam se ja provezao onuda. Htio je znati da li ja predajem na ljetnom seminaru. Telefonski imenik fakulteta podijeljen je po odsjecima, a predavači svakog odjela navedeni abecednim redom Vrlo sitno tiskano, što može potvrditi svatko tko ga je pokušao koristiti.”

“U tom smislu, jako nezgodna knjižica,” preko svoje lule se složio Rawlie. Ona dvojica su ga pogledali na čas, iznenađeni. Rawlie ih počasti ozbiljnim, kratkim naklonom stare sovuljage.

“Rawlie je iza mene u imeniku,” reče Thad. “Ove godine na odsjeku baš nemamo ni jednog kolegu čije prezime počinje slovom 'C Kratko je skrenuo pogled na Rawliea, ali ovaj je izvadio lulu iz usta i činilo se, pomno ispitivao vatrom opaljenu kuglu. “Zbog toga”, završio je Thad, “ja stalno primam njegove pozive, a on moje. Rekao sam tom momku da nema sreće; ja ne predajem do jeseni.”

Pa, što je – tu je. Imao je osjećaj da je malo previše objasnio situaciju, ali pravo pitanje je bilo, kada su Harrison i Manchester stigli na vrata Rawlieovog kabineta i koliko su čuli. Nije uobičajeno studentu koji se upisuje na seminar kreativnog pisanja govoriti da truli i da će se uskoro raspasti na sastavne dijelove.

“Volio bih da sam i ja slobodan do jeseni” uzdahnuo je Manchester. “Jeste li skoro gotovi, gospodine Beaumont?” Thad u sebi ispusti uzdah olakšanja i reče, “Moram još samo vratiti fascikle koji mi neće trebati.”

(i poruku, moraš napisati poruku tajnici)

“I, naravno, moram napisati poruku gospođi Fenton” čuo je samoga sebe kako govori. Pojma nije imao zašto to govori; znao je samo da mora. “Ona je tajnica odsjeka anglistike.”

“Imamo vremena za još jednu kavu?” upita Manchester.

“Svakako. Možda i za koji kolačić, ako je horda barbara išta ostavila iza sebe,” rekao je on. Jače nego ikada, vratio se onaj osjećaj da stvari stoje ukrivo, da idu loše i stalno sve lošije. Ostaviti poruku za gospođu Fenton? Isuse, to je stvarno ludnica. Rawlie se negdje ugušio vlastitom lulom.

Kad je Thad izašao iz kabineta, Rawlie ga upita: “Mogu li na trenutak s tobom porazgovarati, Thaddeus?”

“Jasno,” rekao je Thad. Htio je Harrisonu i Manchesteru reći neka krenu sami, on odmah stiže, ali je shvatio – nerado – da tako nešto baš nećeš reći kad želiš otkloniti nečije sumnje. A Harrison je, uostalom, isukao svoje antene. Možda, cijelo vrijeme ne toliko kao sada, ali približno.

U svakom slučaju, bolja je šutnja. Kad se okrenuo Rawlieu, Harrison i Manchester već su polako hodali duž hodnika. Harrison je nešto kratko rekao svom partneru i zaustavio se na vratima zbornice dok je Manchester krenuo u potragu za kolačićima. Harrison ih je držao na oku, ali Thad je procjenio da ih ne može čuti.

“Dobra priča, ovo o fakultetskom imeniku,” Rawlie primijeti, izvadivši iz usta izgriženi kamiš lule. “Ti, rekao bih, imaš mnogo zajedničkog s onom malom iz Sakijevog 'Otvorenog prozora', Thaddeus – trenutne izmišljotine su, izgleda, tvoja specijalnost.”

“Rawlie, nije ono što misliš.”

“Ja uopće ne znam što je,” blago reče Rawlie, “no, iako priznajem izvjesnu dozu ljudske radoznalosti, nisam baš siguran želim li zaista znati.”

Thad se slabašno osmjehne.

“A zaista sam dobio dojam da si namjerno zaboravio Gonza Tom Carrolla. Može on biti u mirovini, ali, posljednji put kad sam ja gledao, on je još bio između nas dvojice u važećem fakultetskom imeniku.”

“Rawlie, bolje bi bilo da ja krenem.”

“Svakako”, rekao je Rawlie. “Moraš napisati poruku gospođi Fenton.”

Thad osjeti kako mu se obrazi lagano žare. Althea Fenton, tajnica anglističkog odsjeka od 1961. godine, umrla je u travnju od raka na grlu.

“Zadržao sam te samo i iskuljučivo zato,” nastavio je Rawlie, “jer sam ti htio reći da sam možda pronašao ono što tražiš. O vrapcima.”

Thad osjeti kako mu srce poskakuje. “Što misliš?”

Rawlie povede Thada natrag u svoj kabinet i uzme Barrin-gerov Američki folklor. “Vrapci, gnjurci, a naročito, leganj mračnjak, to su psihopompi,” rekao je, ne bez određenog trijumfa u glasu. “Znao sam ja da ima nešto s legnjevima.”

“Psihopompi?” s nevjericom ponovi Thad.

“Iz grčkoga”, objasni Rawlie, “što znači, oni koji vode. U ovom slučaju, oni koji ljudske duše vode između svijeta mrtvih i svijeta živih. Prema Barringeru, gnjurci i legnjevi su pratioci živih; kaže se da se skupljaju u blizini mjesta na kome se treba dogoditi smrt. To nisu ptice zlokobnice. Njihov je zadatak da duše novopreminulih odvedu na odgovarajuće prebivalište u posmrtnom postojanju.”

Važno je pogledao Thada.

“Skupljanje vrabaca je puno zloslutnije, barem prema Barringeru. Vrapci su, kaže se, predvodnici preminulih.”

“Što znači...”

“Što znači, njihov je posao da vode zalutale duše natrag u svijet živih. Drugim riječima oni su vjesnici živih mrtvaca.”

Rawlie je izvadio lulu iz usta i ozbiljno gledao Thada.

“Ne znam o kakvoj se situacija kod tebe radi, Thaddeus, ali preporučujem oprez. Izuzetan oprez. Izgledaš kao čovjek koji je temeljito u nevolji. Ako išta mogu učiniti, molim te, reci mi.”

“Zahvalan sam ti, Rawlie. Učinio si više nego što sam se mogao nadati, već time što si šutio.”

“Na tu temu, barem, ti i moji studenti savršeno se slažete.” Ali blage oči koje su Thada gledale preko lule, bile su zabrinute. “Čuvaj se! Hoćeš?”

“Hoću.”

“A ako te ovi ljudi prate u stopu zato da ti u tom pothvatu pomognu, Thaddeus, možda bi bilo pametno da i njima pokloniš svoje povjerenje.”

Bilo bi divno kad bi mogao ali radilo se o njegovom povjerenju. Kad bi on stvarno sve istresao, oni bi imali jako malo povjerenja u njega. A čak i kad bi on Harrisonu i Manchesteru toliko vjerovao, opet im ništa ne bi mogao reći sve dok ne iščezne onaj gmizavi potkožni osjećaj. Jer, George Stark ga promatra. A on je prekoračio krajnji rok. “Hvala, Rawlie.”

Rawlie je kimnuo glavom, ponovio mu još jednom neka se čuva pa sjeo za svoj stol.

Thad je krenuo natrag u svoj kabinet.

6

I, naravno, moram napisati poruku gospođi Fenton.

Zaustavio se usred spremanja zadnjih fascikla koje je izvadio pogreškom i pogledao svoj IBM Selectric. U zadnje vrijeme, kao da je hipnotičkom privlačnošću uočavao sva sredstva za pisanje, velika i mala. Ne jednom, proteklog tjedna, pitao se ne čuči li u svakom od njih po jedna različita verzija Thada Beaumonta, kao mali zloduh u boci.

Moram napisati poruku gospođi Fenton.

Ali, za uspostavljanje kontakta s dičnom pokojnicom, gospođom Fenton, koja je kuhala kavu atomske snage, bilo bi prikladnije uzeti Ouija ploču nego električni pisaći stroj – i zašto je to rekao, uopće? Gospođa Fenton mu nije bila ni na kraj pameti.

Thad ubaci zadnji fascikl u ormar, zatvori ladicu pa pogleda svoju lijevu ruku. Ispod zavoja, tanko meso između palca i kažiprsta odjednom ga je počelo žariti i svrbjeti. Protrljao je ruku o nogavicu hlača, ali to kao da je samo još pojačalo svrab. A sad je već i pulsirala od boli. A osjećaj dubinske, žarke vreline postajao je jači.

Pogledao je kroz prozor svoga kabineta.

Duž bulevara Bennet, telefonske žice bile su prekrivene vrapcima. Vrapci su stajali na krovu ambulante i dok je on gledao, nova grupa se spustila na tenisko igralište.

I svi, kao da su njega gledali.

Psihopompi. Glasnici živih mrtvaca.

A onda se jato vrabaca stuštilo odozgo kao kovitlac spaljenog lišća i sletjelo na krov Bennett Halla.

“Ne”, Thad je prošaputao nesigurnim glasom. Osjećao je trnce po leđima; svrab i žarenje na ruci.

Pisaći stroj.

Jedino uz pomoć pisaćeg stroja mogao se osloboditi vrabaca i izluđujućeg svraba ruke.

Nagon da sjedne za stroj bio je prejak da bi mu odolio. To mu se, nekako, činilo strašno prirodnim, kao kad opečenu ruku želiš zaroniti u hladnu vodu.

Moram napisati poruku gospođi Fenton.

Do večeri da si počeo, ili ćeš zažaliti, kurvin sine. I ne samo ti.

Taj svrabljivi, neugodni potkožni osjećaj stalno se pojačavao. Izvirao je iz rupe na njegovoj ruci u valovima. Kao da su mu očne jabučice pulsirale savršeno usklađene s tim osjećajem. A u njegovoj svijesti, vizija vrabaca se pojačavala. Ridgeway u Bergenfieldu; Ridgeway pod blagim bijelim proljetnim nebom; bila je godina 1960.; cijeli svijet je bio mrtav osim tih užasnih, običnih ptica. Tih psihopompa, i sve su te ptice uzletjele, a on je gledao. Nebo je potamnilo od te ogromne, uskovitlane mase. Vrapci su ponovo letjeli.

I tamo vani, vrapci sa žica, s krova ambulante i Bennett Halla, svi su odjednom uzletjeli uz šum krila. Malobrojni rano pristigli studenti zastali su na pločniku i promatrali jato dok je skretalo nalijevo preko neba i nestajalo na zapadu.

Thad to nije vidio. Ništa on nije vidio osim kraja svog djetinjstva pretvorenog u nekakvu strašnu mrtvu zemlju sna. Sjeo je za pisaći stroj, utonuvši dublje u sumračni svijet svoga transa. Ipak, jedna misao se nije dala. Prepredeni George ga može natjerati da sjedne i lupa po tastaturi IBM-a, da, ali on knjigu neće napisati, ma što bilo... a ako u tome ustraje, prepredeni stari George će se ili raspasti ili naprosto usahnuti, kao plamen svijeće, i neće ga biti. On je to znao. On je to osjećao.

Njegove ruke su se trzale, naprijed-natrag, naprijed-na-trag, a osjećao je, kad bi mogao vidjeti, to bi izgledalo kao šapa crtanog lika – Wile E. Coyote, možda – kad dobije udarac maljem. Nije to bila baš bol; više kao osjećaj da ćeš izluditi kad te zasvrbi nasred leđa, na mjestu koje nikako ne uspijevaš dobro dosegnuti. Ne površinski svrab, nego u dubini živca, onaj potmuli svrab zbog kojeg moraš stiskati zube.

Ali čak i to mu je izgledalo daleko i nevažno.

Sjeo je za pisaći stroj.

7

Onog trena kad je uključio stroj, svrab je nestao... a s njime i vizija vrabaca.

Ali, trans je ostao, a u središtu transa bio je nekakav kruti imperativ; trebalo je nešto napisati i on je osjećao cijelo svoje tijelo kako urla neka krene, učini i završi. Na svoj način, to je bilo gore i od vizije vrabaca i od svraba u ruci. Taj svrab kao da je izvirao negdje iz dubine njegove svijesti.

Uvukao je list papira u stroj, i onda, na trenutak, samo sjedio; osjećao se odsutno i izgubljeno. A zatim je spustio ruke na sredinu tastature, u daktilografski položaj za pisanje 's deset prsta', iako je već odavno odustao od takvog načina tipkanja.

Prsti su kratko zadrhtali, a onda se povukli svi osim kažiprsta. Očito, kad je Stark tipkao, radio je to isto kao i Thad – kljucao s dva prsta. Naravno, jer pisaći stroj nije sredstvo po njegovom izboru.

On pokrene prste lijeve ruke; osjetio je samo potmuli bolni ubod, ali ništa više. Polako je tipkao kažiprstima, ali svejedno, na praznom listu papira, poruka se brzo oblikovala. Bila je jezivo kratka. Valjak se zavrtio i pojavilo se pet riječi, sve velikim slovima:

THAD, POGODI ODAKLE SAM ZVAO?

Svijet se odjednom ponovo izoštrio. U životu nije osjetio takav očaj, takav užas, nikada ranije. Bože, pa naravno – tako logično i tako jasno.

Kurvin sin je zvao iz moje kuće! Ima Liz i blizance!

Htio je ustati, ne znajući uopće kamo je htio krenuti. Uopće nije bio svjestan što radi, dok mu u šaci nisu buknuli bolovi, kao plamen tinjajuće baklje zavitlane zrakom da se rasplamsa. Kroz stegnute zube ispustio je prigušeni jauk. Svalio se natrag u stolac pred IBM-om, i prije nego što je postao svjestan što se događa, njegovi prsti su se opet našli nad tastaturom i ponovo mlatili po tipkama.

Šest riječi, ovoga puta.

RECI NEKOME I ONI SU MRTVI

Tupo je zurio u te riječi. Kako je udario zadnje “I”, sve se naglo prekinulo – kao da je on bio žarulja a netko mu je izvukao utikač. Nema više bolova u ruci. Nema svraba. Nema onog gadnog potkožnog osjećaja.

Nestale su ptice. I onaj prigušeni osjećaj omamljenosti. I Starka je nestao.

Samo, on u stvari uopće nije nestao, zar ne? Ne. Stark je čuvao kuću dok Thada nema. Ostavili su tamo na straži dva policajca, ali to ništa nije značilo. Bio je budala, nevjerojatna budala kad je mislio da dva pajkana nešto znače. Ni odred Delta Force zelenih beretki ništa ne bi značio. George Stark nije čovjek; on je više kao nacistički tenk Tigar koji samo slučajno ima ljudski oblik.

“Kako ide?” iza njegovih leđa upitao je Harrison.

Thad poskoči kao da mu je netko zabio iglu u šiju... i to ga podsjeti na Fredericka Clawsona; Fredericka Clawsona koji se petljao tamo gdje ne treba... i izvršio samoubojstvo obznanjujući ono što je znao.

RECI NEKOME I ONI SU MRTVI

zurilo je u njega s lista u pisaćem stroju.

Pružio je ruku, istrgnuo papir iz stroja i zgužvao ga. I to, ne osvrnuvši se da vidi koliko se Harrison približio – to bi bila velika pogreška. Nastojao je izgledati opušteno. Ali nije se osjećao opušteno; osjećao se sluđeno. Čekao je da g a Harrison upita što je napisao i zašto je tako žurno istrgnuo papir. Kako Harrison nije ništa rekao, rekao je Thad.

“Mislim da sam gotov. K vragu i ta poruka. Uostalom, vratit ću te fascikle prije nego što gospođa Fenton uopće primijeti da ih nema.” To je, barem, bila istina... osim ako Althea slučajno ne pogleda dolje sa nebesa. Ustao je, moleći se da ga noge ne izdaju i obore natrag na stolac.

Laknulo mu je kad je vidio da Harrison stoji na vratima i uopće ga ne gleda. Čas prije, Thad se mogao zakleti da mu taj čovjek diše za vratom, no Harrison je jeo kolačiće i buljio preko Thada u grupicu studenata koji su besposličarili pred zgradom.

“Dakle, ovo mjesto je stvarno mrtvo,” rekao je policajac.

Dok ja stignem kući, mogla bi biti i moja obitelj.

“Idemo?” upitao je Harrisona.

“Može, što se mene tiče.”

Thad krene prema vratima. Harrison ga upitno pogleda. “Hej, lakše tamo,” reče on. “Priče o rastresenim profesorima, možda ipak ima nešto u tome.”

Thad je stao, nervozno, trepnuvši, a onda shvatio da u ruci još uvijek drži loptu zgužvanog papira. Bacio ju je prema košu za smeće, ali ga je njegova nesigurna ruka izdala. Pogodila je rub i otkotrljala se. Prije nego što se on stigao sagnuti i dohvatiti papir, Harrison ga je prešao. Podigao je papirnatu loptu i počeo je nehajno prebacivati iz ruke u ruku.

“Odlazite bez papira zbog kojih ste došli?” upita Thada. Pokazao je na prijave za seminar kreativnog pisanja koje su stajale uz pisaći stroj povezane crvenom gumenom trakom. A onda se ponovo prihvatio papirnate lopte sa Starkovim porukama. Iz jedne ruke u drugu, desno-lijevo, lijevo-desno, naprijed-natrag, lopta je poskakivala. Thad opazi na jednom mjestu nekoliko slova: ECI NEKOME I ONI SU MR.

“Ah, da. To. Hvala.”

Thad je podigao fascikle i zamalo ih ispustio. Sad će Harrison razmotati papirnatu loptu. Hoće; a Stark, iako ga u ovom trenu ne promatra – Thad je, barem, bio prilično siguran u to – on će se uskoro opet javiti. I tada će saznati. A kad bude saznao, učinit će nešto neizrecivo strašno s Liz i blizancima.

“Nema na čemu.” Harrison je bacio loptu papira prema košu. Kotrljala se gotovo cijelim rubom pa upala u košaru. “Dva boda,” reče on i izađe u hodnik kako bi Thad mogao zaključati vrata.

8

Sišao je dolje sa svojom policijskom pratnjom za petama. Rawlie DeLesseps provirio je iz svoga kabineta i poželio im ugodno ljeto, ako se više ne vide. Thad mu uzvrati glasom koji je, barem za njegove uši, zvučao dovoljno normalno. Osjećao se kao da ga pokreće automatski pilot. Taj se osjećaj zadržao sve dok nije stigao do svog suburbana. Ubacio je fascikle na sjedalo suvozača i u tom trenu ugledao telefonsku govornicu s druge strane parkirališta.

“Idem nazvati ženu”, rekao je Harrisonu. “Da vidim treba li nešto donijeti iz dućana.”

“To ste trebali tamo gore,” rekao je Manchester. “Uštedili bi četvrt dolara.”

“Zaboravio sam”, reče Thad. “Možda stvarno ima nešto u toj profesorskoj rastresenosti.”

Dva policajca razmijene poglede; zabavljali su se. A onda su sjeli u svoj plymouth, gdje su mogli uključiti klimatizaciju i pratiti ga kroz prozor.

Thad se osjećao kao da mu se cijela utroba pretvorila u rasuto staklo. Iščeprkao je kovanicu iz džepa i ubacio je u prorez. Ruke su mu drhtale pa je drugu znamenku pogriješio. Objesio je slušalicu, pričekao da mu se vrati kovanica i opet pokušao, pomislivši: Isuse, ovo je kao one noći kad je umrla Miriam. Kao te noći, sve isto.

Bio je to deja vu koji mu zaista nije trebao. Iz drugog puta je uspio; stajao je tamo pritisnuvši slušalicu tako snažno da ga je uho boljelo. Svjesno se pokušavao opustiti. Harrison i Manchester ne smiju vidjeti da nešto nije uredu – to ne smije dopustiti, nikako. Ali, nikako da opusti mišiće.

Stark se javio na prvo zvono. “Thad?”

“Što si im učinio?” Kao da bljuje suhe gvalje gaze. U pozadini je čuo blizance kako se deru iz sve snage. Za Thada, njihova je dernjava bila na čudan način utješna. To nisu bili promukli jauci, kao Wendyini kad se stropoštala niz stepenice; bili su to zbunjeni vriskovi, bijesni, možda, ali nikako bolni.

Međutim, Liz – gdje je Liz?

“Ništa”, odgovorio je Stark, “baš ništa, kao što možeš i sam čuti. Ni vlas im ne fali s njihovih dragocjenih glavica. Za sada.”

“Liz”, Thad reče. Odjednom ga je preplavio osjećaj užasne izgubljenosti. Kao da je uronio u ogromni, ledeni val.

“A što s njom?” Nepodnošljiv, podrugljivi ton; groteskno.

“Daj mi je!” zarežao je Thad. “Ako hoćeš da ikada više napišem jednu jedinu prokletu riječ pod tvojim imenom, odmah da si mi je dao!” A onaj drugi dio njegove svijesti, očito nepomućen čak ni ovakvim strahom i zaprepaštenjem, upozoravao je: Pazi lice, Thad. Murija te vidi u profilu. Čovjek ne urla u telefon dok pita ženu ima li dosta jaja kod kuće.

“Thad! Thade, stari moj!” Stark je zvučao uvrijeđeno, ali Thad je znao s užasnom, izbezumljujućom sigurnošću da se taj kurvin sin ceri. “Imaš jako loše mišljenje o meni, prijatelju moj. Mislim, to je stvarno nisko. Smiri igru, evo ti je.”

“Thad? Thad, ti si?” Zvučala je izmučeno i uplašeno, ali ne uspaničeno. Ne potpuno.

“Da. Dušo, jesi dobro? I djeca?”

“Da, dobro smo. Mi...” Zadnje riječi su se izgubile. Thad je čuo kako joj gad nešto govori, ali nije mogao razabrati što. Ona je rekla, da, u redu, i ponovo se javila. Sad je bila na rubu suza. “Thad, moraš uraditi kako on hoće.”

“Da, to znam.”

“Ali hoće da ti kažem da to ne možeš raditi ovdje. Policija stiže ovamo. On... Thade, on kaže d a j e ubio onu dvojicu što su čuvali kuću.”

Thad zaklopi oči.

“Ne znam kako je to napravio, ali on tvrdi da je... i ja... ja mu vjerujem.” Sada je zaista plakala. Susprezala se, znajući da će uplašiti Thada, znajući da uplašen može učiniti nešto opasno. On je stezao slušalicu, priljubio je na uho i pokušao opušteno izgledati.

Stark opet nešto mrmlja u pozadini. A Thad je ulovio jednu riječ. Suradnja. Nevjerojatno. Jebeno nevjerojatno.

“On će nas odvesti”, rekla je ona. “Kaže da ćeš ti znati kamo idemo. Sjećaš se tetke Marthe? Rekao je da se moraš riješiti ljudi koji su s tobom. On zna, kaže, da ti to možeš, jer je on mogao. Hoće da do večeri stigneš do nas. Kaže...” Prestrašeno je zajecala. I još jednom, zamalo, ali uspjela se suzdržati. “Kaže da ćeš ti surađivati s njim, da će, kad budete zajedno radili, to biti najbolja knjiga do sada. On...”

Mrmljanje, mrmljanje, mrmljanje.

Thad je toliko želio stegnuti prste oko proklete šije Georgea Starka i stezati sve dok se prsti ne zariju kroz kožu u grkljan tog kurvinog sina.

“On kaže, Alexis Machine se vratio iz mrtvih i jači je no ikada.” A onda, vrištavo: “Thad, molim te učini što želi! Ima pištolje! I let-lampu ima! Malu let-lampu! On kaže, ako ti pokušaš nekakvu glupost...”

“Liz...”.

“Molim te, Thade, radi kako kaže.” Njene su se riječi izgubile kad je Stark preuzeo slušalicu.

“Kaži mi nešto, Thade”, rekao je Stark a sada u njegovom glasu nije bilo podrugivanja. Bio je smrtno ozbiljan. “Reci mi nešto i neka to bude iskreno i uvjerljivo, prijatelju, ili će oni platiti. Shvaćaš?”

“Da.”

“Sigurno? Jer, rekla ti je istinu – imam let-lampu.”

“Da! Da, dođavola!”

“Što je mislila kad ti je rekla da se sjetiš tetke Marthe? Tko je ta, jebemu? Je li to nekakva šifra, Thad? Ona to mene pokušava preveslati?”

Thad najednom shvati da životi njegove žene i djece vise o niti. I to nije bila metafora; on je to mogao vidjeti. Bila je ledeno plava, paučinasta nit, jedva vidljiva usred vječnosti. Sve se sada svodilo na dvije stvari – što će on reći, i što će George Stark povjerovati.

“Je li uređaj za snimanje isključen?”

“Pa naravno!” reče Stark. “Za koga ti mene držiš, Thade?”

“Je li Liz to znala kad smo razgovarali?”

Stanka; a onda je Stark rekao: “Dosta da pogleda. Te proklete žice leže tu na podu.”

“Ali, je li? Je li pogledala?”

“Dosta izmotavanja, Thad.”

“Pokušavala mi je reći kamo ti ideš, a da to ne izgovori,” rekao je Thad. Nastojao je održati strpljiv, predavački ton – strpljiv, ali pomalo pokroviteljski. Nije mogao reći ide li mu ili ne, ali pretpostavljao je, George će mu to pokazati, i to uskoro. “Mislila je na vikendicu u Castle Rocku. Martha Tellford je Lizina tetka. Ne volimo je i kad god bi se najavila da dolazi u posjetu mi smo maštali kako ćemo jednostavno pobjeći u Castle Rock i skrivati se u vikendici dok ona ne umre. Eto, sad sam ja rekao, i ako nas prisluškuju bežičnim putem, oprema može biti samo na tvojoj glavi, George.”

Preznojavao se čekajući da vidi hoće li Stark to progutati... ili će ona tanka nit, jedino što dijeli njegove ljubljene od vječnosti, biti presječena.

“Ne prisluškuju,” napokon je rekao Stark, a glas mu je opet zvučao opušteno. Thad je suzbijao potrebu da se nasloni na zid telefonske kabine i zaklopi oči od olakšanja. Ako te ikada ponovo vidim, Liz, pomislio je, zadavit ću te zbog ovog luđačkog rizika. Ali znao je, u stvari, ako je i kad je ponovo vidi, ljubit će je dok ne ostane bez daha.

“Nemoj im ništa učiniti,” rekao je u telefon. “Molim te, nemoj im ništa učiniti. Ja ću uraditi sve što želiš.”

“Ma, znam. Znam, Thade, da hoćeš. I to ćemo zajedno uraditi. Bar, za početak. A ti kreći. Otkači svoje pse čuvare i dovuci guzicu u Castle Rock. Dođi što prije možeš, ali nemoj prebrzo voziti da ne privučeš pažnju. To bi bila greška. Mogao bi zamijeniti auto, ali takve pojedinosti prepuštam tebi – ipak si ti kreativan momak. Budi tamo do večeri, ako ih hoćeš naći žive. I ne zajebavaj se. Kopčaš? Ne zajebavaj se i nemoj izvoditi nikakve gluposti.”

“Neću.”

“Tako treba. Nećeš. Nego ćeš igrati po pravilima, stari, samo to. Ako zasereš, ovdje ćeš naći samo leševe i traku sa snimkom tvoje žene koja ti proklinje ime prije smrti.”

Klik. I veza se prekinula.

9

Kad se on približio suburbanu, Manchester je spustio prozor na plymouthu i upitao ga je li kod kuće sve u redu. Po njegovu pogledu Thad je zaključio da ga to nije pitao tek tako. Ipak je on nešto opazio na Thadovu licu. Ali to je bilo u redu; to može proći, mislio je Thad. On je, napokon, ipak kreativni tip, i njegov mozak je sad radio silnom brzinom, nečujno kao japanski superbrzi vlak. Opet, isto pitanje: lagati ili reći istinu? Kao i ranije, ni sada nije bilo izbora.

“Sve je u redu”, rekao je. Zvučao je prirodno i opušteno. “Djeca su loše volje, samo to. A onda i Liz postane loše volje.” Dopustio je da mu se glas malo pojača. “Ali, vas dvojica, otkako smo otišli od kuće, ponašate se nekako previše napeto. Događa li se nešto što bih ja trebao znati?” Imao je dovoljno savjesti da osjeti mali ubod krivnje, čak i u ovako očajnom položaju. Nešto se događa, naravno – ali on je znao što, a nije im rekao.

“Ma, ne” rekao je Harrison, s vozačkog sjedala. “Ne možemo dobiti Chattertona i Eddingsa pred kućom i to je sve. Možda su ušli unutra.”

“Liz kaže da upravo priprema svjež ledeni čaj,” lagao je Thad bez razmišljanja.

“Znači, to je,” reče Harrison. Osmjehne se Thadu, koji osjeti novi, malo jači ujed savjesti. “Možda ostane nešto i za nas kad stignemo, a?”

“I to je moguće.” Thad zalupi vratima suburbana i gurne ključ u bravu rukom koja je bila osjetljiva koliko i komad drveta. Pitanja su prolijetala njegovom glavom, svojim složenim i ne naročito ljupkim plesnim korakom. Jesu li Stark i njegova obitelj već krenuli prema Castle Rocku? Jesu, nadao se on – htio je da odmaknu dovoljno daleko prije nego vijest da su oteti krene mrežom policijskih veza. Ako idu Lizinim autom i netko ih vidi, ili ako su još u Ludlowu ili u blizini, moglo bi doći do velike gužve. Krvave gužve. Grozno ironično – on Starku želi siguran bijeg, ali u takvom je položaju bio.

I, govoreći o bijegu, kako će se riješiti Harrisona i Manchestera? I to je bilo dobro pitanje. U suburbanu im ne može umaknuti, to je sigurno. Njihov plymouth je bio prava nakaza, prašnjave površine i nazubljenih guma, ali grubi zvuk njegovog motora nagovještavao je da je ispod haube pravi trkač. Mogao bih ih se riješiti, smatrao je – i već je imao ideju kako i gdje bi se to moglo izvesti – ali kako će neprimijećen prevaliti dvjesto kilometara do The Rocka?

Pojma nije imao kako... ali znao je samo da će to nekako izvesti.

Sjećaš se tetke Marthe?

Starku je o tome nagnojio laži, i ovaj je to progutao. Znači, izrod nema potpuni pristup u njegov um. Martha Tellford jest Lizina tetka, u redu, i oni se jesu zezali, uglavnom u krevetu, kako će od nje pobjeći, ali pričali su o bijegu u egzotične krajeve, Aruba ili Tahiti... jer, tetka Martha je znala za vikendicu u Castle Rocku. Tamo ih je posjećivala češće nego u Ludlowu. A omiljeno mjesto tetke Marthe Tellford u Castle Rocku bilo je smetlište. Bila je savjesni član Nacionalne lovačke udruge, uredno je plaćala članarinu a na smetlištu je najradije pucala u štakore.

“Ako hoćeš da ode,” Thad je jednom rekao Liz, sjećao se, “to joj ti moraš reći.” I taj se razgovor vodio u krevetu, potkraj jedne beskrajne ljetne posjete tetke Marthe – sedamddesetdevete ili osamdesete? Ma, nije važno, mislio je. “Ona je tvoja tetka. Osim toga, bojim se, ako joj ja to kažem, mogla bi tu svoju vinčesterku ispaliti u mene.”

A Liz je rekla: “Nisam sigurna da tu krvno srodstvo puno znači. Onaj njen pogled...” Ona je, kao, drhturila od straha kraj njega, sjećao se, a onda ga bocnula pod rebra, smijući se. “Daj. Bog mrzi kukavice. Reci joj da smo mi pristalice pokreta za očuvanje prirode čak i kad se radi o štakorima sa smetlišta. Idi ravno k njoj i reci joj, 'Čisti se, tetka Martha! Upucala si svog zadnjeg štakora na smetlištu! Kupi prnje i čisti se!'“

Naravno, nitko nije tetki Marthi rekao neka se kupi; nastavila je sa svojim svakodnevnim ekspedicijama na smetlište gdje je potukla desetak štakora (i nekoliko galebova, kada su se štakori posakrivali, pretpostavljao je Thad). Konačno je došao i taj blaženi dan kad ju je Thad odvezao na portlandski aerodrom, i strpao u avion za Albany. Ona se na izlasku rukovala s njim, na svoj neobičan, muški način, obim rukama – više kao da je sklopila posao nego da se oprašta – i najavila da bi ih mogla počastiti svojom posjetom i sljedeće godine. “Jako dobro gađanje,” rekla je ona. “Pobila sam bar sedamdesetak tih malih kliconoša.”

Nije došla ponovo, iako su se jednom prilikom spasili za dlaku (ta najavljena posjeta bila je, srećom, spriječena jednim iznenadnim pozivom u Arizonu, gdje, telefonski ih je izvijestila tetka Martha, još vrijede nagrade za upucane kojote.)

Nakon te njene zadnje posjete, “Sjeti se tetke Marthe” postalo je šifra, kao “Sjeti se Maine”. To je značilo da jedno od njih treba iz spremišta uzeti dvadesetdvojku i upucati nekog posebno dosadnog gosta, kao što je tetka Martha upucavala štakore na smetlištu. Liz je tu frazu jednom upotrijebila za vrijeme onog intervjua i snimanja za časopis People, prisjećao se Thad. Nije li se okrenula prema njemu, i promrmljala “Pitam se, Thad, da li se ta Myersica sjeća tetke Marthe?”

A onda je prekrila usta i počela se cerekati. Da, zgodno.

Samo, to sada nije bila šala.

I nije se radilo o ubijanju štakora na smetlištu.

Ako nije sve krivo skopčao, Liz mu je pokušala reći da krene za njima i ubije Georgea Starka. A ako to želi ona; Liz, koja se rasplače čim čuje o “uspavljivanju” životinja lutalica, onda sigurno misli da drugog izlaza nema. Ona sigurno smatra da postoje samo dvije mogućnosti: smrt Starku, ili smrt njoj i blizancima.

Harrison i Manchester gledali su ga upitno, i Thad shvati da već gotovo minutu, s upaljenim motorom sjedi za upravljačem suburbana, izgubljen u mislima. Podigao je ruku, domahnuo im i izašao s parkirališta pa skrenuo prema aveniji Maine, cesti koja vodi iz kampusa. Pokušao je smisliti kako će se riješiti ove dvojice prije nego što na policijskom valu čuju da su im kolege ubijeni. Pokušavao je misliti, ali stalno je čuo Starka; ako zasere, govorio mu je, kad stigne u Castle Rock u kući će naći samo njihove leševe i snimak Lizinog predsmrtnog proklinjanja.

I stalno je vidio Marthu Tellford kako nišani svojom vinčesterkom, mnogo većeg kalibra od njegove dvadesetdvojke koju je držao u spremištu vikendice; ciljala je u tuste štakore što se muvaju između hrpa otpadaka i tamnonarančastih vatri smetlišta. Shvatio je, odjednom, on želi upucati Starka, i to ne s kalibrom 22.

Prepredeni George zaslužuje nešto krupnije.

Haubica bi mogla biti po mjeri.

Štakori poskoče u svemirskom blještavim skršenih staklenih boca i zgnječenih konzervi, njihova tjelesa se najprije zgrče a onda opuste, dok leti krzno i utroba.

Da, bilo bi lijepo vidjeti da se tako nešto događa Georgeu Starku.

Prejako je stezao upravljač, i lijeva ga je šaka boljela. Točnije, kao da bol ječi duboko u njegovim kostima i zglobovima.

Opustio se – barem, pokušao je – i u gornjem džepu potražio Percodan kojeg je uzeo sa sobom, našao ga i progutao na suho.

Počeo je razmišljati o raskrižju u školskoj zoni u Veazieu. Onome sa stop-znakom na sve četiri strane. I ponovo razmislio o onome što mu je rekao Rawlie DeLesseps. Psihopompi, tako ih je nazvao Rawlie.

Glasnici živih mrtvaca.

DVADESET JEDAN

STARK NAPADA

1

Bez teškoća je isplanirao što želi, i kako to želi izvesti, iako nikada zapravo nije bio u Ludlowu.

Stark je u svojim snovima često boravio tamo.

Skrenuo je ukradenu hondu civic, pravu olupinu, s ceste na odmorište, dva kilometra do kuće Beaumontovih. Thad je otišao na fakultet i to je bilo dobro. Ponekad je bilo nemoguće shvatiti što Thad radi ili misli, iako, on je gotovo uvijek, ako bi se potrudio, mogao naslutiti boju njegovih osjećaja.

Kad je posebno teško stupao u vezu s Thadom, samo bi zavrtio među prstima jednu od Berol olovaka koje je kupio u papirnici u ulici Houston.

To je pomagalo.

Danas će biti lako. Bit će lako, jer, ma što da je Thad rekao svojim psima čuvarima, na fakultet je otišao samo iz jednog razloga: prekoračio je rok i znao je da će se javiti. Stark je baš to i namjeravao. Još kako!

Samo, ne onako kako je Thad očekivao.

I sasvim sigurno, ne s mjesta koje bi Thad očekivao.

Bilo je gotovo podne. Na odmorištu je zatekao nekoliko izletnika, ali oni su bili uz stolove na travnjaku ili su se motali oko malih kamenih roštilja uz rijeku. Nitko nije ni pogledao Starka kad je izašao iz honde i odšetao dalje. Dobro, jer da su ga primijetili, sigurno bi ga i zapamtili.

Zapamtili, da.

Opisali – ne.

Dok je koračao cestom prema kući Beaumontovih, Stark je izgledao sasvim kao Nevidljivi čovjek H.G. Wellsa. Široki zavoj pokrivao je njegovo čelo od obrva do kose. Drugi zavoj pokrivao je bradu i donju vilicu. Na glavu je nabio baseball-kapu njujorških Yankeesa. Tamne naočale, podstavljena jakna i rukavice na rukama.

Zavoji su bio umrljani žućkastom gnojnom izlučevinom koja je uporno prodirala kroz pamučnu gazu kao gumaste suze. I ispod Foster Grant naočala za sunce kuljala je ta žućkasta tvar. Povremeno je s obraza otirao tu tekućinu rukavicama od loše imitacije jareće kože. Dlanovi i prsti rukavica bili su ljepljivi od sasušene izlučevine. Ispod zavoja se dobar dio njegove kože već oljuštio, a ono što je preostalo nije nalikovalo ljudskom mesu; tamna, spužvasta tvar, gotovo bez prestanka vlažna. Izgledalo je kao gnoj, ali imalo je težak, neugodan miris – kao spoj jake kave i tuša.

Hodao je glave malo pognute naprijed. Putnici iz malobrojnih automobila koji su ga presreli vidjeli su čovjeka sa sportskom kapom, glave pognute zbog sunca, s rukama zabijenim u džepove. Šilt kape bi zavarao i najpomnije promatrače, pa i da su pažljivije gledali, vidjeli bi samo zavoje. A oni koji su mu dolazili s leđa, vozeći prema sjeveru, mogli su ga vidjeti samo s leđa, dakako.

Malo bliže gradovima-blizancima, Bangoru i Breweru, prolaz bi bio mnogo teži. Malo bliže, i tu su predgrađa i nova naselja. Dio Ludlowa u kome su živjeli Beaumontovi bio je još dovoljno duboko u prirodi da bi se mogao smatrati ruralnim krajem – ne baš prava zabit, ali ni dio grada. Kuće su bile smještene na dovoljno velikim parcelama da ih se, u nekim slučajevima, moglo smatrati pravim poljima. Nisu bile međusobno odijeljene živicama, tim simbolima privatnosti predgrađa, nego uskim pojasom stabala, a ponegdje i niskim, krivudavim kamenim zidovima. Tu i tamo, na horizontu su se sumorno ocrtavale satelitske antene, kao istureni položaji nekakve vanzemaljske invazije.

Stark je gazio uz rub ceste sve dok nije pronašao kuću Clarkovih. Thadova kuća je bila sljedeća. Skratio je put presjekavši na suprotnom kraju Clarkovo prednje dvorište, više od sijena nego od trave. Bacio je pogled na kuću. Zastori su bili navučeni, a vrata garaže zabravljena. Kuća Clarkovih nije izgledala tek svakodnevno prazna; imala je osamljeni izgled kuće u kojoj već duže nitko ne boravi. Na vratima nije bilo hrpe novina, ali Stark je svejedno vjerovao da je obitelj Clark negdje na uranjenom ljetovanju i to mu je odgovaralo.

Zašao je među stabla koja su razdvajala dva posjeda, prekoračio urušene ostatke kamenog zida i zatim se sagnuo. Prvi put je gledao ravno u kuću svog tvrdoglavog blizanca. Na prilazu su stajala patrolna kola, a dva policajca, vjerojatno iz tih kola, pušili su i razgovarali u sjeni obližnjeg drveta. Sjajno.

Imao je što mu treba; ostalo je čista igrarija. Ipak, oklijevao je još malo. Nije se smatrao ni maštovitim čovjekom – osim na stranicama knjiga u čijem je stvaranju imao vitalnog udjela – ni emotivnim, i bio je zatečen osjetivši u svojoj utrobi tinjanje prigušenog žara bijesa i predbacivanja.

Kojim pravom je taj kurvin sin njega odbijao? Kojim prokletim pravom? Jer je on prvi bio stvaran? Jer Stark nije znao ni kako, ni zašto, ni kad je on sam postao stvaran? Čisto sranje. Što se Starka tiče, on uopće ne zarezuje pravo prvorođenog. Nije njegova dužnost da legne i umre ne pisnuvši, kako Thad Beaumont izgleda smatra da bi trebao. Njegova dužnost je jednostavna i odnosi se samo na njega – a to je preživljavanje. Ali nije to sve.

On je morao misliti i na svoje vjerne obožavatelje, zar ne?

Ma, pogledaj tu kuću. Samo pogledaj. Prostrana kuća u kolonijalnom stilu Nove Engleske, još jedno krilo više i bila bi pravi posjed. Veliki travnjak, prskalice koje se neumorno vrte da bi ga održale zelenim. Drvena kolčana ograda s jedne strane blistavog crnog prilaza – takva ograda, smatrao je Stark, vjerojatno je trebala djelovati “slikovito”. Nadsvođeni puteljak između kuće i garaže – nadsvođeni, tako ti Boga! A unutra, uređena elegantno (ili, možda to oni zovu, graciozno) u kolonijalnom stilu, sve u skladu s vanjštinom – dugački stol od hrastovine u dnevnoj sobi, na katu velike komode i stolci, ugodni oku i fini istovremeno; stolci kojima se divite, ali se ipak usuđujete sjesti na njih. Zidovi bez tapeta; obojeni su, i imaju uzorke. Stark je sve to vidio, vidio u snovima koje Beaumont nije ni znao da sanja pišući kao George Stark.

Odjednom je želio da tu ljupku bijelu kuću spali do temelja. Potpali šibicom – ili možda plamenom propanske lemilice koju je nosio u džepu svoje jakne – i sažga do kraja. Ali, ne dok ne uđe unutra. Ne dok ne porazbija namještaj, usere tepih u dnevnoj sobi i u grubim smeđim mrljama ne razmaže izmet po brižljivo utisnutim uzorcima na zidovima. Dok ne spusti sjekiru na tu oh-kako-prekrasnu komodu i svede je na hrpu triješća.

Kojim pravom je Beaumont imao djecu? Prekrasnu ženu? Kojim pravom Thad Beaumont živi sretno i zadovoljno dok njegov mračni brat – koji ga je učinio bogatim i slavnim, a inače bi živio u bijedi i anonimnosti – umire u tmini kao šugavi napušteni pas na ulici?

Nikakvim. Nema on nikakvih prava. Beaumont je samo povjerovao u ta prava i još uvijek, usprkos svemu, i dalje u njih vjeruje. A to uvjerenje je fikcija, to, a ne George Stark iz Oxforda, Mississippi.

“Vrijeme je za tvoju prvu veliku lekciju, prijatelju moj,” mrmljao je Stark između stabala. Napipao je 'ziherice' koje su pridržavale zavoj na čelu i skinuo ih, te spremio u džep, za kasnije. Zatim je počeo odmatati zavoj, a slojevi su bili sve vlažniji što su bliže njegovom neljudskom mesu. “A ovu lekciju nikad, nikad nećeš zaboraviti. Garantiram.”

2

Bila je to samo varijacija trika s bijelim štapom, kako je preveslao pajkane u New Yorku, ali on je bio zadovoljan; ako naletiš na dobru foru, trebaš je koristiti sve dok je ne istrošiš. Stark je bio čvrsti pristalica te ideje.

Ovi ovdje neće predstavljati nikakav problem; barem, ako on ne postane nemaran. Na dužnosti su već preko tjedan dana, i svakim danom su sve sigurniji da je taj luđak govorio istinu kad je tvrdio da se zbrojio i da će sada kući. Jedina slaba točka bila je Liz – ako slučajno pogleda kroz prozor dok bude sređivao murjake, stvari bi se mogle zakomplicirati. Ali bila je tek koja minuta iza podneva; ona i njeni blizanci će ili zaspati ili se već spremaju. Nije važno kako; stvari će hodati, mislio je.

Zapravo, u to je bio siguran.

Ljubav će naći načina.

3

Chatterton je podigao čizmu da ugasi opušak – namjeravao ga je ubaciti u pepeljaru u automobilu, kad se ugasi. Teritorijalni policajci države Maine nisu zagađivali prilaze poreskih obveznika – a kad je podigao pogled ugledao je čovjeka s oguljenim licem, teturao je polako prilazom. Jednom je rukom polako domahnuo njemu i

Jacku Eddingsu, tražeći pomoć; drugu je držao za leđima, kao da je bila slomljena.

Chatterton je umalo doživio srčani udar.

“Jack!” viknuo je, a Eddings se okrenuo. I zinuo.

“...pomozite mi...” krkljao je čovjek s oguljenim licem. Chatterton i Eddings pojurili su prema njemu.

Da su preživjeli, možda bi svojim kolegama pričali kako su pomislili da je taj čovjek doživio prometnu nesreću ili da je opečen u eksploziji plina ili kerozina ili je možda naglavce upao u neki opasni poljoprivredni stroj, kojima tu i tamo dođe da iznakaze svoje vlasnike oštricama, sjekačima, ili ubojitim, zahuktalim polugama.

Možda bi mogli svojim kolegama ispričati bilo što slično, ali u tom trenutku, nisu uopće ni na što mislili. Njihovu svijest je potpuno izbrisao čisti užas. Lijeva strana lica toga čovjeka izgledala je gotovo kao uzavrela, kao da je netko golo meso, prethodno ogulivši kožu, prelio snažnom kiselinom. Ljepljiva, neopisiva tekućina slijevala se naborima napuhnutog mesa, natapala crne raspukline, i povremeno se prelijevala u odvratnim, naglim bujicama.

Nisu ništa mislili; oni su samo reagirali.

To je bio čar trika s bijelim štapom. “...pomozite mi...”

Stark je namjerno sapleo stopala i pao prema naprijed. Doviknuvši nešto nerazgovjetno svom partneru, Chatterton je pokušao uhvatiti ranjenog čovjeka prije nego se sruši. Stark desnom rukom obuhvati policajca oko ramena a lijevu izvuče s leđa. A tamo je bilo iznenađenje – britva sa sedefastom drškom. Oštrica je opako zablistala na vlažnom zraku. Stark je zabije naprijed i Chattertonu rasiječe jabučicu desnog oka, uz zvučni prasak. Chatterton vrisne i dlanom prekrije lice. Stark zabije šaku u Chattertonovu kosu, zabaci mu glavu i presiječe vrat od uha do uha. Krv je prsnula iz njegovog mišićavog vrata u crvenom mlazu. Sve se to dogodilo u četiri sekunde.

“Što?” Eddings je pitao tihim i neobično ozbiljnim tonom. Stajao je kao ukopan nekih pola metra iza Chattertona i Starka. “Što?”

Jedna ruka mu se klatila tik kraj drške revolvera, ali jedan brzi pogled uvjerio je Starka da murjak ima jednako pojma da mu je revolver na dohvatu, koliko mu je poznat broj stanovnika Mozambika. Izbuljio je oči. Nije znao što gleda, ni tko krvari. Ne, nije istina, mislio je Stark, on misli da sam to ja. Stajao je tu i gledao kako siječem grkljan njegovom partneru, ali misli da to ja krvarim, jer mi fali pola lica, a zapravo nije ni zato – nego, to ja krvarim, moram, jer on i njegov partner, oni su policija. Oni su junaci ovog filma.

“Hajde,” rekao je, “pridrži ga ti malo, hoćeš?” I odgurnuo tijelo umirućeg Chattertona prema njemu.

Eddings ispusti kratki pištavi krik. Pokušao je ustuknuti, ali prekasno. Hrpa od devedeset kila polumrtvog bika Toma Chattertona odbacila ga je prema policijskom autu. Vrela krv je šiknula po njegovom licu kao mlaz vode iz slomljenog tuša. Vrisnuo je i klonuo na Chattertonovo tijelo. Chatterton se polako okrenuo i posljednjom snagom naslijepo zamlatarao prema autu. Njegova ruka sudari se s haubom, ostavljajući mokri otisak. Desnom nemoćno dohvati radio-antenu i iščupa je. Pao je na tlo, držeći antenu pred preostalim okom kao znanstvenik epruvetu s nekakvim silno rijetkim uzorkom kojeg treba čuvati čak i in extremis.

Eddings je nejasno ugledao oguljenog čovjeka; prilazio je pognut i nemilosrdan, pokuša ustuknuti. Udario je o auto.

Stark ga zasiječe odozdo na gore, između nogu; razderao je svijetle hlača Eddingsove uniforme, razderao mu prepone potežući britvu dugim, glatkim potezima. Eddingsova jaja, odjednom razdvojena, sad su se klatila na koži s unutrašnje strane njegovih bedara, kao teški čvorovi na kraju razmotanog konopca. Krv je natapala hlače duž patentnog zatvarača. Na tren se osjećao kao da mu je netko sasuo hrpu sladoleda na prepone... a onda ga je stegnula bol, vrela, kao oštra nazubljena čeljust. Vrisnuo je.

Stark je opakom brzinom zamahnuo je prema Eddingsovom vratu, ali je Eddings nekako uspio podići ruku i prvi mu je udarac samo prepolovio dlan. Pokušao se otkotrljati nalijevo, i to je izložilo desnu stranu njegovog vrata.

Golo sječivo, blijedo srebrno na mutnom dnevnom svjetlu, ponovo sjevne zrakom i ovoga puta pogodi cilj. Eddings je klonuo na koljena, s rukama između nogu. Njegove svijetle hlače postale su jarko crvene gotovo do koljena. Oborene glave, sad je izgledao kao objekt poganskog žrtvenog obreda.

“Prijatno, seronjo,” rekao je Stark sasvim običnim tonom. Sagnuo se, šakom zahvatio Eddingsovu kosu, i povukao mu glavu, ogolivši vrat za konačni udarac.

4

Otvorio je stražnja vrata patrolnih kola, uhvatio Eddingsa za ovratnik uniforme i krvavu zadnjicu hlača pa ga kao vreću žita ubacio unutra. A onda je isto ponovio s Chattertonom. Ovaj je bio težak sigurno preko sto kila, zajedno s pojasom i četrdesetpeticom, ali Stark ga je podigao lako, kao da je vreća ispunjena perjem. Zalupio je vrata, pa bacio na kuću pogled pun znatiželje.

Sve je bilo tiho. Čuli su se jedino cvrčci u visokoj travi duž prilaza i tiho šištanje prskalica – vik! vik! vik! Tome se pridružio zvuk jednog nadolazećeg kamiona-cisterne. Protandrkao je osamdeset na sat, prema sjeveru. Kad je ugledao na tren upaljena crvena svjetla kočnica na kamionu, Stark se sagnuo uz patrolna kola, napet. Kad su svjetla ugasla i cisterna zašla za susjedno brdo, ubrzavši, on je kratko zagrohotao. Vozač je opazio patrolna kola i provjerio svoj brzinomjer, misleći da su u zasjedi zbog kontrole brzine. Najprirodnija stvar na svijetu. Nije se trebao brinuti; ova zasjeda je zauvijek opozvana.

Prilaz je bio prepun krvi, ali na blistavom crnom asfaltu, moglo je proći i kao voda... osim iz velike blizine. Dakle, u redu. A sve i da nije, mora biti.

Stark je sklopio britvu; držao je ljepljivom rukom i prišao vratima. Nije vidio ni hrpicu mrtvih vrabaca, ni one žive, koji su prekrivali vrh krova i sjedili na stablu jabuke uz garažu i nijemo ga promatrali.

Malo kasnije, još ošamućena od poslijepodnevnog sna, Liz Beaumont je sišla dolje otvoriti vrata. Netko je zvonio.

5

Nije vrisnula. Vrisak je bio tu, ali oguljeno lice pred kojim se našla kad je otvorila vrata, zakočilo ga je duboko u njoj, zaledilo, poništilo, zbrisalo, živog sahranilo. Za razliku od Thada, ona se nije sjećala snova o Georgeu Starku, ali, moglo ih je svejedno biti, duboko zakopanih u njenoj podsvijesti, jer to zapiljeno, iskeženo lice bilo je gotovo kao očekivana stvar, kraj sveg svojeg užasa.

“Ej, gospo, pogodi tko je?” pitao je Stark kroz mrežu protiv komaraca. Cerio se, izdašno pokazujući zube. Uglavnom,već trule. Sunčane naočale pretvorile su njegove oči u velike crne duplje. Ljepljiva sluz kapala je niz njegove obraze i vilicu natapajući mu odjeću.

Sa zakašnjenjem, ona pokuša zatvoriti vrata. Stark probije mrežu šakom u rukavici i ponovo otvori vrata. Liz ustukne i zatetura; pokušala je vrisnuti. Nije mogla. Njeno grlo je i dalje bilo zakočeno.

Stark uđe i zatvori vrata.

Liz je gledala kako joj se polako približava. Izgledao je kao raspadnuto strašilo za ptice koje je, nekako, oživjelo. A najgori je bio njegov iskeženi smijeh, jer lijeva strana njegove gornje usne nije izgledala samo bolesno ili natrulo, već izjedeno. Vidjeli su se sivo-crni zubi i rupe na mjestima gdje su nekada bili.

Njegove ruke u rukavicama ispruže se prema njoj.

“Zdravo, Beth,” rekao je kroz taj užasni osmijeh. “Oprosti na smetnji, ali bio sam u susjedstvu pa sam pomislio da navratim. Ja sam George Stark i drago mi je što sam te upoznao. Draže, mislim, nego što bi ti uopće mogla pretpostaviti.”

Jednim prstom je dotaknuo... pomilovao njen obraz. Ispod kože rukavica osjećalo se mlohavo, spužvasto meso. U tom trenu pomisli na blizance koji gore spavaju, i njena ukočenost popusti. Okrenula se i pojurila u kuhinju. Negdje u divljoj zbrci svog uma, vidjela se kako uzima mesarski nož s magnetiziranog stalka iznad radne plohe i zabija ga duboko u tu opscenu karikaturu od lica.

Čula ga je iza sebe, brz kao vjetar.

Šakom se očešao o leđa njene bluze, u pokušaju da je dograbi, i ispustio je.

Kuhinjska vrata su bila od onih koja se pomiču i naprijed i natrag; otvorena i podbočena drvenim klinom. U bijegu, ona je taj klin udarila nogom; znala je, ako promaši ili samo udari ukoso, druge prilike neće biti. Ali pogodila ga je točno u sredinu, i istog trena osjetila snažnu bol u nožnim prstima – nosila je samo papuče. Klin poleti preko kuhinjskog poda, tako uglačanog da se u njemu cijela prostorija ogledala, naglavce. Stark je opet zamahivao prema njoj, osjetila je. Rukom iza leđa, naglo je zatvorila vrata. Čula je zvuk udarca. Proderao se, bijesan i iznenađen, ali nepovrijeđen. Ona posegne za noževima – a Stark je s leđa dohvati za kosu i bluzu. Povukao ju je i okrenuo. Čula je grubi zvuk cijepanja tkanine i pomislila izbezumljeno: Ako me siluje, oh Isuse, ako me siluje, ja ću poludjeti...

Šakama je zabubnjala po njegovoj grotesknoj njuški; nakosila mu naočale, najprije, a onda ih potpuno smaknula. Ispod njegovog lijevog oka, koža se ovjesila i odvalila kao mrtva usta, otkrivajući cijelu, krvlju podlivenu izbočinu očne jabučice.

A on se smijao.

Stegnuo je njene ruke i silom ih spustio dolje. Jednu je uspjela osloboditi; podigla je šaku i ogrebla mu lice. Njeni prsti su ostavili duboke brazde iz kojih su polako tekli gnoj i krv. Bilo je malo ili nikakvog smisla u opiranju; mogla je isto tako zagrepsti po komadu davno mrtvog mesa. Oglasila se, tada – htjela je vrištati, uobličiti svoj užas i strah prije no što je uguše, ali najviše što je uspjela bio je niz promuklih, očajnih jauka.

On zgrabi njenu slobodnu ruku, spusti je, savije joj obje ruke iza leđa i zarobi zglobove svojom šakom. Mlohav i istodobno nepopustljiv stisak; kao lisičine. Drugu ruku je spustio pred nju, na prednjicu bluze i uhvatio je za sisu. Njeno tijelo je zavijalo na taj dodir. Zatvorila je oči i pokušala ga odgurnuti.

“Oh, prekini,” rekao je. Sad se nije namjerno cerio, no lijeva strana njegovih usta svejedno se kesila, zaleđena u svom grču raspadanja. “Prekini, Beth. Za tvoje dobro. Uzbudim se kad se opireš. A ako se ja uzbudim, to ti se ne bi svidjelo. Garantiram. Trebali bi imati platonski odnos, ti i ja, mislim... Barem za sada.”

On jače stegne njenu sisu, a ona osjeti nemilosrdnu snagu ispod te truleži, kao oklop od čeličnih šipki omotan mekom plastikom.

Kako može biti tako ja? Kako može biti tako jak a izgleda kao da umire?

No, odgovor je bio jasan. On nije bio ljudsko biće. Ona čak ne bi rekla ni da je zaista živ.

“Ili, možda ti to i želiš?” pitao je on. “To je? Želiš? Sad odmah?” Njegov jezik, crn i crven i žut, površine ispresijecane čudnim posjekotinama, kao poplavljena zemlja kad se voda povuče, izleti iz njegovih iskeženih usta i zapaluca prema njoj.

Ona se smjesta prestane opirati.

“Bolje tako.” reče Stark. “Dakle – sad ću te pustiti, Bethie, dušice moja draga. A kad to napravim, tebe će opet spopasti poriv da istrčiš sto metara u pet sekundi. To je sasvim prirodno; mi se jedva poznajemo, a ja sam svjestan da ne izgledam baš najbolje. Ali prije nego što izvedeš neku glupost, hoću da se sjetiš one dvojice vani – mrtvi su, znaš. I hoću da se sjetiš svojih klinaca što gore mirno spavaju. Djeci treba odmora, zar ne? Naročito jako maloj djeci, jako bespomoćnoj djeci, kao što su tvoja. Shvaćaš? Razumiješ me?”

Ona tupo kimne. Sad ga je mogla osjetiti. Natruli, užasan smrad. On truli, pomislila je. Truli pred mojim očima.

Sad joj je bilo sasvim jasno zašto on tako očajnički želi da Thad ponovo počne pisati.

“Ti si vampir,” promuklo je rekla. “Prokleti vampir. A on te stavio na dijetu. I onda ti provališ ovamo. Teroriziraš mene i prijetiš mojoj djeci. Ti si jedna jebena kukavica, George Stark.”

Pustio ju je i izravnao najprije lijevu a onda desnu rukavicu. Neprirodna, a istovremeno i nekako nastrana radnja.

“Ovo nije pošteno, ne bih rekao, Beth. Što bi ti uradila da si na mom mjestu? Što bi ti uradila, na primjer, da se nasučeš na pustom otoku bez hrane i pića? Tiho bi očajavala i ljupko uzdisala? Ili bi se borila? Zaista mi predbacuješ zato što želim nešto tako jednostavno kao što je opstanak?”

“Da!”

“Govoriš kao pravi nepokolebljivi borac... ali mogla bi promijeniti mišljenje. Znaš, cijena nepokolebljivosti može biti puno veća nego što ti sad misliš, Beth. Kad je opozicija lukava i odlučna, cijena može narasti do neba. Moglo bi ti se dogoditi da s puno više oduševljenja prihvatiš našu suradnju, nego što bi ikada pomislila.”

“Samo ti sanjaj, gade.”

Desna polovica njegovih usana se podigne, a vječno nasmiješena lijeva trzne još malo više, i počasti je još jednom demonskom grimasom, u znak naklonosti, pretpostavljala je Liz. Njegova ruka, bolesno ledena ispod tanke rukavice, klizne niz njezino rame, pogladivši je. Jednim prstom je značajno pritisnuo njen dlan, samo na tren, a onda se odmakne. “Nije to san, Beth – uvjeravam te. Thad i ja ćemo surađivati na novom Starkovom romanu... neko vrijeme. Drugim riječima, Thad će biti pokretač. Ja sam ti kao posustali motor, znaš. Samo, umjesto da zakuham, meni se dogodila autorska blokada. I to je sve. To je jedini problem, rekao bih. Jednom kad krenem, ubacit ću u drugu, stisnuti gas i vruuum! Odoh ja!”

“Ti si lud,” prošapta ona.

“Aha. Ali i Tolstoj je bio lud. I Richard Nixon, a tog gnjusa su izabrali za predsjednika Sjedinjenih Država.” Stark okrene glavu i pogleda kroz prozor. Liz nije ništa čula, ali, on kao da je odjednom krajnje napeto slušao, naprežući se da uhvati neki slabašan, gotovo nečujni zvuk.

“Što to...?” upitala je ona.

“Začepi malo, dušice,” naredio je Stark. “Brnjicu na ustašca.”

Slabašno, ona začuje zvuk uzlijetanja jata ptica. Nevjerojatno udaljen, nevjerojatno lijep zvuk. Nevjerojatno slobodan. Stajala je tamo, gledajući ga; srce joj je udaralo prebrzo i pitala se može li mu pobjeći. On nije bio baš u transu, ništa slično, ali njegovu pažnju je bez sumnje, odvratilo nešto drugo. Mogla bi pobjeći, možda. Kad bi se samo dočepala pištolja... Njegova gnjila šaka opet se stegnula oko njenog ručnog zgloba.

“Ja mogu ući u tvog muža i kroz njega gledati van, znaš. Ja mogu osjetiti kako razmišlja. S tobom to ne mogu, ali mogu te pogledati u lice i procijeniti; i to dobro. Ma što mislila u ovom času, Beth, nemoj zaboraviti one pajkane... i svoje klince. Bolje ti je; stvari će ti biti jasnije.”

“Zašto me uporno tako zoveš?”

“Kako? Beth?” Nasmijao se. Gadan zvuk, kao da mu je u grlu zapeo šljunak. “Pa, tako bi te on zvao, kad bi bio dovoljno pametan da to smisli, znaš!”

“Ti si lu...”

“Lud, znam. Jako slatko, dušice, ali tvoje mišljenje o mome duševnom zdravlju morat ćemo ostaviti za kasnije. Sada se događa previše toga. Slušaj: moram nazvati Thada, ali ne u njegov kabinet. Možda prisluškuju taj telefon. On misli da ne prisluškuju, ali murija mu ne mora baš sve reći. Tvoj čovjek svima vjeruje. Ja ne.”

“Kako možeš...?”

Stark se nagne prema njoj; govorio je vrlo polako i pažljivo, kao učitelj koji se obraća priglupom prvoškolcu. “Prestani čačkati vraga, Beth, i odgovaraj mi na pitanja. Jer, ako ne uspijem od tebe dobiti ono što mi treba, možda bih mogao od tvojih blizanaca. Znam, oni još ne znaju govoriti, ali možda ih ja mogu naučiti. Mali poticaj čini čuda.”

Usprkos vrućini, preko košulje je nosio podstavljenu jaknu, onu s puno džepova i patentnih zatvarača, kakve vole lovci i planinari. Povukao je jedan zatvarač, a iz poliesterske podstave izvirio je cilindrični predmet. Izvukao je malu let-lampu.

“Ako ih i ne mogu naučiti da progovore, kladim se, mogu ih naučiti da propjevaju. Kladim se, pjevali bi kao dvije male ševice. A ta pjesma se tebi možda ne bi svidjela, Beth.”

Pokušavala je odlijepiti pogled od let-lampe, ali nije išlo. Bespomoćno je pratila pogledom dok ju je on prebacivao iz jedne u drugu ruku. Njene oči kao da su bile prikovane za cijev.

“Reći ću ti sve što hoćeš znati,” rekla je, i pomislila: Zasad.

“Baš lijepo od tebe,” uzvrati i vrati let-lampu natrag u džep. Jakna se, pritom, malo rastvorila i ona ugleda dršku povelikog revolvera. “I jako razumno, Beth. A sada slušaj. Danas je još netko tamo, na fakultetu. Vidim ga jasno kao tebe sada. Neki niski momak, bijela kosa, ima lulu u ustima, veliku skoro kao i on sam. Kako se taj zove?”

“Zvuči kao Rawlie DeLesseps,” sumorno je rekla. Pitala se, kako on može znati da je Rawlie danas tamo... i zaključila da to zapravo i ne želi otkriti.

“Može li biti netko drugi?”

Liz promisli pa odmahne glavom. “Mora da je Rawlie.”

“Imaš li imenik fakulteta?”

“Imam. U ladici ispod telefona. U dnevnoj sobi.”

“Dobro.” Prošao je kraj nje prije nego što je ona uspjela shvatiti da se kreće – smučilo joj se od te glatke mačje okretnosti tog natrulog komada mesine – i smaknuo jedan od dugih noževa s magnetiziranog stalka. Liz se ukočila. Stark je pogleda i ponovo proizvede ono škrgutanje šljunka u grlu. “Ne brini, neću te sasjeći. Ti si moja dobra mala pomoćnica, ne? Hajde.”

Snažna, ali odvratno spužvasta šaka ponovo se stegnula oko njezina zgloba. Kad se pokušala izvući, stisak se samo pojačao. Odmah se prestala opirati i dopustila mu da je vodi.

“Dobro,” rekao je on.

Odveo je u dnevnu sobu; sjela je na sofu, obgrlivši koljena. Stark je kratko pogleda, kimne sam sebi, a onda se posveti telefonu. Kad se uvjerio da nema nikakvog alarma – traljavo, jako traljavo – presjekao je žice koje je postavila policija: onu koja vodi do uređaja za praćenje i onu drugu, spoj s magnetofonom u podrumu.

“Znaš kako se treba ponašati i to je jako važno,” nad njenom sagnutom glavom govorio je Stark. “Slušaj sada. Ja idem naći broj tog Rawliea DeLessepsa i onda ću malo brbljati s Thadom. A dok ja to radim, ti idi gore i spremaj prnje i druge gluposti što tvojim klincima mogu trebati dolje u vikendici. Kad si to obavila, probudi ih i donesi tu.”

“Kako si znao da oni...?”

Nasmijao se njenom pogledu punom iznenađenja. “Ah, znam ja vaš raspored,” rekao je. “Znam, možda, i bolje od tebe. Probudi ih, Beth, spremi i donesi tu. Ja znam plan kuće kao i vaš dnevni raspored, i ako pokušaš bježati, dušo, i to ću znati. Ne trebaš ih oblačiti; samo spremi što im treba i donesi ih ovamo u pelenama. Kasnije ih možeš obući, kad već budemo na našem malom putovanju.”

“Castle Rock? Ti bi išao u Castle Rock?”

“Aha. Ali ti ne trebaš sada misliti o tome. Jer, ako te nema dulje od deset minuta po mom satu, morat ću doći gore da vidim što te zadržalo; samo na to trebaš misliti.” Pogledao ju je značajno. Ispod njegovog oljuštenog, sluzavog čela, crne naočale su oblikovale očne duplje kao na mrtvačkoj lubanji. “A doći ću s upaljenom let-lampicom, spremnom za akciju. Shvaćaš?”

“Ja... da.”

“Prije svega, Beth, zapamti jedno. Ako surađuješ sa mnom, neće ti biti ništa. Ni tebi ni tvojoj djeci.” Ponovo se smješkao. “A zato što si tako dobra majka, mislim da ti je to još važnije. Samo hoću da budeš pametna i nemoj se zezati sa mnom. Ona dva pajkana sad su u prtljažniku svoje prdalice i skupljaju muhe, samo zato jer su imali nesreću da zapnu na tračnicama kad je protutnjao moj ekspres. I u New Yorku je jedna hrpa policajaca koji su imali istu nesreću... kao što znaš. Možeš pomoći sebi i klincima – i Thadu, jasno, jer ako napravi što hoću, bit će u redu – ako budeš tiho i pomažeš, jedino tako. Shvaćaš?”

“Da,” rekla je promuklo.

“Može ti svašta pasti napamet. Znam ja kako to ide kad se čovjek osjeća satjeran uza zid. Ali ako ti stvarno padne napamet, ti odmah reci 'iššš' i zaboravi. Zapamti jedno – ja možda ne izgledam sjajno, ali moje uši su super. Ako pokušaš otvoriti prozor, ja ću čuti. Ako pokušaš podići zavjesu, i to ću čuti. Ja sam, Beth, čovjek koji čuje anđele kad pjevaju u raju i vragove kad urlaju u najdubljim jamama pakla. Moraš se pitati, možeš li riskirati. Ti si pametna žena. Mislim da ćeš donijeti pravu odluku. Miči se, curo. Na posao.”

Pogledao je na sat, zaista joj je mjerio vrijeme. Liz je krenula stepenicama a noge uopće nije osjećala.

6

Čula ga je kad je dolje nešto kratko rekao na telefon. Duga pauza; a onda je ponovo progovorio. Njegov se glas promijenio. Nije znala s kim je govorio prije stanke – s Rawlie DeLessepsom, možda – ali kad je ponovo progovorio, bila je gotovo sigurna da je Thad s druge strane. Nije uspjela raspoznati riječi, a nije se usudila dirati drugi telefon, ali svejedno, bila je sigurna da je to Thad. Uostalom, za prisluškivanje nije ni bilo vremena. Kako je rekao, ako ga pokuša prijeći, neka samu sebe upita usudi li se riskirati. Nije se usudila.

Nabacala je pelene u dječju torbu, odjeću u kovčeg. Kreme, dječji puder, pribadače za pelene, mokre maramice i ostale svaštarije ugurala je u svoju torbu.

Dolje je razgovor završio. Krenula je prema blizancima da ih probudi, kad je on pozvao odozdo.

“Beth! Vrijeme je!”

“Dolazim!” Podigla je Wendy koja je počela uspavano plakati.

“Silazi ovamo – očekujem telefonski poziv a ti si mi zvučni efekt.”

Ali ovo zadnje je jedva čula. Njene oči su bile prikovane za plastičnu kutiju s pribadačama za pelene, na dječjem ormariću.

Pokraj kutije ležale su oštre krojačke škare.

Spustila je Wendy natrag u krevetić, bacila pogled na vrata i požurila prema ormariću. Uzela je škare i dvije pribadače. Stavila ih u usta kao žena koja šije haljinu pa raskopčala suknju. Pribadačama je pričvrstila škare za svoje gaćice, iznutra, pa zakopčala suknju. Od pribadača i drške škarica, na tom se mjestu pojavila mala izbočina. Znala je da normalan muškarac to ne bi primijetio, ali George Stark nije bio normalan muškarac. Spustila je bluzu preko suknje. Bolje tako.

“Beth!”Glas je sada bio na rubu bijesa. Još gore, dopirao je s polovice stepeništa a ona ga uopće nije čula, iako bi rekla da se u ovakvoj staroj kući ne može hodati glavnim stepeništem bez svih mogućih šumova i škripanja. I baš tada je zazvonio telefon.

“Ovamo ih donesi, odmah!” on je urlao na nju, i ona požuri do Williama. Nije imala vremena za nježnost, pa je zato sišla dolje s dvije, iz sveg glasa urlajuće bebe na rukama. Stark je bio kod telefona, a ona je očekivala da će se zbog dječjeg plača još više razbjesniti. Baš suprotno, kao da je bio sasvim zadovoljan... a onda je shvatila – ako razgovara s Thadom, onda i treba biti zadovoljan. Ovakav zvučni efekt ne bi nigdje našao.

Najuvjerljiviji argument, pomisli i obuzme je val silne mržnje prema toj natruloj spodobi koja nema za što postojati, a ne želi nestati.

Stark je u jednoj ruci držao olovku i lagano lupkao gumicom s njezina vrha se po rubu stola, i ona, uz lagani šok prepoznavanja, shvati da je to Berol Black Beauty. Jedna od Thadovih pisaljki, pomislila je. Je li on to bio i u radnoj sobi?

Ne – naravno, nije bio u radnoj sobi, niti je ovo Thadova pisaljka. To zapravo nikada i nisu bile Thadove olovke – on ih je samo povremeno kupovao. Black Beauty olovke pripadale su Starku. On je olovkom nešto napisao na poleđini fakultetskog imenika, velikim slovima. Kad se približila, uspjela je pročitati dvije rečenice. THAD, POGODI ODAKLE SAM ZVAO glasila je prva. Druga je bila okrutno jasna: RECI NEKOME I ONI SU MRTVI.

I kao da to potvrđuje, Stark reče: “Ništa, baš ništa, kao što možeš čuti. Ni vlas im ne fali na njihovim dragocjenim glavicama.”

Okrenuo se prema Liz i namignuo joj. Bilo je to nešto najstrašnije – kao da su njih dvoje na istoj strani. Stark je vrtio naočale između palca i kažiprsta lijeve ruke. Očne jabučice su stršale na njegovom licu kao staklene oči voštane figure koja se topi.

“Za sada,” dodao je on.

Slušao je, onda se nakesio. Čak i da se njegovo lice nije raspadalo pred njenim očima, ovaj osmijeh bi opet bio jako podrugljiv i zloban.

“A što s njom?” gotovo pjevnim glasom je pitao Stark, i tada je njen bijes nadvladao strah i ona se sjetila tetke Marthe i štakora. Požalila je što tetka Martha nije sad ovdje, da se pobrine za ovog štakora. Ona je imala škare, ali to nije značilo da će joj on dati priliku da ih upotrijebi. Ali Thad... Thad je znao za tetku Marthu. I u njenoj glavi se počela nazirati ideja.

7

Kada je razgovor završio, kad je Stark spustio slušalicu, upitala ga je što sad namjerava.

“Brzo djelovati,” rekao je on. “To je moja specijalnost.”

Ispružio je ruke. “Daj mi jednog klinca. Svejedno kojeg.”

Ustuknula je, refleksno privijajući djecu čvršće na grudi. Već su se smirili, ali ih je njen grčeviti zagrljaj ponovo rasplakao.

Stark ju je strpljivo gledao. “Beth, nemam vremena natezati se s tobom. Nemoj me tjerati da te s ovim moram uvjeravati.” Pogladio je valjkastu izbočinu u džepu svoje lovačke jakne. “Tvojim klincima neću ništa. Na neki uvrnuti način, znaš, i ja sam njihov tatica.”

“Da to nisi govorio!” vrisnula je na njega, povlačeći se sve dalje. Drhtala je, na rubu bijega.

“Ma, svladaj se, ženo.”

Riječi su bile ravne, bezizražajne i mrtvački hladne. Osjećala se kao da joj je netko u lice pljusnuo kantu hladne vode.

“Saberi se, srce. Ja moram van, idem smjestiti murjački auto u garažu. A ti bi mogla za to vrijeme bježati na drugu stranu. Ali ako uzmem jednog od klinaca – kao rođak, recimo tako – o tome ne trebam brinuti. Ozbiljno mislim, tebi i njima ne mislim ništa zlo... a čak i da mislim, koja mi korist ako ti povrijedim jednog klinca? Meni treba tvoja suradnja. A tako je neću dobiti. Dakle, daj mi odmah jednog ili će stradati oboje – neću ih ubiti, nego povrijediti, i to gadno – a ti ćeš biti za to kriva.”

Ispružio je ruke. Njegovo propalo lice bilo je mirno i strogo. Gledajući ga, shvatila je da nikakav argument, nikakva molba njega ne može pokolebati. Ne bi je ni saslušao. Samo bi ostvario prijetnju.

Prišla mu je, ali kad je pokušao uzeti Wendy, njene ruke su se ponovo stegnule, i na tren ga onemogućile. Wendy je jače zaplakala. Liz se opustila i predala djevojčicu, ali se, onda, i sama rasplakala. Pogledala ga je u oči. “Ako je dotakneš, ja ću te ubiti.”

“Pokušala bi, znam,” Stark reče mrgodno. “Silno poštujem majčinstvo, Beth. Misliš da sam monstrum, i možda si u pravu. Ali pravi monstrumi nikada nisu bez osjećaja. Ja mislim da ih baš to, a ne njihov izgled, čini užasnima. Neću ništa ovoj maloj, Beth. Kod mene je na sigurnom... tako dugo dok surađuješ.”

Liz je sada s obje ruke držala Williama... i nikad joj se u životu vlastito naručje nije činilo tako prazno. I nikad u životu nije bila toliko uvjerena da je pogriješila. Ali što je drugo mogla?

“Osim toga... vidi!” uzviknuo je Stark, a u njegovom glasu je bilo nečega u što ona nije mogla, nije htjela, povjerovati. Ta nježnost koju je ona, čini se, čula, morala je biti lažna, i dalje samo njegovo čudovišno ruganje. Ali, on je gledao Wendy s dubinskom i uznemirujućom pažnjom... a Wendy je njega gledala sa zanimanjem i prestala plakati. “Ta malena ne zna kako ja izgledam. Ona se mene ni malo ne boji, Beth. Ni malo.”

S nijemim užasom Liz je gledala kako podiže desnu ruku. Skinuo je rukavice i sad je vidjela debeli zavoj preko šake, točno gdje je Thad imao zavoj na nadlanici lijeve ruke. Stark je otvorio pa zatvorio šaku. Po grčenju čeljusti bilo je jasno da mu je pomicanje šake bolno, ali on je to napravio, svejedno.

I Thad to radi na isti način, o moj Bože i on to radi NA ISTI NAČIN...

Wendy je sada, izgleda, bila sasvim mirna. Zurila je u Starkovo lice, proučavala ga pažljivo, gledala svojim hladnim sivim očima ravno u Starkove mutno-plave. Sa sljuštenom kožom, njegove oči su izgledale kao da bi svakog trenutka mogle ispasti i objesiti se preko obraza na krvnim žilama.

Ali, Wendy mu je domahnula.

Šaka otvorena; šaka zatvorena; šaka otvorena.

Tako maše Wendy.

Liz osjeti gibanje u svom naručju, spusti pogled i ugleda Williama kako promatra Georgea Starka istim ushićenim plavo-sivim pogledom. Smijuljio se.

Williamova se šaka otvorila; zatvorila; otvorila.

Tako maše William.

“Ne,” ona zastenje, jedva čujno. “O, Bože, ne, molim te ne daj da se ovo događa.”

“Vidiš?” reče Stark, pogledavši je. Cerekao se svojom sleđenom zlobnom grimasom, i najstrašnije, ona je shvatila da on to pokušava biti nježan... a ne može. “Vidiš? Ja se njima sviđam, Beth. Sviđam.”

8

Stark je ponovo stavio naočale i iznio Wendy na prilaz. Liz je odjurila do prozora i tjeskobno ih promatrala. Jednim dijelom, bila je sigurna da on namjerava uskočiti u patrolna kola i odmagliti s njenim djetetom na sjedištu pokraj sebe i dva mrtva policajca u prtljažniku.

Ali, on najprije nije radio ništa – stajao je na mutnom sunčanom svjetlu sa strane vozačkog sjedala, pognute glave, s bebom u naručju. Ostao je tako neko vrijeme kao da nešto ozbiljno priča Wendy ili se moli. Kasnije, kada je znala više, zaključila je da je on pokušavao ponovo stupiti u vezu s Thadom, da mu očita misli, možda, i predvidi hoće li učiniti ono što Stark od njega traži, ili ima neke druge planove.

Nakon otprilike trideset sekundi, Stark je podigao glavu, žustro je protresao, kao da se želi razbistriti, pa ušao u policijski auto i upalio motor. Ključ je bio unutra, pomisli ona tupo. Čak nije morao ni spajati kablove, ili kako se to već radi. Taj čovjek ima vražju sreću.

Stark je odvezao auto u garažu i ugasio motor. Čula je tresak vrata na autu, a onda se pojavio, i usput pritisnuo dugme koje je uz škripu pokrenulo vrata. Malo kasnije, bio je ponovo u kući i pružao joj Wendy.

“Vidiš?” upitao je. “Dobro je. A sada mi pričaj o susjedima. Tim Clarkovima.”

“Clarkovi?” upita ona, osjećajući se izuzetno glupo. “Zašto te zanimaju? Oni su ovoga ljeta u Europi.”

Smješkao se. I to je, na određeni način, bilo najstrašnije dosad, jer u normalnijim okolnostima, to bi bio smiješak posebnog zadovoljstva... čak pobjednički, mislila je ona. I, zar nije naslutila neki trenutak privlačnosti? Kratki, hiroviti bljesak? Bilo je to bolesno, dakako, ali, znači li to da se može poreći? Ne, Liz nije mislila tako, a čak je i shvaćala zbog čega. Napokon, ona je udata za najbližeg rođaka ovog čovjeka.

“Sjajno!” rekao je on. “Ne može biti bolje! A imaju li oni auto?”

Wendy se rasplakala. Liz spusti pogled i ugleda svoju malu kćerkicu kako promatra tog čovjeka trulog lica i izbuljenih očiju, pružajući prema njemu svoje male debeljuškaste ruke. Ali nije plakala zato jer ga se boji; plakala je zato jer je htjela natrag k njemu.

“Zar to nije slatko!” rekao je Stark. “Ona bi natrag svome tatici.”

“Zaveži, monstrume,” zarežala je ona.

Prepredeni George Stark zabacio je glavu i nasmijao se.

9

Dao joj je pet minuta da spremi još neke stvari za sebe i blizance. Rekla mu je da za to vrijeme ne može spremiti ni polovicu onog što im treba, a on je odgovorio neka se potrudi.

“S obzirom na okolnosti, možeš biti sretna što ti uopće dajem još vremena, Beth – u tvojoj garaži su dva mrtva policajca a tvoj muž zna što se događa. Ako tih pet minuta hoćeš potrošiti na raspravu sa mnom, to je tvoj izbor. Izgubila si već...” Pogledao je na svoj sat i nasmiješio joj se. “Pola minute.”

I tako, učinila je što je mogla; zastala je jednom, trpajući teglice s dječjom hranom u vreću, i pogleda djecu. Sjedili su na podu jedno do drugoga; zabavljali su se neuspješnom verzijom pljeskanja ruku i gledali u Starka. Užasno ju je bilo strah da zna što oni misle.

Zar to nije slatko.

Ne. Neće o tome razmišljati. Ne bi trebala, ali samo je o tome i mogla razmišljati: Wendy plače i pruža svoje debeljuškaste ručice. Pruža ih zločinačkom strancu.

Oni bi natrag svome tatici.

Stajao je u kuhinjskim vratima, promatrao je i smješkao se, a ona poželi odmah iskoristiti škare. Ništa u životu nije tako snažno poželjela.

“Ne bi mi pomogao?” viknula je na njega ljutito, pokazujući na dvije torbe i mali hladnjak kojeg je napunila.

“Naravno, Beth,” rekao je. Uzeo je jednu torbu. Drugu ruku, lijevu, ostavio je slobodnu.

10

Prešli su bočno dvorište, prošli kroz mali zeleni pojas između dva posjeda, pa se uputili dvorištem Clarkovih prema prilazu. Stark je tražio od nje da hoda brzo, pa je do vrata garaže stigla zadihana. Ponudio se da preuzme jedno od blizanaca, ali ona je odbila.

Spustio je hladnjak, iz džepa izvadio novčanik i iz njega uski metalni šiljak i gurnuo ga u bravu garaže. Okrenuo ga je najprije desno a onda natrag nalijevo, osluškujući. Čuo se jedan klik, i on se osmjehne.

“Sjajno,” rekao je. “Čak i brave za igranje na vratima garaže mogu biti gnjavaža. Velike opruge. Teško ih je okrenuti. Ali, ova je raštimana kao stara kurva u zoru. Naša sreća.” Pritisnuo je kvaku i gurnuo vrata. Zaškripala su po tračnicama. U garaži je bilo vrelo kao u stogu sijena a u Clarkovu volvo karavanu još vrelije. Stark se sagnuo ispod upravljača izloživši leđa i vrat. Njeni su se prsti zgrčili dok je sjedala na mjesto suvozača. Samo sekunda da izvuče škare, ali i to bi moglo biti predugo. Vidjela je kako on munjevito reagira na iznenađenja. Zapravo i nije joj bilo čudno što su mu refleksi brzi kao u divlje životinje, jer on je upravo to i bio.

Iščupao je snop kablova pa izvukao okrvavljenu britvu iz prednjeg džepa. Ona malo protrne i dvaput je morala progutati zrak, brzo, da uguši poriv na povraćanje. Isukao je oštricu, ponovo se sagnuo, skinuo izolaciju s dvije žice i spojio gole bakrene jezgre. Bljesnula je plava iskra i onda se oglasio motor. Još malo, i auto je krenuo.

“Pa, dobro!” kliktao je George Stark. “Polijećemo, ha?” Blizanci su se smijuckali zajedno i pružali prema njemu ručice. Stark im veselo domahne natrag. Dok je natraške izlazio iz garaže, Liz je krišom spustila ruku ispod Wendy koja joj je sjedila u krilu i napipala okrugle hvataljke škara. Ne sada, ali uskoro. Nije namjeravala čekati Thada. Previše je strahovala što bi ta mračna kreatura u međuvremenu mogla smisliti i učiniti s blizancima.

Ili s njom.

Kad njega nešto dovoljno zaokupi, namjeravala je odmah izvući škare i zariti ih u njegov vrat.

III

DOLAZAK PSIHOPOMPA

“Pjesnici pričaju o ljubavi,” reče Machine, povlačeći oštricu brijača gore-dolje duž remena, postojanim, hipnotičkim ritmom, “i to je u redu. Postoji ljubav. Političari pričaju o dužnosti i to je isto u redu. Postoji dužnost. Eric Hoffer priča o postmodernizmu, Hugh Hefner priča o seksu, Hunter Thompson priča o drogama, a Jimmy Swaggart priča o Bogu Ocu Svemogućem, tvorcu neba i zemlje. Sve te stvari postoje i svi su oni okay. Znaš što hoću reći, Jack?”

“Aha, valjda,” rekao je Jack Rangely. U stvari nije znao, uopće pojma nije imao, ali kada je Machine bio u ovakvom raspoloženju samo bi se luđak s njime raspravljao.

Machine obrne oštricu brijača i odjednom presječe remen na dva dijela. Duži kraj pao je na pod bilijarske sobe kao odsječeni jezik. “Ali ja pričam o propasti,” rekao je. “Jer, na kraju, jedino propast nešto znači.”

George Stark

Jašući u Babilon

DVADESET DVA

THAD U BIJEGU

1

Pravi se da je to knjiga koju pišeš, pomisli on, zakrećući lijevo na College aveniju, ostavivši kampus za sobom. I zamisli da si ti lik u toj knjizi.

Bila je to magična pomisao. Njegov je um bio prepun uzavrele panike – neka vrsta mentalnog tornada u kome se djelići nekog mogućeg plana urušavaju kao komadi odvaljenog tla. Ali, na ideju da bi se mogao pretvarati kako je sve to bezopasna fikcija, i da može voditi ne samo sebe, nego i ostale likove te priče (karaktere kao što su Harrison i Manchester, na primjer) kao što vodi likove na papiru, u sigurnosti svoje radne sobe, pod jarkim svjetlom, uz limenku hladne Pepsi ili šalicu toplog čaja... na tu ideju, kao da se vjetar što mu zavija ušima odjednom ispuhao. S njim je odletjelo i svo nebitno smeće, i našao se sam usred razasutih dijelova svoga plana... dijelova koje će, ustanovio je, lako spojiti u cjelinu. On ima, otkrio je, nešto što bi čak moglo i uspjeti.

I bolje da uspije, Thad pomisli. Jer, ako ne uspije, ti ćeš biti u pritvoru, a Liz i djeca, najvjerojatnije, ubijeni.

Ali, što s vrapcima? Kako se u to vrapci uklapaju?

To nije znao. Rawlie mu je rekao da su vrapci psihopompi, glasnici živih mrtvaca i to se uklapa, zar ne? Da. Do neke točke, barem. Jer prepredeni George je opet živ, no prepredeni George je bio i mrtav... mrtav i u raspadanju. Dakle, vrapci se uklapaju... ali ne potpuno. Ako su vrapci doveli natrag Georgea iz

(svijeta mrtvih)

ma gdje da je bio, kako to da sam George o njima ništa ne zna? Kako se ne sjeća da je tu rečenicu VRAPCI PONOVO LETE, u dva stana ispisao krvlju po zidovima?

“Zato jer sam to ja napisao,” Thad promrmlja i prisjeti se onoga što je zapisao u svoj dnevnik, u svojoj radnoj sobi, na rubu transa.

Pitanje: Jesu li ptice moje?

Odgovor: Da.

Pitanje: Tko je pisao o vrapcima?

Odgovor: Onaj koji zna... Ja sam onaj koji zna. Ja sam onaj koji ih posjeduje.

Odjednom mu svi mogući odgovori zatrepere gotovo nadohvat ruke – užasni, nezamislivi odgovori. I čuo je dugi, drhtavi zvuk koji se izvio iz njegovih vlastitih usta. Bio je to jauk.

Pitanje: Tko je vratio Georgea Starka u život?

Odgovor: Onaj koji ih ima. Onaj koji zna.

“Nisam to htio!” zavapio je.

No, je li to istina? Stvarno? Nije li uvijek postojao jedan dio njega zaljubljen u jednostavnu, nasilničku prirodu Georgea Starka? Nije li se dio njega oduvijek divio Georgeu, čovjeku koji se ne spotiče i ne nalijeće na stvari, nego preko njih gazi, čovjeku koji nikada ne izgleda slabo ni glupo, čovjeku koji se ne mora bojati demona zaključanih u ormariću s alkoholom? Čovjeku bez žene ili djece o kojima bi trebao brinuti, bez ljubavi koja bi ga sputavala ili kočila? Čovjeku koji se nikada nije gnjavio s bijednim studentskim radovima ni mučio na sastancima financijskog savjeta? Čovjeku koji ima jasan, jednostavan odgovor na sva najteža životna pitanja?

Čovjeku koji se tame ne boji, jer on tamu posjeduje?

“Da, ali on je GAD!” viknuo je Thad u vreloj unutrašnjosti svog pristojnog automobila s pogonom na sva četiri kotača, američke proizvodnje...

Točno – a dio tebe to smatra TAKO privlačnim, zar ne?

Možda on, Thad Beaumont i nije stvarno stvorio Georgea... nego, nije li moguće da je neki dio njega, iz čežnje i potrebe, omogućio Starku da se ponovo stvori?

Pitanje: Ako ja vrapce posjedujem, mogu li ih koristiti?

Nikakvog odgovora. Mogao je osjetiti nagovještaj, odgovor je htio doći. Ali, ostao je van njegova dohvata, i Thad se odjednom uplaši da možda on sam – neki dio njega koji voli Starka – sprečava odgovor. Dio koji nije želio da George umre.

Ja sam onaj koji zna. Ja sam onaj koji ih ima. Ja sam onaj koji donosi.

Zastao je na semaforu u Oronou pa krenuo Cestom 2, prema Bangoru, dalje od Ludlowa.

Rawlie je bio dio njegovog plana – onaj dio kojeg je mogao barem shvatiti. Što ako se stvarno uspije riješiti murije koja ga slijedi a zatim ustanovi da je Rawlie već otišao iz svoga kabineta?

Nije znao.

Što ako Rawlie bude tamo ali mu ne bude htio pomoći?

Ni to nije znao.

Te mostove ću rušiti kad i ako do njih dođem.

A stići će do njih vrlo brzo.

Sad je prolazio kraj Goldovog stovarišta, s desne strane. Goldovo stovarište bila je dugačka, cjevasta montažna građevina od aluminijskih ploha. Obojena vrlo drečavo, akva-marin-plavo, i okružena rashodovanim automobilima na pola hektara zemljišta. Vjetrobrani su blistali na mutnom sunčanom svjetlu u roju bijelih zvjezdica. Bila je subota poslijepodne – već dvadesetak minuta od podneva. Liz i njen mračni otmičar sada su negdje na putu za The Rock. I premda je u montažnoj zgradi, gdje se obavljala prodaja na malo, vjerojatno bio poneki zaposleni prodajući dijelove vikend mehaničarima, Thad se opravdano nadao da na samom otpadu neće biti nikoga. Kraj približno dvadeset tisuća olupina na različitim stupnjevima raspada, grubo nanizanih u desetak cik-cak redova, trebao bi sakriti svoj suburban... a mora ga sakriti. Širok, kockast, siv s jarko crvenim rubovima, stršao je kao natečeni prst.

USPORI, ŠKOLSKA ZONA, pisalo je na sljedećem znaku. Thad osjeti vreli električni udar u želucu. To je to.

Provjerio je u retrovizoru i uvjerio se da ga plymouth još prati, dva vozila dalje. Nije bilo toliko dobro koliko bi on poželio, ali bilo je vjerojatno najbolje što mu se nudilo. U svemu ostalom, oslonit će se na sreću i iznenađenje. Oni ne očekuju da bi mogao pobjeći; zašto i bi? A na tren je pomislio da to ne učini. Recimo, što ako uspije samo odmaknuti naprijed? I onda ga oni dostignu, Harrison izađe iz auta i upita što nije u redu, a on kaže: Ništa. Stark mi je oteo obitelj. Znate, vrapci i dalje lete.

“Thade, on kaže da je ubio onu dvojicu što su čuvali kuću. Ne znam kako je to napravio, ali on tvrdi da je... i ja... ja mu vjerujem.”

I Thad mu je vjerovao. To je i bilo najgore. I razlog zašto nije mogao jednostavno stati i zatražiti pomoć. Pokuša li bilo što izvesti, Stark će to znati. Nije vjerovao da Stark može čitati njegove misli, barem ne kao vanzemaljci u stripovima i SF-filmovima, ali mogao se “uključiti” na Thadovu frekvenciju... i sasvim dobro shvatiti što on namjerava. Ali, on bi mogao Georgeu pripremiti malo iznenađenje – to jest, ako bude mogao razjasniti tu priču s prokletim pticama – ali zasad, namjeravao je igrati po scenariju. Ako bude mogao, točnije.

Stigao je do školskog raskršća sa stop-znakom na sve četiri strane. Gužva, kao uvijek; godinama su se na tom raskršću događali sudari, uglavnom zbog ljudi koji jednostavno nisu mogli provariti ideju o zaustavljanju na mjestu gdje svi nekamo zakreću pa su, umjesto da stanu, jednostavno prodirali dalje svojim putem. Nakon svakog sudara slijedila je hrpa pisama, uglavnom zabrinutih roditelja, u kojima se zahtijevalo da na raskršće postave semafor, a nakon toga, uslijedila bi izjava gradske uprave Veaziea prema kojoj je pitanje semafora “u razmatranju”... a onda bi problem bio zaboravljen do slijedećeg sudara.

Thad se priključio koloni vozila koja je čekala na skretanje prema jugu, provjerio je li smeđi plymouth još uvijek dva auta iza njega, a onda promatrao tradicionalnu prometnu razmjenu ljubaznosti. Vidio je kako se auto nakrcan damama plavičastih frizura zamalo zabio u mladi par u datsunu Z, na što je djevojka iz datsuna pokazala srednji prst plavoglavim damama, i shvatio da će sad presjeći smjerom sjever-jug prije no što dugački mljekarski kamion presiječe smjer istok-zapad. To je bila neočekivana prilika.

Prošao je auto ispred Thada i sad je on bio na redu. Vreli udar ga ponovo pogodi u želudac. Posljednji put je pogledao u retrovizor. Harrison i Manchester bili su i dalje dva vozila iza njega.

Pred njim su se u križ mimoišla dva automobila. Mljekarski kamion je stao s njegove lijeve strane. Thad duboko udahne pa svoj suburban smireno proveze raskršćem. Sa suprotne strane prošao je jedan kamionet, na sjever prema Oronou. Kad je prešao na drugu stranu, obuzeo ga je gotovo neodoljivi poriv – potreba – da nagazi na gas i pojuri dalje. Ali, vozio je mirno, pedeset na sat, točno kako je propisano za školsku zonu, s očima zalijepljenim za retrovizor. Plymouth je još čekao na svoj red, dva vozila dalje.

Ej, mljekar! pomislio je, koncentrirao se, zapravo, naprezao se, kao da ga je mogao dozvati pukom snagom volje... kao što su, snagom njegove volje, ljudi i stvari dolazili i odlazili u romanima. Mljekar, dolazi ovamo!

I zaista se pojavio, kotrljao se raskršćem polako i dostojanstveno, kao mehanizirana carska udovica.

U trenutku kad je prekrio tamnosmeđi plymouth u njegovom retrovizoru, Thad je do kraja nagazio gas.

2

Pola bloka dalje bilo je jedno skretanje nadesno. Thad skrene i sa šezdeset na sat prođe malom uličicom, moleći Boga da nijedan klinac baš taj trenutak ne izabere da izjuri za svojom loptom na cestu.

Proživio je gadan trenutak kad mu se učinilo da je to slijepa ulica, a onda je shvatio da može opet skrenuti desno – poprečnu ulicu je djelomično zakrivala visoka živica kuće na uglu.

Snažno je zakočio na presjeku ulica, a onda skrenuo uz blago zavijanje guma. Sto osamdeset metara dalje, ponovo je skrenuo desno pa suburban spustio do križanja ove ulice s Cestom 2. Na glavnu cestu izbio je ponovo petsto metara dalje od četverosmjernog raskršća. Ako je mljekarski kamion prikrio njegovo skretanje u desno, kako se nadao, smeđi ply-mouth i dalje vozi prema jugu. Možda čak još nisu ništa ni primijetili... iako, Thad je ozbiljno sumnjao da je Harrison toliko glup. Manchester možda, ali ne i Harrison.

Presjekao je ulijevo i ubacio se u promet toliko gust da je vozač forda na susjednoj traci morao dobro nagaziti kočnice. Vozač forda je mahao šakom u smjeru Thada, dok je on kretao natrag prema Goldovom otpadu, ponovo s gasom do daske. Bilo bi zaista vrlo loše da ga sad neki motorizirani policajac vidi kako, ne samo prekoračuje propisano ograničenje brzine nego ga, očito, nastoji poništiti. Ali nije si mogao dopustiti oklijevanje. Morao je ovo vozilo, prilično veliko i dovoljno upadljivo, što prije ukloniti s ceste. Još kilometar do automobilskog otpada.

Thad je to prešao uglavnom s očima prikovanim za retrovizor, tražeći plymouth. Nije ga vidio ni kad je skrenuo lijevo, na Goldov otpad.

Provezao je suburban polako kroz kapiju, otvoreni prolaz u lančanoj ogradi. ULAZAK DOZVOLJEN SAMO ZAPOSLENIMA pisalo je izblijedjelim crvenim slovima na prljavo bijeloj podlozi. Radnim danom odmah bi ga opazili i vratili. Ali bila je subota, još k tome i vrijeme ručka.

Thad je vozio duž reda automobilskih olupina naslaganih po dvije ili čak tri, jedna iznad druge. One na dnu izgubile su svoje suštinske oblike i izgledale su kao da se polako stapaju s tlom. Zemlja je bila crna od nafte i reklo bi se da tu ništa ne može rasti, ali bujni zeleni korov izbijao je u neurednim bokorima, a veliki suncokreti nijemo su klimali kao preživjeli iz nuklearne katastrofe. Jedan veliki suncokret probio se kroz smrskani vjetrobran nekog prevrnutog pekarskog kamioneta koji je ležao tamo kao mrtvo pseto. Dlakava zelena stabljika savila se kao stisnuta šaka oko osovine kotača, a druga se držala za ukras na haubi starog cadillaca koji je ležao iznad kamioneta. Izgledalo je kao da zuri u Thada crno-žutim okom mrtvog čudovišta.

Bila je to velika i nijema nekropola detroitske auto-industrije i Thada su prolazili trnci.

Skrenuo je najprije desno a zatim lijevo. Odjednom, posvuda je mogao vidjeti vrapce, naslagane na krovovima i haubama i masnim iščupanim motorima. Spazio je trio malih ptica kako se kupaju u jednoj 'ratkapi' punoj vode. Nisu odletjeli kad im se približio; samo su zastale i promatrale ga malim, crnim očima. Vrapci su sjedili u nizu na rubu vjetrobrana oslonjenog na jedan stari plymouth. Prišao im je na metar udaljenosti. Uznemireno su zalepetali krilima ali su, dok je prolazio ostali na svojim mjestima.

Glasnici živih mrtvaca, pomisli Thad. Njegova se ruka podigne do malog bijelog ožiljka na čelu i počne ga nervozno trljati.

U prolazu je zavirio u rupu na vjetrobranu jednog datsuna; izgledalo je kao rupa od meteora. Ali on je opazio veliku mrlju sasušene krvi u unutrašnjosti vozila.

Nije meteor napravio tu rupu, pomisli, a želudac mu se polako i neugodno okrene.

Skupina vrabaca spustila se na prednje sjedalo datsuna.

“Što bi vi sa mnom?” pitao je poluglasno. “Za ime Božje, što bi vi?”

A u svom umu, kao da je čuo nekakav odgovor, kao da je čuo jedinstveni, piskavi glas te ptičje svijesti. Ne, Thade – što bi TI s NAMA ? Ti si onaj koji nas ima. Ti si onaj koji donosi. Ti si onaj koji zna.

“Ja znam, golo govno,” mrmljao je on.

Na kraju tog niza, bilo je mjesta ispred jednog novijeg modela cutlass supreme – netko je otpilio cijeli prednji dio tog auta. Uvezao je suburban i izašao. Gledajući s jedne na drugu stranu ovog uskog prolaza, Thad se osjećao pomalo kao štakor u labirintu. Cijelo to mjesto zaudaralo je na naftu i oštri kiselkasti miris tekućine iz akumulatora. Nikakvih zvukova osim udaljenog kloparanja vozila na Cesti 2.

Vrapci su ga gledali odasvud – nijemi sabor malih smeđo-crnih ptica.

A onda su, naglo, sve istodobno uzletjele – stotine, možda tisuće njih. Na tren, zrak je treperio od zvuka njihovih krila. Okupile su se u jato, u zraku, a onda krenule na zapad – u smjeru Castle Rocka. A on je, naglo, opet počeo osjećati trnce... ne toliko na koži koliko iznutra.

Mi to pokušavamo malo proviriti, je li, George?

Ispod glasa je počeo pjevušiti pjesmu Boba Dylana: “John Wesley Harding... bio je prijatelj siromaha... s pištoljem u svakoj ruci putovao je...”

Ti trnci, taj osjećaj svraba kao da se pojačavao. Našao je središte u rupi na njegovoj lijevoj ruci. Možda je bio potpuno u krivu, moguće, ostvarivanje želja i ništa više, ali, Thad kao da je osjećao bijes... i ogorčenje.

“Telegraf posvuda... pronosi njegovo ime...” pjevao je Thad ispod glasa. Pred njim, na masnom tlu, kao izobličeni ostatak neke statue koju zapravo nitko nikada i nije htio pogledati, ležao je dio zahrđale šasije motora. Thad je uzme i vrati se do suburbana, i dalje pjevušeći odlomke iz “John Wesley Hardinga”, prisjećajući se svog nekadašnjeg istoimenog prijatelja, rakuna. Možda bi mogao kamuflirati suburban ako ga malo ošteti, možda bi mogao zaraditi dva dodatna sata, a to bi moglo značiti granicu između života i smrti za Liz i blizance.

“Diljem zemlje... žalim, prijatelju, više no tebe ovo boli i mene... mnoga je otvorio vrata...” Tresnuo je po vozačkoj strani suburbana načinivši udubinu veličine umivaonika. Ponovo je podigao željeznu šipku, zaobišao suburban i udario po prednjoj maski toliko da ga je zaboljelo rame. Plastika se raspala i razletjela. Thad otkoči haubu i malo je podigne dajući suburbanu smiješak mrtvog aligatora, što je izgledalo kao Goldova verzija automobilske haute couture.

“...ali zna se da poštenog čovjeka nije povrijedio...”

Opet je podigao željeznu šipku, primijetivši pritom da svježa krv ponovo natapa zavoj na njegovoj ranjenoj ruci. Sad ništa nije mogao učiniti oko toga.

“...stajao je postojano, sa svojom damom zajedno...”

I zadnji je put zavitlao željezo, ubacio ga kroz vjetrobran uz veliku lomljavu, i – ma koliko apsurdno bilo – srce ga zaboli zbog toga.

Njegov suburban se sada ne razlikuje od ostalih olupina, mislio je, i može proći.

Thad je krenuo duž niza automobila. Skrenuo je desno na prvom križanju, uputivši se prema ulazu i trgovini rezervnim dijelovima. Primijetio je, dolazeći, telefonsku govornicu na zidu kraj ulaza. Na pola puta do tamo, stao je i prestao pjevuckati. Podigao je glavu. Izgledao je kao čovjek koji se napreže da čuje neki slabašni zvuk. Zapravo, osluškivao je svoje tijelo, preslušavao ga.

Svrabljivi trnci su nestali.

Vrapci su otišli, a tako i George Stark, barem zasad.

S laganim osmijehom, Thad ubrza korak.

3

Nakon drugog zvona, Thad se počeo preznojavati. Ako je Rawlie još tamo, već se morao javiti. Kabineti u zgradi anglistike nisu toliko veliki. I koga drugog bi mogao zvati? K vragu, tko je drugi uopće bio tamo? Nitko mu nije padao na pamet.

Na pol trećeg zvona, Rawlie je podigao slušalicu. “Halo, DeLesseps ovdje.”

Thad je sklopio oči na zvuk tog dimom ogrubjelog glasa i na tren se naslonio na hladni, metalni zid trgovine.

“Halo?”

“Hej, Rawlie. Ovdje Thad.”

“Zdravo, Thade.” Rawlie izgleda nije bio naročito iznenađen što mu se on javlja. “Zaboravio si nešto?”

“Ne, Rawlie, u nevolji sam.”

“Da”. Samo to, bez ikakvog pitanja. Izgovorio je i samo čekao.

“Znaš, ona dvojica,” – Thad je na trenutak oklijevao – “ona dvojica što su bili sa mnom?”

“Da”, mirno je rekao Rawlie. “Policijska pratnja.”

“Pobjegao sam im,” rekao je Thad i osvrnuo se preko ramena na zvuk motora – jedan auto je zašao na livadu koja je služila kao parkiralište Goldovim mušterijama. Na tren je bio toliko siguran da je to smeđi plymouth, da ga je stvarno vidio... ali to je bio neki inozemni tip automobila, a ono što mu je izgledalo smeđe bilo je zapravo tamno crveno umrljano prašinom, a vozač je samo okretao auto. “To jest, ja se nadam da sam im pobjegao.” Zastao je. Stigao je do točke gdje se moglo ili skočiti ili odustati, a on nije imao vremena za otezanje s odlukom. U stvari, i nije imao što odlučiti, jer nije ni imao izbora. “Treba mi pomoć, Rawlie. Trebam auto kojeg oni ne znaju.”

Rawlie je šutio.

“Rekao si da te zovem, ako mi bilo kako možeš pomoći.”

“Znam što sam rekao,” odgovorio je Rawlie smireno. “I sjećam se, rekao sam ti isto tako, ako te ti ljudi prate da bi te zaštitili, bilo bi pametno da im izađeš u susret što je moguće više.” Zastao je. “Rekao bih, dakle, ti si odlučio da moj savjet ne prihvatiš.”

Thad je bio na rubu da mu kaže: Nisam mogao, Rawlie. Čovjek koji drži moju ženu i djecu jednostavno bi i njih ubio. Nije da se Thad nije usudio reći Rawlieu što se zbiva zato jer bi Rawlie pomislio da je lud; sveučilišni profesori imaju puno fleksibilniji pogled na pitanje ludila od većine ljudi, a ponekad nemaju o tome nikakvo mišljenje i više vole za ljude reći da su glupi (ali zdravi) pomalo ekscentrični (ali zdravi) ili sasvim ekscentrični (ali i dalje, potpuno zdravi, prijatelju). Šutio je zato što je Rawlie DeLesseps bio od onih ljudi koji prvenstveno sebe slušaju, toliko da Thad ne bi mogao reći baš ništa što bi Rawliea uvjerilo... i što god mu prijeđe preko usana, moglo bi mu samo štetiti. Ali, ma koliko bio usmjeren na samog sebe, gramatičar je imao dobro srce... i bio je, na svoj način, hrabar... i, Thad je bio uvjeren, Rawliea je i te kako zanimalo što je to s Thadom, policijskom pratnjom i neobičnim zanimanjem za vrapce. I, na kraju, vjerovao je – ili se barem nadao – da je za njega najbolje, jednostavno, šutjeti. Ipak, bilo je teško čekati.

“U redu,” napokon je rekao Rawlie. “Posudit ću ti moj auto, Thade.”

Thad zaklopi oči; morao je ukočiti koljena da ne klecaju. Pod rukom je osjetio znoj na svom vratu, ispod brade.

“Ali, nadam se, bit ćeš toliko pošten i snositi troškove svih popravaka ako mi ga vratiš... ranjenog,” rekao je Rawlie. “Ako si bjegunac od zakona, čisto sumnjam da bi ti moje osiguravajuće društvo platilo.”

Bjegunac od zakona? Zato što se izgubio s vida dvojici policajaca koji ga i tako ne bi mogli zaštititi? Nije znao postaje li se zbog toga bjegunac od zakona ili ne. Zanimljivo pitanje, ali on će ga razmatrati nekom drugom prilikom. Kad ne bude više van sebe od brige i straha.

“Hoću, naravno.”

“Imam još jedan uvjet”, rekao je Rawlie.

Thad ponovo zaklopi oči. Ovoga puta, od jada. “Što?”

“Želim saznati sve o tome kad bude gotovo,” reče Rawlie. “Želim znati zašto te toliko zanimaju pučka vjerovanja o vrapcima i zašto si problijedio kad sam ti objasnio što su psihopompi i što oni, prema vjerovanjima, znače.”

“Problijedio sam?”

“Kao krpa.”

“Sve ću ti ispričati”, obećao je Thad. Malo se nacerio. “Možda u ponešto i povjeruješ.”

“Gdje si sada?” upita Rawlie.

Thad mu je rekao. I zamolio ga da dođe što brže.

4

Spustio je slušalicu, vratio se kroz kapiju natrag u prostor ograđen lančanom ogradom i sjeo na veliki odbojnik nekog školskog autobusa, iz nekog razloga presječenog na pola. Dobro mjesto za čekanje, ako baš morate čekati. Nije ga se moglo vidjeti s ceste, a on je mogao vidjeti parkiralište, samo malo se nagnuvši. Pogledom je tražio vrapce i nije vidio nijednog – samo jedna velika, debela vrana koja je ravnodušno kljucala po svjetlucavim komadićima kroma na jednom od puteljaka između naslaganih olupina. Osjetio se blago nestvarno, pomislivši da je svoj drugi razgovor s Georgeom Starkom završio jedva prije nešto više od pola sata. Kao da su sati prošli od tada. Usprkos neprolaznoj napetosti i tjeskobi, njemu se spavalo, kao da je noć.

Petnaest minuta nakon razgovora s Rawlieom, opet su ga počeli obuzimati oni svrabljivi trnci. Otpjevao je dijelove “John Wesley Hardinga” kojih se još sjećao, i nakon minutu-dvije, taj osjećaj je prošao.

Možda je to psihosomatski, pomislio je, ali dobro je znao da su to gluposti. Taj osjećaj, to je bio George koji pokušava provrtiti ključanicu njegova uma, i kako je Thad bio sve svjesniji toga, postajao je i osjetljiviji. Pretpostavljao je, to bi moglo poći i obrnutim smjerom. I pretpostavljao je, prije ili kasnije, mogao bi i pokušati da to proradi obrnutim smjerom... ali to je značilo – prizvati ptice, a tome se nije veselio. I još nešto – posljednji put kad je uspio proviriti u Georgea Starka, završio je s olovkom zabijenom u lijevu ruku.

Minute su se vukle nevjerojatno sporo. Nakon dvadeset-pet minuta, Thad se počeo pribojavati da se Rawlie predomislio i da neće doći. Ustao je s odbojnika raspolovljenog autobusa i stao na kapiju između groblja automobila i parkirališta, ne razmišljajući može li ga netko s ceste vidjeti. Pitao se, čak, bi li se usudio autostopirati.

Odlučio je ponovo nazvati Rawliev kabinet i bio je na pola puta do zgrade kad se prašnjava Volkswagen buba dokotrljala na parkiralište. Prepoznao ga je odmah i potrčao, sjetivši se, s dozom humora, Rawlieovih briga zbog osiguranja. Po Thadovu mišljenju, auto je izgledao tako da bi mogao izazvati totalnu štetu i platiti popravak s gajbom praznih boca.

Rawlie se provezao do kraja zgrade i izašao iz auta. Thad se malo iznenadio vidjevši da je njegova lula upaljena i ispušta ogromne oblake onoga što bi u zatvorenom prostoru bio izuzetno zagušljiv dim.

“Tko bi rekao da ti pušiš, Rawlie,” bilo je prvo što mu je palo na pamet.

“Tko bi rekao da ti trčiš”, ozbiljno mu uzvrati Rawlie.

Pogledali su jedan drugoga na trenutak, a onda prasnuli u neočekivani smijeh.

“Kako ćeš kući?” upita Thad. Sad, kad je došlo do toga kad treba samo uskočiti u Rawliev mali auto i dugim, vijugavim putem stići u Castle Rock – činilo mu se da za razgovor preostaju jedino non sequitur teme.

“Pa, valjda, taksijem,” rekao je Rawlie. Promatrao je blještava brda i doline slupanih automobila. “Ovamo, rekao bih, moraju često zalaziti, da pokupe novopridružene članove velikog plemena pješačkog.”

“Ako dopustiš, izvoli pet dolara...”

Thad izvuče novčanik iz stražnjeg džepa, ali Rawlie samo odmahne rukom. “Za jednog profesora anglistike usred ljeta, ja sam bogat čovjek,” reče on. “Pa, imam sigurno više od četrdeset dolara. Pravo čudo što me Billie pušta da se motam uokolo bez tjelohranitelja.” Povukao je dim s velikim zadovoljstvom, izvadio lulu iz usta i nasmiješio se Thadu. “Ali, bez brige Thad, uzet ću račun od taksiste i ispostavit ću ti ga u pogodnom trenutku.”

“Već sam pomislio da nećeš doći.”

“Stao sam usput,” reče Rawlie. “Uzeo sam nekoliko stvarčica na pumpi koje bi ti, rekao bih, mogle dobro doći, Thaddeus.” Uronio je u bubu (koja se primjetno nagnula nalijevo, na opruzi koja je bila ili slomljena ili će to ubrzo biti), neko vrijeme premetao, mrmljao i otpuhivao oblake dima pa izvukao papirnatu vrećicu pruživši je Thadu. Zavirivši unutra, Thad je ugledao naočale za sunce i bejzbol kapu bostonskih Red Soxa koja će mu sasvim lijepo pokriti kosu. Pogledao je Rawliea, neočekivano dirnut.

“Hvala ti, Rawlie.”

Rawlie je odmahuo rukom i dobacio Thadu lukavi osmijeh. “Možda bih ja trebao tebi zahvaljivati”, rekao je. “Tražio sam izgovor da nakon deset mjeseci ponovo pročačkam ovog starog smrdljivca. Bilo je, tu i tamo, povoda – rastava mog najmlađeg sina, noć kada sam kod Toma Carrola izgubio pedeset papira na pokeru – ali ništa nije bilo baš... dovoljno apokaliptično.”

“E, pa ovo je baš apokaliptično,” reče Thad i malo protrne. Pogledao je na sat. Skoro jedan. Stark je bar jedan sat u prednosti, ako ne i više. “Moram krenuti, Rawlie.”

“Da – hitno je, zar ne?”

“Na žalost, je.”

“Imam još jednu stvarčicu – strpao sam je u džep kaputa, da je ne izgubim. I nije s pumpe. Našao sam je na svome stolu.”

Rawlie počne temeljito prekapati po džepovima starog iznošenog sakoa kojeg je nosio i ljeti i zimi.

“Ako ti se upali crveno, skreni i nabavi kantu Sapphirea, rekao je on, i dalje prekapajući. “To je reciklirano, znaš. Ah! Evo ga! Već sam pomislio da sam ga ipak ostavio u kabinetu.”

Iz džepa je izvadio cjevasti komad oguljenog drveta, dugačkog otprilike kao Thadov kažiprst, i šupljeg. Na jednom kraju je imao prorez. Izgledao je staro.

“Što je to?” upita Thad preuzimajući tu stvar od Rawliea. Ali, već je znao i osjećao kako još jedna cigla sjeda na svoje mjesto u nezamislivoj stvari koju je gradio. “To je zviždaljka. Vabilo za ptice,” rekao je Rawlie promatrajući ga preko svoje uzavrele lule. “Ako misliš da bi ti moglo koristiti, uzmi, molim te.”

“Hvala,” reče Thad i ne baš sigurnom rukom smjesti zviždaljku u svoj prednji džep. “Moglo bi dobro doći.”

Rawlie izbulji oči ispod kuštravih obrva. Izvadio je lulu iz usta.

“Nisam siguran da će ti trebati,” rekao je muklim, nesigurnim glasom.

“Što?”

“Pogledaj iza sebe.”

Thad se okrenuo, znajući što je to Rawlie vidio i prije nego što će pogledati.

Vrabaca je sada bilo na stotine, na tisuće; olupine automobila i kamiona naslagane na pola hektara Goldovog otpada i zgrada trgovine bili su doslovno prekriveni vrapcima. Bilo ih je posvuda... a Thad nije ni jednoga čuo da dolazi.

Dvojica muškaraca zurila su u vrapce četvorim očima. Ptice su im uzvraćale pogled s dvadeset tisuća očiju... možda i četrdeset tisuća. Ni glasa nisu ispuštale. Mirno su sjedile na haubama, prozorima, krovovima, na ispušnim cijevima, na maskama, motorima, spojnicama i okvirima.

“Isuse Kriste”, rekao je Rawlie muklo. “Psihopompi... što to znači, Thade? Što to znači?”

“Mislim da tek sada počinjem shvaćati,” reče Thad.

“Moj Bože,” reče Rawlie. Podigao je ruke iznad glave i snažno pljesnuo dlanovima. Vrapci se nisu ni pomakli. Rawlie ih i nije zanimao; Thad Beaumont bio je jedini u koga su gledali.

“Nađite Georgea Starka,” rekao je Thad tiho – zapravo, malo glasnijim šaptom. “George Stark. Nađite ga. Poletite!”

U crnom oblaku, vrapci su uzletjeli u mutno plavetnilo neba; krila su lepetala kao grmljavina pretvorena u najfiniju čipku, grla su pijukala. Dvoje ljudi, koji su stajali na ulazu u trgovinu, istrče van da pogledaju. Iznad njihovih glava, crna masa se nakosila i zakrenula, isto kao i drugo, manje jato, i uputila se prema zapadu.

Thad je gledao gore, u njih, i na tren, stvarnost se stopila s vizijom koja je uvijek prethodila nastupu njegovog transa; na tren, prošlost i sadašnjost bili su jedno, isprepleteni u čudnom i nezamislivom vijencu.

Vrabaca više nije bilo.

“Kriste Bože!” derao se neki muškarac u sivom radnom odijelu. “Jeste li vidjeli te ptice? Otkuda sve te jebene ptice?”

“Ja imam bolje pitanje,” rekao je Rawlie, gledajući u Thada. Ponovo je imao vlast nad sobom, ali vidjelo se da je bio duboko potresen. “Kamo idu? Ti znaš, zar ne, Thad?”

“Da, naravno,” promrmljao je Thad otvarajući vrata VW-a. “I ja moram ići, Rawlie – stvarno moram. Ne znam kako da ti zahvalim.”

“Budi oprezan, Thaddeuse. Budi jako oprezan. Nijedan čovjek ne vlada silama zagrobnog života. Barem ne zadugo – a uvijek postoji i cijena.”

“Bit ću oprezan, najviše što mogu.” VW je kašljucao, ali ipak, na kraju, popustio i upalio. Thad se zadržao tek toliko da stavi tamne naočale i bejzbol kapu, a onda je mahnuo Rawlieu i krenuo.

Izlazeći na Cestu 2, vidio je Rawliea kako klipše do istog onog telefona kojeg je i sam koristio, i pomisli: Sad Starka NE SMIJEM pustiti unutra. Jer sad imam tajnu. Možda ne mogu vladati psihopompima, ali barem nakratko, ja ih posjedujem – ili oni posjeduju mene – a on to ne smije znati.

Ubacio je u drugu brzinu, a Volkswagen Rawliea DeLessepsa počeo se zahuktavati u njemu potpuno neistraženom svijetu brzina većih od pedeset kilometara na sat.

DVADESET TRI

DVA POZIVA ZA ŠERIFA

PANGBORNA

1

Prvi od dva poziva koji su Alana Pangborna vratili u srž problema stigao je malo nakon tri sata, dok je Thad nalijevao tri litre motornog ulja u Rawlieov žedni Volkswagen na jednoj benzinskoj stanici u Augusti. A Alan je krenuo do Nan's, na kavu.

Sheila Brigham je provirila glavu iz ureda dispečera i viknula, “Alane? Poziv za tebe, na tvoj račun – znaš nekog tko se zove Hugh Pritchard?”

Alan se okrenuo. “Da! Preuzmi poziv!”

Požurio je u svoj ured i podigao slušalicu upravo da čuje Sheilu kako preuzima troškove.

“Doktor Pritchard? Doktor Pritchard, jeste li tu?”

“Da, tu sam.” Veza je bila prilično dobra, ali Alan je još uvijek sumnjao – ovaj čovjek nije zvučao kao da mu je sedamdeset. Pedeset, možda, ali sedamdeset ne.

“Jeste li vi doktor Hugh Pritchard koji je nekada radio u Bergenfieldu, New Jersey?”

“Bergenfield, Tenafly, Hackensack, Englewood, Englewood Heights... k vragu, obrađivao sam glave sve tamo do Patersona. Jeste li vi šerif Pangborn koji me nastoji ščepati? Žena i ja smo otišli u planinarenje, na Devil's Knob, u vražju mater i natrag. Baš smo se vratili. Bole me čak i sami bolovi.”

“Da, oprostile. Htio bih vam zahvaliti na pozivu, doktore. Zvučite puno mlađe nego sam očekivao.”

“No, to je lijepo,” reče Pritchard, “ali trebali biste vidjeti ostatak Izgledam kao dvonožni aligator. Što mogu za vas učiniti?”

Alan je promislio i odlučio se za oprezni pristup. Namjestio je slušalicu između svog uha i ramena, zavalio se u stolcu a po zidu je krenula povorka životinja od sjena.

“Istražujem ubojstvo, ovdje, u okrugu Castle, Maine,” rekao je. “Žrtva je mještanin po imenu Homer Gamache. Moguće je da postoji svjedok zločina, ali ja se nalazim u vrlo osjetljivoj situaciji s tim čovjekom, doktore Pritchard. Za to postoje dva razloga. Prvo, on je slavan. Drugo, pokazuje simptome s kojima ste vi nekad bili upoznati. To kažem zato što ste ga vi operirali prije dvadeset osam godina. Imao je tumor na mozgu. Ako se taj tumor ponovo pojavio, bojim se da njegovo svjedočenje neće biti naročito uvjerlji...”

“Thaddeus Beaumont,” Pritchard ga smjesta prekine. “No, ma kakvi bili ti simptomi od kojih on pati, sumnjam da je to ponovna pojava tog starog tumora.”

“Kako ste znali da je to Beaumont?”

“Zato jer sam mu spasio život, još tamo 1960.” reče Pritchard, i doda s nesvjesnom arogancijom: “Da nije bilo mene, on ne bi napisao ni jednu jedinu knjigu, jer bi bio mrtav prije dvadesetog rođendana. Pratio sam njegovu karijeru s određenim zanimanjem još otkad je zamalo dobio onu nagradu, za svoj prvi roman. Jednom sam pogledao fotografiju na koricama i znao sam da je to isti momak. Lice se promijenilo, ali oči su bile iste. Neobične oči. Zasanjane, tako bih ih nazvao. I jasno, znao sam da živi u Maineu, zbog nedavnog članka u Peopleu. Izašao je malo prije nego što smo mi otišli na odmor.”

Zastao je na tren a onda izgovorio nešto toliko zapanjujuće a opet tako neobavezno da Alan na tren nije mogao odgovoriti.

“Kažete, mogao bi biti svjedok ubojstva. Sigurno ne sumnjate, zapravo, da bi on mogao biti počinitelj?”

“Pa... ja...”

“Samo se pitam,” Pritchard je nastavio, “jer ljudi s tumorima mozga često rade vrlo neobične stvari. Neobičnost čina, izgleda, raste u srazmjeru s inteligencijom muškarca ili žene koji pate od te tegobe. Ali taj dečko uopće nije imao tumor na mozgu, znate – barem, ne u uobičajeno prihvaćenom značenju tog pojma. To je bio neuobičajeni slučaj. Krajnje neuobičajeni. Čitao sam o samo tri slična slučaja od 1960. – dva, nakon što sam ja otišao u mirovinu. Je li prošao standardne neurološke testove?”

“Da.?”

“I?”

“Bili su negativni.”

“Ne čudim se.” Pritchard je šutio nekoliko trenutaka, a onda reče: “Vi baš niste iskreni sa mnom, mladiću, je li tako?”

Alan prestane proizvoditi životinje od sjena i uspravi se. “Ne, nisam, pretpostavljam. Ali bih silno želio znati što mislite kad kažete da Thad Beaumont nije imao tumor mozga u 'uobičajeno prihvaćenom značenju tog pojma'. Znam sve o pravilu povjerljivosti u odnosima liječnik-pacijent, a ne znam može li se vjerovati čovjeku s kojim prvi put razgovarate – i to preko telefona, uz to – ali nadam se da mi vjerujete kad kažem da sam na Thadovoj strani i siguran sam, on bi htio da mi vi kažete što bih želio saznati. A ne mogu gubiti vrijeme nazivajući ga kako bi vam on dao zeleno svjetlo, doktore – moram znati sada.”

I Alan se začudi shvativši da je to istina – ili je on, barem, vjerovao da je to istina. Počela ga je obuzimati čudna napetost, osjećaj da se stvari počinju rasplitati. Stvari za koje on nije znao... ali uskoro će znati.

“Meni nije problem pričati vam o tom slučaju,” Pritchard je mirno rekao. “Pomislio sam, mnogo puta, kako bih se i sam morao javiti Beaumontu, ako ništa drugo, da mu ispričam što se dogodilo u bolnici malo nakon što je njegov zahvat završen. To bi ga, mislio sam, moglo zanimati.”

“Što je bilo?”

“Doći ću do toga, budite sigurni. Njegovim roditeljima nisam rekao što je otkrila operacija jer nije bilo važno – nije, ni na koji praktični način – a ja nisam više htio imati nikakvog posla s njima. S njegovim ocem naročito. Taj čovjek se trebao roditi u pećini i provesti život loveći dugodlake mamute. Odlučio sam, tada, da im kažem ono što su htjeli čuti i riješim ih se što prije. A onda, naravno, i samo vrijeme predstavlja faktor. Izgubite vezu s pacijentima. Mislio sam mu pisati kad mi je Helga pokazala onu prvu knjigu, pomišljao sam i u drugim prilikama, ali isto tako, slutio sam da mi možda ne bi vjerovao... ili ga ne bi bilo briga... ili bi mogao pomisliti da sam luđak. Ja ne poznajem nikakve slavne ljude, ali žalim ih – pretpostavljam, sigurno žive defenzivne, neuredne živote pune straha. Izgledalo mi je lakše da ne uzbuđujem duhove. A sad ovo. Kako bi rekli moji unuci, grdo.”

“Što nije bilo u redu s Thadom? Što ga je dovelo do vas?”

“Fuge. Glavobolje. Fantomski zvukovi. I, napokon...”

“Fantomski zvukovi?”

“Da – ali vi me morate pustiti da to na svoj način ispričam, šerife.” Alan je opet začuo onu nesvjesnu aroganciju u glasu tog čovjeka.

“U redu.”

“I napokon, imao je napad. Svi problemi bili su uzrokovani malom masom u čeonom dijelu lubanje. Operirali smo, pretpostavljajući da je tumor. Tumor se pokazao kao blizanac Thada Beaumonta.”

“Što!”

“Da, jasno,” Pritchard reče. Zvučao je kao da ga neprikriveni šok u Alanovom glasu gotovo veseli. “To nije potpuno neuobičajeno – blizanci često budu apsorbirani in utero, a u rijetkim slučajevima, to bude nepotpuno – ali lokacija je bila neuobičajena, kao i sposobnost rasta stranog tkiva. Takvo tkivo gotovo uvijek ostaje nepokrenuto. Ja vjerujem da je Thadove probleme mogao uzrokovati rani početak puberteta.”

“Čekajte,” reče Alan. “Samo malo.” U knjigama je jedanput ili dvaput pročitao frazu “um mu se kotrljao”, ali sad je po prvi put takav osjećaj iskusio i sam. “Govorite mi da je Thad imao blizanca, ali je... ali je nekako... nekako pojeo svog brata?”

“Ili sestru,” reče Pritchard. “Ali, ja bih rekao da je bio brat, jer vjerujem da je apsorpcija mnogo rjeđa u slučajevima neidentičnih blizanaca. To se temelji na statističkoj učestalosti, nema čvrstih činjenica, ali ja u to vjerujem. A kako su identični blizanci uvijek istog spola, odgovor na vaše pitanje je potvrdan. Da, vjerujem da je fetus, što je Thad Beaumont nekada bio, pojeo svog brata u majčinoj utrobi.”

“Isuse,” reče Alan tihim glasom. Nije se sjećao da je u cijelom životu čuo nešto tako stravično – ili tako strano.

“Zvučite uznemireno,” veselo je rekao doktor Pritchard, “ali nema potrebe, zaista, samo kad postavite stvari u odgovarajući kontekst. Mi ne govorimo o pobuni Kaina koji je kamenom zatukao Abela. Ovo nije bio čin ubojstva; tu je proradio samo neki biološki imperativ kojeg mi ne razumijemo. Krivi signal, možda, pokrenut nečime u majčinom endokrinom sustavu. Zapravo, ne govorimo čak ni o fetusima, ako želimo biti točni; u doba apsorpcije, mogle su postojati samo dvije nakupine tkiva u maternici gospođe Beaumont, čak ni humanoidne, vjerojatno. Žive amfibije, ako hoćete. I jedan od njih – veći, jači – jednostavno se okomio na slabijeg, obuhvatio ga... i ugradio u sebe.”

“Zvuči jebeno insektično,” Alan promrmlja.

“Je li? Bit će, pomalo. U svakom slučaju, apsorpcija nije bila potpuna. Ova strana tvar – ne bih to mogao ni na koji drugi način opisati – ostala je isprepletena s tkivom koje je postalo mozak Thaddeusa Beaumonta. I iz nekog razloga, postala je aktivna malo nakon što je dečko navršio jedanaest godina. Počela je rasti. Unutra nije bilo mjesta. Dakle, morala je biti odstranjena, kao bradavica. Što smo mi i učinili, vrlo uspješno.”

“Kao bradavica,” reče Alan zgađen, zapanjen.

Sve moguće ideje prolijetale su njegovim umom. Bile su to mračne ideje, mračne kao slijepi miševi u napuštenom crkvenom tornju. Samo jedna je bila potpuno suvisla: On je dva čovjeka – UVIJEK je bio dva čovjeka. To mora biti svaki muškarac ili žena koji za život zarađuje izmišljanjem. Onaj koji postoji u normalnom svijetu... i onaj koji stvara svjetove. Ima ih dva. Uvijek, barem dva.

“Zapamtio bih tako neobičan slučaj, svakako,” Pritchard je govorio, “ali nešto se dogodilo malo prije nego što se dečko probudio, i to je bilo možda još neobičnije. Nešto, o čemu sam si uvijek postavljao pitanja.”

“Što je to bilo?”

“Dječak, Beaumont, čuo je ptice prije svake svoje glavobolje,” Pritchard reče. “To samo po sebi nije bilo neobično; to je potvrđena, učestala pojava u slučajevima tumora mozga ili epilepsije. Zove se sindrom osjetilnog glasnika. Ali, malo nakon operacije, zbio se čudan događaj s pravim pticama. Okružnu bolnicu u Bergenfieldu, vrapci su, zapravo, napali.”

“Što hoćete reći?”

“Zvuči apsurdno, zar ne?” Pritchard je zvučao prilično samozadovoljno. “O takvim stvarima ne bih uopće ni razgovarao, samo, ovo je bio dobro potvrđeni događaj. Bio je čak i članak o tome, na prvoj stranici bergenfieldskog Couriera, sa slikom. Iza dva popodne, 28. listopada 1960. izuzetno veliko jato vrabaca sletjelo je na zapadno krilo okružne bolnice. U tom krilu je, tada, bio odjel intenzivne njege, i dakako, tamo je mali Beaumont ležao nakon operacije.

Razbijeni su brojni prozori, a ljudi iz održavanja uklonili su preko tristo mrtvih ptica nakon incidenta. U članku iz Couriera citirali su jednog ornitologa, koliko se sjećam – on je istakao da je zapadno krilo zgrade gotovo čitavo stakleno i teoretizirao kako su ptice mogle biti privučene jarkim sunčevim svjetlom koje se odbijalo od njega.”

“To je ludo,” reče Alan. “Ptice se zalete u staklo samo kad ga ne mogu vidjeti.”

“Mislim da je reporter to spomenuo, a ornitolog je objasnio da ptice u jatu, izgleda, dijele grupnu telepatiju koja njihove brojne umove – ako se za ptice može reći da imaju umove – ujedinjuje u jedan. Nešto kao mravi u napadu. Rekao je, ako je jedan iz jata odlučio letjeti u staklo, ostali su ga, vjerojatno, samo slijedili. Ja nisam bio u bolnici kad se to dogodilo – završio sam s malim Beaumontom, provjerio jesu li mu vitice stabilne...”

“Vitice?”

“Vitalni znakovi, šerife. A onda sam otišao na golf. Ali znam da su te ptice namrtvo isprepadale svakog u Hirschfieldovom krilu. Dvojicu ljudi je posjeklo staklo kad se razletjelo. Mogu prihvatiti ornitologovu teoriju, ali svejedno, nešto me je i dalje škakljalo... zbog toga što sam znao za osjetilnog glasnika mladog Beaumonta, vidite. Ne samo ptice, nego određene ptice: vrapci.”

“Vrapci ponovo lete,” Alan promrmlja odsutnim, prestravljenim glasom.

“Molim, šerife?”

“Ništa. Nastavite.”

“Pitao sam ga o njegovim simptomima, dan kasnije. Ponekad nastupa ograničena amnezija u vezi osjetilnih glasnika nakon operacije koja uklanja uzrok, ali u ovom slučaju, ne. Sjećao se savršeno dobro. On je vidio ptice, jednako kao što ih je i čuo. Ptice posvuda, rekao je, svuda po kućama i travnjacima i ulicama Ridgewaya, a to je bila četvrt Bergenfielda gdje je on živio.

Bio sam dovoljno zainteresiran da provjerim njegove podatke i usporedim s izvještajima o incidentu. Jato vrabaca navalilo je na bolnicu negdje oko dva-nul-pet. Dječak se probudio u dva i deset. Možda čak i malo ranije.” Pritchard zastane i onda doda: “U stvari, jedna sestra s intenzivne njege tvrdila je, kako se njoj čini, da ga je probudio baš zvuk razbijanja stakla.”

“Au,” Alan je tiho rekao.

“Da,” reče Pritchard. “Au, baš tako. O ovoj stvari nisam godinama progovorio, šerife Pangborn. Pomaže li vam što od toga?”

“Ne znam,” Alan iskreno reče. “Moglo bi. Doktore Pritchard, možda vi niste sve izvadili – mislim, ako niste, možda je počelo rasti ponovo.”

“Rekli ste da je prošao testove. Je li prošao CT?”

“Da.”

“I rentgen, dakako.”

“Aha.”

“Ako su te pretrage bile negativne, to je zato što nemaju što pokazati. Što se mene tiče, ja vjerujem da jesmo sve izvadili.”

“Hvala vam, doktore Pritchard.” Imao je poteškoća s oblikovanjem riječi; čudno i tupo je osjećao svoje usne.

“Hoćete li mi podrobnije ispričati što se dogodilo, kad se cijela stvar razriješi, šerife? Ja sam s vama bio vrlo iskren, i usluga koju tražim zauzvrat je mala, rekao bih. Vrlo sam znatiželjan.”

“Ako mogu, hoću.”

“To je sve što tražim. Ostavljam vas, vratite se svom poslu, a ja ću se vratiti svom odmoru.”

“Nadam se da se vi i vaša supruga dobro provodite.”

Pritchard uzdahne. “U mojoj dobi, moram se sve više truditi da se osrednje provodim, šerife. Nekad smo voljeli kampiranje, ali mislim da ćemo iduće godine ostati kod kuće.”

“Pa ja, naravno, cijenim što ste odvojili vrijeme da mi se javite.”

“Bilo mi je zadovoljstvo. Nedostaje mi moj posao, šerife Pangborn. Ne mističnost kirurgije – nikad do toga nisam previše držao – nego misterija. Misterija uma. To je bilo jako uzbudljivo.”

“Pretpostavljam da je bilo,” složio se Alan, pomislivši koliko bi on bio sretan kad bi u njegovom životu bilo manje mentalne misterije. “Bit ćemo u vezi ako i kad se stvari... raščiste.”

“Hvala vam, šerife.” Zastao je i zatim dodao: “Vama je ovo jako važno, zar ne?”

“Da. Da, tako je.”

“Dječak kojeg se sjećam bio je vrlo ugodan. Prestrašen, ali ugodan. Od kakve je on vrste ljudi?”

“Od dobre, mislim,” reče Alan. “Malo hladan, možda, i malo udaljen, ali dobar čovjek u cjelini.” I ponovio je: “Mislim.”

“Hvala. Sad ću vas pustiti da nastavite sa svojim poslom. Doviđenja, šerife Pangborn.”

Čuo se klik na vezi i Alan polako spusti slušalicu. Zavalio se u stolac, sklopio gipke šake i velika crna ptica je polako zalepršala na osunčanom komadiću zida njegovog ureda. Padne mu na pamet rečenica iz Čarobnjaka iz Oza i nastavi mu odzvanjati mislima: “Ja vjerujem u sablasti, ja vjerujem u sablasti, vjerujem, vjerujem, ja vjerujem u sablasti!” To je bio Strašljivi Lav, nije li tako?

Pitanje je bilo, u što je on vjerovao?

Bilo mu je lakše razmišljati o stvarima u koje nije vjerovao. Nije vjerovao da je Thad Beaumont ikoga ubio. Nije vjerovao ni da je Thad ispisivao onu tajanstvenu poruku po bilo čijem zidu.

Pa, kako je onda dospjela tamo?

Jednostavno. Stari doktor Pritchard je sam odletio istočno od Fort Laramiea, ubio Fredericka Clawsona, napisao VRAPCI PONOVO LETE na njegovom zidu, pa onda odletio iz D.C.-ja gore, do New Yorka, svojim omiljenim skalpelom razvalio bravu Miriam Cowley, pa to isto i njoj učinio. Izoperirao ih je zato što mu je nedostajao misterij kirurgije.

Ne, nije, naravno. Ali Pritchard nije bio jedini koji je znao za Thada – kako je on to nazvao? – za njegove osjetilne glasnike. U članku iz Peoplea to nije pisalo, istina, ali...

Zaboravljaš otiske prstiju i glasa. Zaboravljaš Thadovu i Lizinu mirnu, hladnu izjavu da je George Stark stvaran; da je spreman na ubojstvo kako bi OSTAO stvaran. A sad svim silama nastojiš ne dirati u činjenicu da i sam počinješ vjerovati kako sve to može biti istina. Govorio si im koliko bi ludo bilo povjerovati ne samo u osvetoljubivog duha, nego u duha čovjeka kojeg nikad nije ni bilo. Ali pisci PRIZIVAJU duhove, možda; uz glumce i umjetnike, oni su jedini potpuno prihvaćeni mediji u našem društvu. Oni stvaraju svjetove kojih nikada nije bilo, nastanjuju ih ljudima koji nikad nisu postojali, i onda nas pozivaju da im se pridružimo u njihovim fantazijama. I mi prihvaćamo, je li tako? Da. Mi PLAĆAMO za to.

Alan čvrsto stisne šake, ispruži svoje rumenkaste prste i preko osunčanog zida poleti jedna mnogo manja ptica. Vrabac.

Jato vrabaca koje je naletjelo na bolnicu u Bergenfieldu, prije gotovo trideset godina, ne možeš objasniti ništa bolje nego što bi mogao objasniti kako dva čovjeka mogu imati iste otiske prstiju i glasa, ali sad znaš da je Thad Beaumont dijelio majčinu utrobu s još nekim. Sa strancem.

Hugh Pritchard je spomenuo rani početak puberteta.

Alan Pangborn se iznenada nađe zatečen pitajući se: je li se rast tog stranog tkiva poklapao s nečim drugim.

Pitao se, je li počelo rasti u isto vrijeme kad je Thad Beaumont počeo pisati.

2

Zapištao je interkom na njegovom stolu, trgnuvši ga. Opet Sheila. “Fuzzy Martin na liniji jedan, Alane. Hoće s tobom razgovarati.”

“Fuzzy? Kog vraga on hoće?”

“Ne znam. Meni neće reći.”

“Isuse,” reče Alan. “Baš mi to treba danas.”

Fuzzy je imao veliki komad zemlje uz Town Road broj dva, nekih deset kilometara od jezera Castle. Posjed Martinovih je nekada bio uspješna farma mliječnih proizvoda, ali to je bilo u vrijeme dok je Fuzzy bio poznat pod svojim pravim, krštenim imenom, Albert, i tada je još držao bocu viskija u svojim rukama, a ne obrnuto. Djeca su mu odrasla, njegova žena je prije deset godina digla ruke od njega, kao od lošeg posla, i sad je Fuzzy stolovao sam na više od stotinu hektara polja koja su polako, ali sigurno zarastala natrag u divljinu. Zapadna strana njegovog posjeda, gdje je cesta zakretala na svom putu prema jezeru, stajala je kuća i staja. Staja, koja je nekada udomljavala četrdeset krava bila je velika zgrada, njen je krov sada bio temeljito naheren, boja se ljuštila, većina prozora bila je zaklonjena komadima kartona. Otprilike već četiri godine, Alan i Trevor Hartland, šef vatrogasaca Castle Rocka, očekivali su da izgori Martinova kuća, Martinova staja, ili sam Martin.

“Hoćeš da mu kažem da nisi tamo?” upita Sheila. “Clut je upravo stigao – mogla bih ga njemu prebaciti.”

Alan na trenutak stvarno razmisli o tome, a onda uzdahne i odmahne glavom. “Razgovarat ću s njim, Sheila. Hvala.” Podigao je slušalicu i pritisnuo je između uha i ramena.

“Šef Pangborn?”

“Ovdje šerif, da.”

“Ovdje Fuzzy Martin, s 'Dvice'. Mislim da imamo problem, šefe.”

“Ah?” Alan privuče bliže drugi telefon. To je bila izravna veza s ostalim uredima u općinskoj zgradi. Vršak njegovog prsta obigravao je oko četvrtaste tipke s utisnutim brojem 4. Trebao je samo podići slušalicu, pritisnuti tipku i dobio bi Trevora Hartlanda. “Kakav problem?”

“Pa, šefe, poseri me ako znam baš onako. Ja bih to zvao Velika pljačka auta, da se radi o autu kog znam. Al' nije bilo to. Nikad prije ja njega u životu nisam vidio. Ali svejedno, izašao je iz moje staje.”

Fuzzy je govorio onim teškim i nekako šaljivim akcentom iz Mainea koji je jednostavnu riječ kao staja pretvarao u nešto što zvuči gotovo kao meketavi smijeh: staaaja.

Alan gurne telefon natrag na uobičajeno mjesto. Bog voli lude i pijanice – činjenica koju je dobro naučio u svom dugogodišnjem policijskom radu – a izgleda, Fuzzyjeva kuća i staja postojali su i dalje usprkos njegovoj navici da razbacuje neugašene opuške tu i tamo i posvuda, dok je pijan.

Sad moram samo, Alan pomisli, sjediti ovdje dok on ne objasni u čemu je taj problem. A onda ću možda – pokušati ću – shvatiti je li to u stvarnom svijetu ili samo u unutrašnjosti onog što je od Fuzzyjevog uma ostalo.

Zatekao je svoje ruke kako puštaju još jednog vrapca preko zida i zaustavio ih.

“Kakav je to auto izašao iz tvoje staje, Albert?”, Alan upita strpljivo. Alberta su gotovo svi u Rocku (uključujući i samog Alberta) zvali Fuzzy, a i Alan bi mogao pokušati, ako provede u gradu još sljedećih deset godina. Ili možda dvadeset.

“Pa rekao sam, nikad prije vidio,” Fuzzy Martin reče tonom glasa u kojem se čitalo o, ti prokleta budalo tako jasno da je to mogao baš i izgovoriti. “Zato vas i zovem, šefe. Moj nije bio, sigurno.”

Napokon se slika počela oblikovati u Alanovom umu. Krave, djeca i žena su ga napustili, i Fuzzy Martin nije trebao silnu količinu tvrde valute – zemlja je bila njegova, bez prepreka, izuzevši poreze, otkad ju je naslijedio od svoga oca. Ono novca koje je Fuzzy imao, dolazilo je iz raznih čudnih izvora. Alan je vjerovao, gotovo i znao, zapravo, da su svakih nekoliko mjeseci jedna do dvije bale marihuane pravile društvo sijenu u Fuzzyjevoj staji, a to je bio samo jedan od Fuzzyjevih sitnih šverceva. S vremena na vrijeme pomislio je kako bi se trebao ozbiljno potruditi da privede Fuzzyja zbog posjedovanja narkotika s namjerom trgovine, ali sumnjao je da je Fuzzy uopće ikada i zapalio koju, a pogotovo da bi imao dovoljno mozga da prodaje. Najvjerojatnije, on bi samo skupio sto-dvjesto dolara tu i tamo, od osiguranja skladišnog prostora. A čak i u malom gradiću kao što je Castle Rock, bilo je važnijih stvari od privođenja pijanaca zbog posjedovanja trave.

Druga Fuzzyjeva skladišna ponuda – ova, barem legalna – bilo je čuvanje automobila u staji, za ljetne goste. Kad je Alan tek stigao u grad, Fuzzyeva staja je bila prava garaža za parkiranje. Unutra se moglo vidjeti po petnaestak automobila – uglavnom, kola za ljetovanje u vlasništvu ljudi koji imaju kuće na jezeru – smještenih tamo gdje su nekada krave provodile svoje noći i zimska poslijepodneva. Fuzzy je uklonio pregrade kako bi napravio veliku garažu i tu su kola za ljetovanje čekala, duge mjesece jeseni i zima u sjeni ispunjenoj slatkim mirisom sijena, njihove sjajne površine zamućene stalnim padanjem stare pljeve sa sjenika, poredani branik do branika, bok uz bok.

S godinama, Fuzzyjev posao sa skladištenjem kola radikalno je smanjen. Alan je pretpostavljao da su to uzrokovale priče o njegovim neopreznim pušačkim navikama, koje su se proširile. Nitko ne želi izgubiti auto u zapaljenoj staji, čak i ako se radi o staroj krntiji koju čuvaš za obavljanje nabavki kad stigne ljeto. Zadnji put kad je bio kod Fuzzyja, Alan je vidio samo dva auta u staji: T-Bird iz '59. Ossiea Brannigana – auto koji bi bio klasika da nije tako zahrđao i ulubljen – i stari ford woody karavan Thada Beaumonta.

Ponovo Thad.

Danas se, izgleda, svi putevi vraćaju na Thada Beaumonta. Alan sjedne uspravnije, nesvjesno privukavši bliže telefon.

“To nije bio stari ford Thada Beaumonta?” upita Fuzzyja. “Siguran si?”

“Jasno, siguran. Nije bio nikakav ford, i još sigurnije, nije bio nikakav karavan. To je bio crni toronado.”

Još jednom kresne u Alanovom mozgu... ali njemu baš nije bilo potpuno jasno zašto. Netko mu je nešto rekao o crnom toronadu, i to nedavno. Nije se mogao sjetiti tko ili kada, ne sad... ali doći će mu samo.

“Slučajno sam bio u kuhinji, uzimao sam si hladno piće, limunadu,” nastavljao je Fuzzy, “kad sam vidio taj auto kako se izvlači iz staje. Prvo sam pomislio kako ja ne spremam takve aute. Drugo sam pomislio, kako je uopće netko tamo stigao, kad je na vratima staje veliki stari Kreig-lokot a ja imam jedini ključ kod sebe.”

“A što je s ljudima čiji su auti tamo spremljeni? Oni nemaju ključeve?”

“Ne, gospodine!” Fuzzy je zvučao uvrijeđeno već i na samu pomisao.

“Ti nisi uspio zapamtiti broj tablice, je li tako?”

“Jesam, bogamu, baš tako!” viknuo je Fuzzy. “Imam ja svoj šugavi stari dalekozor na prozoru, u kuhinji, ne?”

Alan, koji je bio na inspekcijskim obilascima staje s Trevorom Hartlandom ali nikad u Fuzzyjevoj kuhinji (i nije imao nikakvih planova za takvu ekspediciju u dogledno vrijeme, ne hvala), reče: “Ah, da. Dalekozor. Zaboravio sam na njega.”

“Pa, ja nisam!” reče Fuzzy s veselom grubošću. “Imate pisaljku?”

“Imam, naravno, Alberte.”

“Šefe, zašto me ne zovete jednostavno Fuzzy, kao svi drugi?”

Alan uzdahne. “U redu, Fuzzy. I kad smo već kod toga, zašto ti mene ne zoveš jednostavno šerife?”

“Kako god kažete. Dakle, hoćete li vi taj broj ili ne?”

“Pričaj.”

“Prije svega, to je tablica iz Mississippija,” Fuzzy reče uz nešto kao trijumfom u glasu. “Bogamu, što kažete na to?”

Alan nije točno znao što misli o tome... samo mu je po treći put sijevnulo u glavi, ovog puta jasnije nego dosad. Toronado. I Mississippi. Nešto s Mississippijem. I grad. Oxford? Je li to bio Oxford? Kao ovaj, drugi gradić nakon Rocka?

“Ne znam,” reče Alan, i onda, pretpostavivši da je Fuzzy to htio čuti: “Zvuči prilično sumnjivo.”

“Ma što mi ne kažeš!” Fuzzy je kliktao. A onda pročisti grlo i postane poslovan. “U redu. Missippi, broj 62284. Hvatate, šefe?”

“62284?”

“62284, ma da, stoposto sigurno, jebemu. Sumnjivo! Ma, da! To sam baš i ja pomislio! Najeo se Isus graha iz konzerve!”

Na sliku Isusa koji žvače grah iz konzerve, Alan je morao pokriti telefon još jedan kratki trenutak.

“Dakle,” reče Fuzzy, “što ćete vi poduzeti, šefe?”

Potrudit ću se i izvući iz ove konverzacije netaknutog mentalnog zdravlja, pomisli Alan. To je prvo što ću učiniti. I potrudit ću se i sjetiti se tko je spomenuo...

A onda mu sijevne, u ledenom bljesku od kojeg su mu se ruke naježile i zategnula koža na potiljku, napeto kao bubanj.

Na telefonu, s Thadom. Nedugo nakon što je luđak zvao iz stana Miriam Cowley. One noći kad je delirij ubijanja stvarno počeo.

Čuo je kako Thad govori: Preselio se iz New Hampshirea u Oxford, Mississippi, sa svojom majkom... gotovo je potpuno izgubio južnjački akcent.

Što je još Thad rekao kad je opisivao Georgea Starka preko telefona?

I zadnje: moguće je da vozi crni toronado. Ne znam iz koje godine. Jedan od onih starih koji su pod haubom već dosta sagorjeli, u svakom slučaju. Crni. Mogao bi imati tablice Mississippija, ali on ih je vjerojatno već promijenio.

“Rekao bih da je malo prezauzet za to,” Alan promrmlja. Trnci su i dalje puzili njegovim tijelom, stotinama svojih sitnih nožica.

“Što je bilo, šefe?”

“Ništa, Alberte. Pričam sam sa sobom.”

“Kako bi moja mama rekla, to ti znači da ćeš dobiti novaca. Možda bih to ja sam trebao početi.”

Alan se odjednom sjetio da je Thad dodao još nešto – jednu, zadnju pojedinost.

“Alberte...”

“Zovite me Fuzzy, šefe. Reko sam.”

“Fuzzy, je li na braniku tog auta bila naljepnica? Jesi li možda primijetio...”

“Kako, bogamu, znate za to? Imate taj auto na svom spisku, šefe?” Fuzzy je spremno upitao.

“Nemoj se zamarati s pitanjima, Fuzzy. Ovo su policijska posla. Jesi li vidio što je pisalo?”

“Jasno, jesam,” Fuzzy-Martin reče. “NAPUHANI KURVIN SINE, to je pisalo. Jel vi u to možete vjerovati?” Alan polako spusti slušalicu, vjerujući, ali je sam sebi govorio da to ništa ne dokazuje, baš ništa... samo da bi Thad Beaumont mogao biti totalno lud. Bilo bi jednostavno preglupo misliti da to, što je Fuzzy vidio, dokazuje da se događa nešto – no dobro, nešto nadnaravno, u nedostatku bolje riječi.

A onda pomisli na otiske glasa i prstiju, pomisli na stotine vrabaca koji se zalijeću u prozore bergenfieldske okružne bolnice, i preplavi ga divlje drhtanje koje potraje gotovo punu minutu.

3

Alan Pangborn nije bio ni kukavica ni praznovjerni seljak koji baca roge na vrane i drži svoju trudnu ženu podalje od svježeg mlijeka jer se boji da bi ga mogla pokvariti. Nije bio seljačina; nije bio podložan blefovima gradskih muljatora koji prodaju rog za svijeću; nije se rodio jučer. Vjerovao je u logiku i razumna objašnjenja. I tako je otrpio svoje jato trnaca, dovukao pred sebe svoj

Rolodex, i pronašao Thadov telefonski broj. S gorkim veseljem je primijetio da se broj na kartici i onaj u njegovoj glavi poklapaju. Očito, znameniti “onaj koji piše” od Castle Rocka urezao mu se u mozak – u jedan dio mozga, barem – više nego što je mislio.

Morao je biti Thad u tom autu. Ako odbacimo ona mahnitanja, što nam drugo ostaje? On ga je opisao, on je znao. Kako se zvao onaj stari radijski kviz? Znanje – imanje?

Okružnu bolnicu u Bergenfieldu vrapci su, zapravo, napali.

A bilo je i drugih pitanja – i previše.

Thad i njegova obitelj bili su pod zaštitom teritorijalne policije države Maine. Kad bi odlučili pokupiti stvari i doći ovamo na vikend, dečki iz Teritorijalne trebali bi ga obavijestiti – djelomično kao upozorenje, djelomično kao znak pristojnosti. Ali teritorijalna policija bi pokušala odvratiti Thada od takvog putovanja, sad kad je zaštita prismotre postala svakodnevna, tamo u Ludlowu. A ako bi izlet bio potaknut trenutnom inspiracijom, njihovi napori da ga razuvjere bili bi još veći.

A onda, postojalo je i ono što Fuzzy nije vidio – naime, prateća kola, ili više njih koji bi bili dodijeljeni Beaumontovima, ako bi oni svejedno odlučili krenuti na put... što su i mogli napraviti; napokon, oni nisu bili zatvorenici.

Ljudi s tumorima mozga često rade vrlo neobične stvari.

Ako je to bio Thadov toronado, i ako je on bio kod Fuzzyja da ga pokupi, i ako je bio sam, to je vodilo do zaključka kojeg je Alan smatrao vrlo neprobavljivim, jer mu se Thad do neke mjere svidio. Taj zaključak je govorio da je on namjerno izbjegao i svoju obitelj i svoje čuvare.

Teritorijalna policija me svejedno trebala zvati, ako se o tome radi. Znaju jako dobro da je ovo jedno od mjesta gdje bi on vjerojatno mogao doći.

Nazvao je broj Beaumontovih. Javili su se nakon prvog zvona. Odgovorio je glas kojeg nije poznavao. To jest, on nije mogao dati ime tom glasu. A to, da govori s predstavnikom zakona, znao je od prvog sloga.

“Molim, stan Beaumont.”

Oprezan. Spreman da zabije klin od pitanja u prvu prazninu ako se glas pokaže kao onaj ispravni... ili onaj pogrešni.

Što se dogodilo? upitao se Pangborn, i odmah zatim: Mrtvi su. Ma tko bio, ubio je cijelu obitelj, podjednako brzo, bez napora i s podjednako malo milosti koliko je ukazao i ostalima. Zaštita, ispitivanja, oprema za praćenje... sve, niza što.

Ni sitni nagovještaj takvih misli nije se otkrio u njegovom glasu kad je odgovorio.

“Ovdje Alan Pangborn,” rekao je jasno. “Šerif, okrug Castle. Trebao sam Thada Beaumonta. S kime govorim?”

Nastupila je stanka. A onda glas odgovori, “Ovdje Steve Harrison, šerife. Teritorijalna policija države Maine. Htio sam vas zvati. Trebao sam to napraviti još prije sat vremena. Ali stvari, ovdje... stvari su sjebane do jonosfere. Mogu li pitati zašto ste zvali?”

Bez pauze za razmišljanje – što bi sigurno promijenilo njegov odgovor – Alan je slagao. Izveo je to ne pitajući se zašto to radi. To će kasnije doći.

“Htio sam čuti Thada,” rekao je. “Prošlo je dosta vremena, i htio sam znati kako im je. Kako shvaćam, bilo je nevolja.”

“Nevolja tako velikih da ne biste povjerovali,” Harrison reče mračno. “Dvojica mojih ljudi su mrtvi. Prilično smo sigurni da je to učinio Beaumont.”

Prilično smo sigurni da je to učinio Beaumont.

Neobičnost čina, izgleda, raste u srazmjeru s inteligencijom muškarca ili žene koji pate od te tegobe.

Alan osjeti kako se deja vu ne samo uvlači u njegov um, nego maršira čitavim njegovim tijelom kao osvajačka vojska. Thad, uvijek se sve vraća na Thada. Jasno. Bio je inteligentan, neobičan, i po vlastitom priznanju, patio je od simptoma koji su ukazivali na moždani tumor.

Dječak uopće nije imao tumor na mozgu, znate.

Ako su te pretrage bile negativne, to je zato što nemaju što pokazati.

Zaboravi tumor. O vrapcima ti sad trebaš razmišljati – jer, vrapci ponovo lete.

“Što se dogodilo?” upitao je Harrisona.

“Isjekao je Toma Chattertona i Jacka Eddingsa skoro na komadiće, eto što se dogodilo!” Harrison je viknuo, iznenadivši Alana žestinom svog bijesa. “Uzeo je svoju obitelj sa sobom, a ja hoću tog gada!”

“Što... kako je pobjegao?”

“Nemam vremena u to ulaziti,” reče Harrison. “Jako usrana priča, šerife. Vozio je crveno-sivi Chevrolet suburban, to je pravi kit na kotačima, ali mi mislimo da ga je morao negdje ostaviti i zamijeniti. Ima vikendicu tamo dolje. Vama je poznato mjesto i okolica, točno?”

“Da,” reče Alan. Njegov um je divljao. Pogledao je sat na zidu i vidio da je približno minuta do tri i četrdeset. Vrijeme. Sve se svodilo na Vrijeme. I on shvati da Fuzzyja Martina nije pitao koje je doba bilo kad je ugledao toronado kako se kotrlja iz njegove staje. U onom trenutku, nije izgledalo važno. A sad je. “Kad ste ga izgubili, Harrison?”

Mogao je osjetiti kako na to Harrison bjesni, pomisli on, ali kad je odgovorio, to je bilo lišeno ljutine ili protunapada. “Oko dvanaest i trideset. Morao je utrošiti neko vrijeme na zamijenu auta, ako je to učinio, a onda je otišao do svoje kuće u Ludlowu...”

“Gdje je bio kad ste ga izgubili? Koliko daleko od svoje kuće?”

“Šerife, volio bih odgovoriti na sva vaša pitanja, ali nemam vremena. Naime, ako je on krenuo prema svojoj vikendici dolje, k vama – zvuči malo vjerojatno, ali tip je lud, pa se nikad ne zna – još nije mogao stići, ali biti će tamo uskoro. On i cijelo njegovo pleme. Bilo bi vrlo lijepo ako biste vi i nekoliko vaših ljudi bili tamo da ga dočekate. Ako nešto iskrsne, zovite radiom Henryja Paytona u Oxford, sjedište teritorijalne policije, i poslat ćemo veće pojačanje nego što ste u cijelom životu vidjeli. Ne pokušavajte ga ni pod kojim uvjetima sami uhvatiti. Pretpostavljamo da je žena odvedena kao talac, ako nije već mrtva, a to vrijedi i za djecu, dvostruko.”

“Da, ako je ubio policajce na dužnosti, morao je svoju ženu odvesti silom, zar ne?” Alan se složi i zamisli se. Ali ti bi, kad bi mogao, i njih ubrojio u to, zar ne? Jer, ti si se opredijelio i to se neće promijeniti. K vragu, čovječe, ti ne bi ni razmislio, zdravo ili drugačije, dok se na tvojim prijateljima ne sasuši krv.

Postojalo je tuce pitanja koje je htio postaviti, a odgovori na njih bi vjerojatno proizveli još četiri tuceta – no Harrison je u jednoj stvari imao pravo. Nije bilo vremena.

Na tren je oklijevao, silno poželivši Harrisona upitati o najvažnijoj stvari, poželivši postaviti odlučujuće pitanje: Je li Harrison siguran da je Thad imao vremena stići do svoje kuće, ubiti ljude koji su tamo stražarili i ispariti s obitelji, sve to prije nego što su stigla prva pojačanja? Ali, kad bi to pitao, značilo bi da bode u bolnu ranu s kojom se taj Harrison upravo sada mučio, jer u pitanju je bila skrivena ona osuđujuća, nepobitna ocjena: Vi ste ga izgubili. Nekako ste ga izgubili. Imali ste zadatak, i zajebali ste stvar.

“Mogu li se osloniti na vas, šerife?” upitao je Harrison, i sad njegov glas nije zvučao ljutito, samo umorno i iscrpljeno i Alan se sažali nad njim.

“Da. Odmah ću pokriti mjesto.”

“Dobar ste policajac. I povezat ćete se s oksfordskim sjedištem?”

“Potvrdno. Henry Payton je moj prijatelj.”

“Beaumont je opasan, šerife. Krajnje opasan. Ako se pojavi, čuvajte se.”

“Hoću.”

“I javljajte mi.” Harrison prekine vezu ne pozdravivši se.

4

Probudio se njegov um – barem onaj dio koji se bavio protokolom – i počeo postavljati pitanja... ili, pokušavao je. Alan zaključi da nema vremena za protokol. Ni u jednom njegovom obliku. Jednostavno će sve moguće spojeve držati otvorene i ići dalje. Imao je osjećaj da su stvari stigle do točke kad će se neki od tih spojeva početi po vlastitoj volji zatvarati.

Barem zovi neke od svojih ljudi.

Ali, ne bi rekao ni da je za to spreman. Norris Ridgewick, onaj kojeg bi on pozvao, bio je van dužnosti i van grada. John LaPointe je bio još uvijek pod svojom alergijom. Seat Thomas je bio vani, u patroli. Andy Clutterbuck je bio tu, ali Clut je gušter a ovo je gadan posao.

Ovo će gurati sam, neko vrijeme.

Ti si lud! Protokol je vrištao u njegovom umu.

“Možda postajem, što se toga tiče,” Alan reče glasno. Potražio je broj Alberta Martina, u telefonskom imeniku, i nazvao ga kako bi mu postavio pitanja koja je trebao postaviti prvi put.

5

“U koje doba si vidio toronado kako izlazi iz staje, Fuzzy?” upitao je kad se Martin javio, i pomislio: Neće on znati. K vragu, nisam posve uvjeren ni da on zna na sat.

Ali Fuzzy ga je smjesta prokazao kao lažljivca. “Za pičkinu dlaku iza tri, šefe.” A onda, nakon pauze za razmišljanje: “Da oprostite, pardon.”

“Nisi se javio prije...” Alan pogleda na dnevne bilješke gdje je i ne misleći upisao Fuzzyjev poziv. “Prije tri-dvadeset-osam.”

“Morao sam si razmisliti,” reče Fuzzy. “Čovjek treba prvo pogledati pa skočiti, šefe, bar to ja tako vidim. Prije nego što sam vas zvao, sišao sam u staju vidjeti je li taj, koji je pokupio auto izveo još neki cirkus tamo dolje.”

Cirkus, pomisli Alan, razveseljen. Vjerojatno si provjeravao balu trave, kad si već sišao tamo, je li tako. Fuzzy?

“I je li?”

“Je li, što?”

“Izveo još koji cirkus.”

“A, ne. Neće biti.”

“U kojem je stanju bio lokot?”

“Otvoren,” Fuzzy reče kratko i jasno.

“Slomljen?”

“A, ne. Samo je visio na preklopcu.”

“Ključ, što misliš?”

“Ne znam otkud bi ga govnar imao. Ja mislim da je provalio.”

“Je li bio sam u autu?” upita Alan. “Bi li mogao reći?”

Fuzzy zastane, premišljajući. “Ne bih mogao sigurno,” rekao je napokon. “Znam što mislite, šefe – ako sam mogao prepoznati otkud je tablica i pročitati onu mudrijašku naljepnicu, morao bih vidjeti i koliko ljudi ima unutra. Ali, na staklu je bilo sunce, a ja mislim da to nije bilo ni obično staklo. Mislim da je bilo malo obojano. Ne puno, ali malo da.”

“U redu, Fuzzy. Hvala. Provjerit ćemo.”

“Pa, on je otišao odavde,” reče Fuzzy, i onda doda u munjevitom bljesku deduktivnosti: “Ali negdje mora biti.”

“To je vrlo istinito,” reče Alan. Obećao je da će Fuzzyju javiti “kako se sve to raspetljalo” i prekinuo vezu. Odgurnuo se od stola i pogledao sat.

Tri, Fuzzy je rekao. Za pičkinu dlaku iza tri. Da oprostite, pardon.

Alan nije mislio da bi Thad na bilo koji način mogao stići iz Ludlowa do Castle Rocka u tri sata približno raketne vožnje, uz usputno skretanje do njegove kuće – malo usputno skretanje pri kojem je, inače, oteo svoju ženu i klince i ubio dvojicu policajaca. Možda da se radilo o direktnoj vožnji iz Ludlowa, ali doći odnekud, stati u Ludlowu, i onda stići ovamo na vrijeme da razvali bravu i odveze se u toronadu kojeg je, slučajno, pogodno smjestio u staji Fuzzyja Martina? Nikako.

Ali, ako je netko drugi ubio policajce pred Beaumontovom kućom i ugrabio Thadovu obitelj? Netko, tko nije trebao petljati s izmicanjem policijskoj pratnji, zamjenom vozila i usputnim zaustavljanjem? Netko tko je jednostavno utrpao Liz Beaumont i njene blizance u auto i krenuo za Castle Rock? Oni su mogli stići ovamo na vrijeme da ih Fuzzy Martin ugleda malo nakon tri, pomisli Alan. Oni su to mogli izvesti bez napora.

Policija – čitaj, teritorijalac Harrison, barem za sada – misli da je to morao biti Thad, ali Harrison i njegovi compadres nisu znali za toronado.

Tablice iz Mississippija, rekao je Fuzzy.

Mississippi je bila domicilna država Goergea Starka, prema Thadovoj izmišljenoj biografiji tog čovjeka. Ako je Thad bio dovoljno shizo da misli kako je on Stark, barem povremeno, mogao je isto tako i nabaviti crni toronado da pojača iluziju, ili fantaziju, ili što već bilo... ali, da bi dobio tablice, ne bi bilo dosta da samo posjeti Mississippi, trebao bi prijaviti boravak tamo.

To je glupo. Mogao je ukrasti neke tablice iz Mississippija. Ili kupiti neke stare. Fuzzy nije rekao ništa o godini iz koje su – iz kuće ih vjerojatno ne bi mogao pročitati, ionako, čak ni s dalekozorom.

Ali to nije bio Thadov auto. Nije mogao biti. Liz bi znala, zar ne bi?

Možda ne. Ako je on dovoljno lud, možda ne bi.

A onda, zaključana vrata. Kako je Thad mogao ući u staju ne slomivši lokot? On je pisac i profesor, a ne provalnik.

Dupli ključ, došapne mu vlastiti um, ali Alan nije tako mislio. Ako Fuzzy zaista povremeno skladišti travuljagu tamo unutra, Alan je vjerovao, Fuzzy bi jako pazio gdje ostavlja svoje ključeve, ma koliko nepažljiv bio s opušcima svojih cigareta.

I zadnje pitanje, ubica: Kako to da Fuzzy nikad prije nije vidio taj crni toronado ako je cijelo vrijeme bio u njegovoj staji? Kako to može biti?

Uzmi ovako, šapnuo je glas u dubini njegovog uma dok je uzimao šešir i izlazio iz ureda. Ovo je prilično smiješna ideja, Alane. Smijat ćeš se. Smijat ćeš se, i te kako. A ako je Thad Beaumont u pravu od samog početka? A ako stvarno postoji čudovište zvano George Stark, i on juri naikolo... a elementi njegova života, elementi koje je Thad stvorio, postaju stvarni kad ih on treba? KAD ih on treba, ali ne uvijek i TAMO gdje ih on treba. Zato jer se uvijek pojavljuju na mjestima povezanim sa životom prvobitnog tvorca. Tako bi Stark morao izvući svoj auto iz spremišta u kojem Thad čuva svoj, kao što je morao krenuti s groblja na kojem ga je Thad simbolički pokopao. Zar ti se ne sviđa? Je li da je pra vo ludilo?

Nije mu se sviđalo. Nije bilo pravo ludilo. Nije bilo čak ni blago smiješno. Gadno je zaderalo, ne samo po svemu u što je on vjerovao, nego i po načinu na koji je bio naučen misliti.

Zatekao se kako se prisjeća nečeg što je Thad rekao: Ja ne znam tko sam dok pišem. Nije bilo baš točno tako, ali približno. I što je još čudnije, nikad mi nije palo na pamet da se tome čudim, do sada.

“Ti si bio on, je li tako?” Alan tiho reče. “Bio si on i on je bio ti, i tako je narastao ubojica.”

Zadrhtao je i Sheila Brigham podigne pogled sa svog pisaćeg stroja na dispečerskom stolu, na vrijeme da to primijeti. “Prevruće je za to, Alane. Sigurno te hvata prehlada.”

“Nešto me hvata, bit će,” reče Alan. “Pokrivaj telefon, Sheila. Sve malo prebaci Seatu Thomasu. Sve veliko meni. Gdje je Clut?”

“Tu unutra!” Clutov glas doplovi iz ve-ce-a.

“Trebao bih se vratiti za četrdeset pet minuta, približno!” Alan mu dovikne. “Imaš moje mjesto dok se ne vratim.”

“Gdje ideš, Alane?” Clut izađe iz muškog zahoda, utrpavajući svoju kaki košulju.

“Na jezero,” Alan reče neodređeno, i izađe prije nego što su Clut ili Sheila mogli postaviti još koje pitanje... ili prije nego bi mogao razmisliti o ovome što radi. Izaći bez poznatog odredišta u ovakvoj situaciji, to je bila vrlo loša ideja. To je bilo više od izazivanja nevolje; bilo je to izazivanje pogibelji.

Ali, to što je on mislio

(vrapci ponovo lete)

jednostavno nije mogla biti istina. Nije mogla. Moralo je postojati razumnije objašnjenje.

I dalje se pokušavao uvjeriti u ovo, dok je svojim patrolnim autom izlazio iz grada, u najgoru nevolju svog života.

6

Na Cesti broj 5, oko kilometar od posjeda Fuzzyja Martina, bilo je jedno odmorište. Alan skrene tamo, djelujući napola nasumično, napola na temelju pretpostavke. Pretpostavka je bila prilično jednostavna: s crnim toronadom ili bez crnog toronada, oni nisu stigli ovamo iz Ludlowa na čarobnom sagu. Morali su se dovesti. Što znači da je tu negdje morao biti ostavljeni auto. Čovjek kojeg lovim, ostavio je auto Homera Gamachea na parkiralištu uz cestu kad je s njim bio gotov, a ono što prijestupnik jednom učini, učiniti će ponovo.

Na parkiralištu su bila tri vozila: pivski kamionet, novi ford escort i prašnjavi volvo.

Kad se izvukao iz patrolnih kola, čovjek u zelenom radnom kombinezonu izađe iz muškog toaleta i krene prema kamionetu. Bio je nizak, tamnokos, uskih ramena. Nema tu Georgea Starka.

“Policajče,” reče on, i lagano salutira Alanu. Alan mu kimne i krene do mjesta gdje su tri starije dame sjedile za jednim izletničkim stolom, ispijajući kavu iz termosice, razgovarajući.

“Dobar dan,” rekla je jedna od njih. “Možemo li nešto učiniti za vas?” Ili smo mi možda nešto loše učinile? pitale su smjesta uznemirene oči.

“Samo sam se pitao jesu li ford ili volvo vaši, dame,” reče Alan.

“Ford je moj,” reče druga. “Sve smo stigle u njemu. Za volvo, ne znam ništa. Je li ono s naljepnicom? Je li opet istekla? Moj sin bi trebao voditi računa o tome s naljepnicom, ali on je tako zaboravljiv! Četrdeset i tri godine, a ja mu još uvijek moram sve govoriti...”

“Naljepnica je u redu, gospođo,” reče Alan, nasmiješivši se svojim najboljim osmijehom tipa Policajac je vaš prijatelj. “Nijedna od vas nije, slučajno, vidjela kad je volvo stigao, zar ne?”

Odmahnule su glavom.

“Jeste li u zadnjih pet minuta vidjele ikoga kome bi mogao pripadati?”

“Ne,” reče treća dama. Pogledala ga je sjajnim očima malog glodavca. “Jeste li na tragu, policajče?”

“Molim, gospođo?”

“Slijedite kriminalca, mislim.”

“Oh,” rekao je Alan. Osjetio je trenutak nestvarnosti. Što je on točno radio ovdje? Što je on točno mislio da će ovdje dobiti? “Ne, gospođo. Samo mi se sviđaju volvo auti.” Čovječe, to je zvučalo pametno. Zvučalo je baš... genijalno, jebiga.

“Oh,” rekla je prva dama. “No, mi nismo nikog vidjele. Hoćete li kavu, policajče? Mislim da je baš ostalo za jednu dobru šalicu.”

“Ne, hvala vam,” reče Alan. “Dame, prijatno.”

“I vama, policajče,” odgovorile su zborno u gotovo savršenoj troglasnoj harmoniji. Od toga se Alan osjetio nestvarnije nego ikada.

Vratio se do volvoa. Probao vrata na mjestu vozača. Otvorila su se. Unutrašnjost auta ostavljala je dojam zapuštenog tavana. Mirovao je tu već poduže. On pogleda otraga i spazi na podu paketić, malo veći od paketića čokolade. Nagnuo se između sjedala i podigao ga.

HANDI-WIPE, mokre maramice, pisalo je na paketiću, i on osjeti kao da mu je netko zario kuglašku loptu u želudac.

To ništa ne znači, smjesta progovori glas Razuma i Protokola. Barem, ne nužno. Znam što misliš: bebe. Ali, Alane, dadu ti takve stvari na kioscima kad kupuješ pečeno pile, zaboga.

Svejedno...

Alan utrpa maramice u džep na bluzi svoje uniforme i izađe iz auta. Htio je zatvoriti vrata, no onda se ponovo nagne unutra. Pokušao je pogledati ispod upravljača a nije to mogao dobro izvesti stojeći. Morao se spustiti na koljena.

Spustila se još jedna kugla. On ispusti prigušeni krik – krik čovjeka koji je dobio prilično jak udarac.

Kablovi su visili, njihove bakrene jezgre bile su gole i lagano svinute. Svinute, Alan je znao, to je zato što su bile isprepletene zajedno. Volvo je ukraden, i to vrlo uspješno, sudeći po izgledu. Vozač je uhvatio kablove iznad ogoljene jezgre i rastavio ih ponovo kako bi zaustavio motor kad su se ovdje parkirali.

Dakle bilo je istina... nešto od toga, barem. Veliko pitanje je bilo, koliko. Počeo se osjećati kao čovjek koji je sve bliže i bliže rubu potencijalno smrtonosnog skoka.

Vratio se svojim patrolnim kolima, ušao, pokrenuo motor i skinuo mikrofon sa stalka.

Što je istina? šaptao je Razum i Protokol. Bože, taj glas je izluđivao. Da je netko u kući Beaumontovih, na jezeru? Da – to bi mogla biti istina. Da je netko po imenu George Stark izveo taj crni toronado iz staje Fuzzyja Martina? Ma daj, Alane.

Dvije misli mu gotovo istovremeno padnu na pamet. Prva – ukoliko se javi Henryju Paytonu u Oxford, kako mu je Harrison rekao, možda nikada neće znati kako je ovo završilo. Lake Lane, gdje je smještena vikendica Beaumontovih, bila je slijepa ulica. Teritorijalna policija bi mu rekla da se ne približava kući sam – ne jedan policajac sam, ne dok oni čovjeka, koji drži Liz i blizance, sumnjiče za barem desetak ubojstava. Zahtijevali bi da on blokira cestu i ništa više dok ne pošalju eskadrilu patrolnih kola, možda helikopter i, po svemu sudeći, nekoliko bombardera i zračnih lovaca.

Druga misao je bila o Starku.

Oni nisu razmišljali o Starku; oni čak nisu ni znali za Starka.

Ali što ako je Stark stvaran?

Ako se o tome radi, poslati krdo policajaca koji nisu naročito dobro poznavali Lake Lane, Alan je bio sve uvjereniji, bilo bi kao poslati ljude marširajućim korakom u stroj za mljevenje mesa.

Vratio je mikrofon na njegovo mjesto. On ide, i to ide sam. Može biti krivo, vjerojatno i jest, ali to će učiniti. Mogao je podnijeti ideju o vlastitoj gluposti; Bog zna, radio je to i prije. Ono što nije mogao podnijeti, bila je mogućnosti makar udaljena, da bi on mogao uzrokovati smrt žene i dvoje djece jednim radio pozivom, tražeći pojačanje, prije nego što shvati pravu prirodu situacije.

Alan izađe s odmorišta i uputi se prema jezeru.

DVADESET ČETIRI

DOLAZAK VRABACA

1

Thad je izbjegavao auto-put (Stark je odredio da Liz onuda prođe, skrativši im put za pola sata), i tako je morao proći kroz Lewiston-Auburn ili kroz Oxford. L.A., kako su ga zvali domaći, bio je puno veće gradsko područje... ali teritorijalna policijska uprava je bila u Oxfordu.

Izabrao je Lewiston-Auburn.

Čekao je na jednom semaforu u Auburnu i stalno u retrovizoru tražio policijska kola, kad mu ponovo padne na pamet ona ideja, prva koju je jasno shvatio razgovarajući s Rawlieom na groblju automobila. Ovog puta, to nije bio samo mali ubod; bilo je sličnije teškom udarcu otvorenim dlanom.

Ja sam onaj koji zna. Ja sam onaj koji ih ima. Ja sam onaj koji donosi.

Imamo posla s magijom, pomisli Thad, a svaki čarobnjak koji imalo vrijedi mora imati čarobni štapić. To zna svatko. Srećom, ja znam gdje bi se takav predmet mogao naći. Gdje ih, u stvari, prodaju na stotine.

Najbliža papirnica bila je na Court Streetu, i Thad skrene u tom smjeru. Bio je siguran da u kući u Castle Rocku ima Berol Black Beauty olovaka, i bio je podjednako siguran da je Stark donio vlastitu zalihu, ali on nije njih trebao. Trebao je pisaljke koje Stark nikada nije uzimao, ni kao dio Thada ni kao zasebno biće.

Pronašao je mjesto za parkiranje, pola bloka niže od papirnice, ugasio motor Rawlieovog VW-a (polako se gasio, uz šištanje i više teških štucaja) i izašao. Bilo je dobro barem na neko vrijeme umaknuti duhovima Rawlieove lule, na svježi zrak.

U papirnici je Thad kupio kutiju crnih berolki. Prodavač mu je, na pitanje može li koristiti šiljilo na zidu, rekao neka se samo posluži. Našiljio je šest berolki. Stavio ih je u gornji džep, poredavši ih jednu do druge. Vrhovi su stršali kao bojeve glave malih, smrtonosnih projektila.

Presto i abrakadabra, pomisli. Neka zabava krene.

Vratio se do Rawlieovog auta, i nakratko samo sjedio, preznojavajući se na vrućini, tiho pjevuckajući “John Wesley Harding” ispod glasa. Sjetio se gotovo svih riječi. Zaista je čudesno što sve može ljudski um pod pritiskom.

Ovo bi moglo biti vrlo, vrlo opasno, pomisli. Shvatio je da za sebe ne brine previše. Napokon, on je doveo Georgea Starka na svijet, i smatrao je, to ga je činilo odgovornim za njega. Ne zvuči naročito pošteno: ne bi baš rekao da je stvorio Georgea sa zlim namjerama. Sebe nije vidio kao one zloglasne doktore, gospodu Jekylla i Frankensteina, usprkos svemu što bi se moglo događati njegovoj ženi i djeci. Nije se bacio na posao zato da bi napisao niz romana koji će donijeti velike novce, i sasvim sigurno, ni zato da bi stvorio čudovište. Pokušavao je samo pronaći način zaobilaženja prepreke koja mu se našla na putu. Želio je samo naći način da napiše još jednu dobru priču, jer ga je to činilo sretnim.

Umjesto toga, uhvatio je neku vrstu natprirodne bolesti. A bilo je bolesti, puno njih, koje su se udomljavale u tijelima ljudi koji nisu učinili ništa da bi ih zaslužili – zgodne stvari kao cerebralna paraliza, mišićna distrofija, epilepsija, Alzheimerova bolest – ali, jednom, kad znaš da si ih dobio, moraš se s njima nositi. Kako se zvao onaj stari radio-kviz? Znanje – imanje?

Ali, ovo bi moglo biti vrlo opasno za Liz i klince, njegov um je bio uporan, sasvim razumljivo.

Da. I operacija na mozgu može biti opasna... ali ako ti tamo raste tumor, kakvog izbora imaš?

On će tražiti. Čeprkati. Olovke su u redu; moglo bi mu čak i polaskati. Ali ako nanjuši što s njima namjeravaš, ili ako sazna o zviždaljki za ptice... ako shvati o vrapcima... k vragu, samo ako shvati da postoji nešto što bi on trebao shvatiti... onda si u teškim govnima.

Ali moglo bi uspjeti, šaptao je drugi dio njegovog uma.

K vragu, znaš da bi moglo uspjeti.

Da. Znao je. I zato što je najskriveniji dio njegovog uma tvrdio da stvarno nema što drugo poduzeti ili pokušati, Thad pokrene VW i usmjeri ga prema Castle Rocku.

Petnaest minuta kasnije, ostavio je za sobom Auburn i ponovo je bio van naselja, putujući na zapad prema području jezera.

2

Zadnjih šezdeset kilometara putovanja, Stark je uporno govorio o Ubojitoj mašini, knjizi na kojoj će on i Thad surađivati. Pomogao je Liz oko djece – s jednom rukom stalno slobodnom i dovoljno blizu pištolja zataknutog za pojas, kako bi i dalje bio uvjerljiv – dok je ona otključavala vikendicu i pustila ih unutra. Nadala se autima, parkiranim barem na nekom od puteva koji vode do Lake Lane, ili da će čuti glasove ili zvuk motornih pila, ali čulo se samo uspavano zujanje insekata i moćna grmljavina toronadova motora. Izgledalo je kao da taj gad ima sreću samog vraga.

Dok su istovarivali i unosili stvari, cijelo vrijeme je Stark i dalje govorio. Nije stao čak ni dok je svojim brijačem presijecao sve telefonske žice. A knjiga je zvučala dobro. To je bilo zaista strašno. Knjiga je zvučala čak vrlo dobro. Zvučala je kao da bi mogla biti jaka kao Tako to radi Machine – možda i jača.

“Moram u kupaonicu,” rekla je ona kad je prtljaga bila unutra, prekinuvši ga na pola bujice.

“Dobro,” on je mlako rekao, okrenuvši se da je pogleda. Kad su stigli, skinuo je sunčane naočale i ona je sad morala okrenuti glavu od njega. Taj izbuljeni, natruli pogled bio je za nju previše. “Ja ću s tobom.”

“Volim malo privatnosti kad se olakšavam. Ti ne?”

“Meni to ne znači puno, ovako ili onako,” reče Stark sa spokojnom vedrinom. U takvom je raspoloženju bio još otkad su sišli s autoputa kod Gates Fallsa – imao je prepoznatljivo držanje čovjeka koji zna da će se stvari odvijati kako treba.

“Ali meni znači,” reče ona, kao da se obraća naročito tupom djetetu. Osjeti kako joj se prsti stežu u kandže. U mislima je naglo čupala te buljave oči iz njihovih mlohavih kapaka... a kad se odvažila podići pogled prema njemu i ugledala razveseljeno lice, znala je da on zna o čemu ona razmišlja i što osjeća.

“Ja ću samo do vrata,” rekao je, uz lažnu poniznost. “Bit ću dobar dečko. Neću viriti.”

Klinci su zaposleno puzali po tepihu dnevne sobe. Bili su veseli, glasni, neumorni. Očarani, izgleda, što su tu gdje su bili samo jednom prije, jednog dugog zimskog vikenda. “Njih se ne može ostaviti same,” reče Liz. “U kupaonicu se ide kroz spavaću sobu. Ako ostanu ovdje, bit će nevolje.”

“Nema problema, Beth,” reče Stark i pokupi ih bez napora, po jednog ispod svake ruke. Još jutros je bila uvjerena da bi Wendy i William vrištali do besvijesti ako bi itko drugi osim nje ili Thada nešto slično pokušao. Ali kad je to Stark izveo, veselo su se smijuckali, kao da je to najzabavnija stvar pod suncem. “Odnijeti ću ih u spavaću sobu, i gledat ću njih umjesto tebe.” Okrenuo se i u tom trenutku je hladno promotrio. “I pazit ću dobro na njih. Ne bih htio da im se što dogodi, Beth. Sviđaju mi se. Ako se njima što dogodi, to neće biti moja pogreška.”

Ušla je u kupaonicu a on je stajao u vratima, leđima prema njoj kako je obećao, motreći blizance. Kad je podigla suknju, spustila gaćice i sjela, nadala se da je on čovjek od riječi. Ne bi umrla da se on okrene i ugleda je kako čuči na zahodu... ali kad bi vidio škarice za šivanje u njenom donjem rublju, mogla bi.

I, kao i obično kad joj se žurilo, njen mjehur je uporno zastajkivao. Daj, daj, pomisli ona s mješavinom straha i iritiranosti. Što je, misliš da ćeš tako zaraditi kamate? Napokon. Olakšanje.

“Ali kad oni pokušaju izaći iz staje,” govorio je Stark, “Machine zapali benzin kojeg su u noći prolili okolo, u jarak. Zar to neće biti sjajno? I film je unutra, Beth – kreteni koji rade filmove obožavaju vatru.”

Upotrijebila je toaletni papir i povukla gaćice vrlo pažljivo. Oči su joj bile prilijepljene na Starkova leđa dok je popravljala odjeću, moleći Boga da se on ne okrene. I nije. Bio je duboko zadubljen u svoju priču.

“Westerman i Jack Rangely povlače se natrag unutra, s namjerom da uzmu auto i provezu se ravno kroz vatru. Ali Ellington se uspaniči, i...”

Odjednom se prekine, nakrenuvši glavu na jednu stranu. A onda se okrene prema njoj, baš dok je poravnavala suknju.

“Van,” rekao je naglo, i svo dobro raspoloženje nestane iz njegovog glasa. “Majku mu, izlazi van, odmah.”

“Što...”

Ščepao je grubo njenu ruku i gurnuo je u spavaću sobu. Ušao je u kupaonicu i otvorio ormarić prve pomoći. “Imamo društvo, a za Thada je prerano.”

“Ja ne...”

“Auto,” reče on kratko. “Jak motor. Mogu biti policijska kola. Čuješ?”

Stark s treskom zatvori ormarić i naglo otvori ladicu desno od umivaonika. Našao je kolut flastera i skinuo limeni obruč s njega.

Ona nije čula ništa i to je i rekla.

“U redu,” reče on. “Ja čujem za oboje. Ruke otraga.”

“Što ćeš ti...?”

“Začepi i stavi ruke otraga!”

Poslušala je; i odmah su njeni zglobovi bili sputani. On je u križ omotavao traku, naprijed-natrag, naprijed-natrag, u čvrstim osmicama.

“Motor je upravo stao,” reče on. “Možda pola kilometra odavde na cesti. Netko pokušava biti duhovit.”

Liz pomisli da je možda i čula motor, u posljednjem trenutku, ali to je mogla biti i sugestija, ništa više. Znala je da uopće ništa ne bi čula da nije slušala s punom koncentracijom. Dragi Bože, koliko oštar sluh je imao?

“Trebam presjeći ovu traku,” reče on. “Pardon, bit ću indiskretan na sekundu, Beth. Imamo premalo vremena za pristojnost.”

I prije nego je uopće shvatila što radi, posegnuo je ispod ruba njene suknje. Trenutak kasnije, izvukao je škarice. Nije joj čak ni bocnuo kožu pribadačama.

Pogledao ju je u oči samo na tren, dok je pružao ruku iza njenih leđa i škaricama presjekao flaster. Opet se, izgleda, zabavljao.

“Vidio si ih,” ona je tupo rekla. “Ipak si vidio izbočinu.” “Škarice?” On se nasmije. “Njih sam vidio, ali izbočinu ne. Vidio sam ih u tvojim očima, Bethie draga. Vidio sam ih još u Ludlowu. Znao sam da su tamo čim si sišla dolje.”

Kleknuo je pred nju s flasterom, apsurdno – i zloslutno – kao prosac koji nudi brak. A onda je pogleda. “Da ti nije palo na pamet da me udariš ili nešto tako, Beth. Nisam siguran, ali mislim da je ono pajkan. I nemam vremena zajebavati se s tobom, iako bih volio. Dakle, budi mirna.”

“Bebe...”

“Zatvorit ću vrata,” reče Stark. “Nisu dovoljno visoki da dosegnu kvaku čak i kad se dignu na noge. Mogu se malo nagutati mačaka u prašini pod krevetom, ali mislim da je to najgore što im se može dogoditi. Ja ću vrlo brzo biti natrag.”

Sad je traka svijala osmice oko njenih nožnih članaka. On je presječe i ponovo ustane.

“Budi dobra, Beth,” reče. “Nemoj da ti se pogube tvoje lijepe misli. Platila bi ti meni za takvu stvar... ali, prvo bih te natjerao da gledaš kako oni plaćaju.”

A onda je zatvorio vrata kupaonice, pa spavaće sobe, i otišao. Nestajao je brzinom dobrog mađioničara dok izvodi trik.

Pomislila je na kalibar 22 zaključan u šupi s opremom. Je li unutra bilo i metaka? Bila je prilično uvjerena u to. Pola kutije kalibra 22, Winchester Long Rifles, na polici.

Liz počne iskretati svoje zglobove naprijed-natrag. Vrlo spretno je isprepleo traku, i neko vrijeme nije bila sigurna ni da bi je mogla olabaviti, a pogotovo ne osloboditi ruke.

A onda je počela osjećati malo popuštanje i počela brže okretati zglobove naprijed-natrag, zadihana.

William je dopuzao do nje, spustio ruke na njenu nogu i upitno je pogledao u lice.

“Sve će biti u redu,” reče ona i nasmiješi mu se.

Will uzvrati osmijeh i otpuzi dalje u potrazi za sestrom. Liz odmakne znojni pramen kose s očiju žustrim trzajem glave i vrati se okretanju zglobova naprijed-natrag, naprijed-natrag, naprijed-natrag.

3

Koliko je Alan Pangborn mogao reći, Lake Lane je bio potpuno prazan... bilo je, barem, potpuno prazno koliko daleko se on usudio odvesti. To jest, do šestog prilaza duž ceste. Vjerovao je da se mogao sigurno odvesti barem još malo dalje – zvuk njegovog motora se nikako nije mogao čuti kod Beaumontovih iz ove udaljenosti, ne s dva brijega između – ali bolje je biti siguran. Dovezao se do drvene kuće koja je pripadala obitelji Williams, ljetnih gostiju iz Lynna, Massachusetts, zaustavio se na prostirki od iglica ispod stare pinije, ugasio motor i izašao.

Pogledao je gore i ugledao vrapce.

Sjedili su na vrhu krova Williamsove kuće. Sjedili su okolo, na visokim granama. Čučali su na kamenju, dolje uz obalu jezera; gurali su se na doku Williamsovih – toliko, da on nije mogao vidjeti daske. Bilo ih je na stotine i stotine.

I bili su potpuno tihi, samo su ga gledali svojim sitnim crnim očicama.

“Isuse,” prošapće.

U visokoj travi koja ja rasla duž temelja kuće Williamsovih, pjevali su cvrčci, jezero je lagano pljuskalo o čvrsti dio njihovog doka, a jedan avion brujao je putujući na zapad, prema New Hampshireu. Inače, sve je bilo tiho. Nije bilo čak ni oštrog zujanja barem jednog vanbrodskog motora na jezeru.

Samo te ptice.

Sve te ptice.

Alan osjeti kako se duboki, staklasti strah uspinje njegovim kostima. Vidio je vrapce kako se skupljaju u proljeće ili jesen, ponekad po stotinu ili dvije stotine odjednom, ali nikad u životu nije vidio nešto ovakvo.

Jesu li došli po Thada... ili po Starka?

Ponovo spusti pogled na radio-mikrofon, pitajući se ne bi li ipak trebao zvati. Ovo je bilo jednostavno previše čudno, previše van kontrole.

Što ako svi polete odjednom? Ako je on tamo dolje, i ako je brz kao što Thad kaže, čut će to, dakako. Čut će on to sasvim dobro.

On zakorači. Vrapci se nisu micali... ali se novo jato pojavi i smjesti u drveću. Sad su bili svud uokolo, zureći dolje, u njega, kao nepopustljiva porota koja zuri u ubojicu na optuženičkoj klupi. Osim, tamo gore bliže cesti. Rubne šume oko Lake Lane bile su još čiste.

Odlučio se vratiti tim putem.

Dođe mu zlosutna misao, tek malo više od predosjećaja – da bi to mogla biti najveća greška njegovog radnog vijeka.

Samo ću osmotriti ovo mjesto, pomisli. Ako ptice ne polete – a ne izgledaju baš kao da hoće – trebao bih biti siguran. Mogu ići dalje ovim prilazom, prijeći jezerski put i stići do kuće Beaumontovih kroz šumu. Ako je toronado još tamo, vidjet ću ga. Ako vidim auto, možda vidim i njega. A ako to uspijem, barem ću znati na čemu sam. Znat ću je li to Thad, ili... netko drugi.

Bila je tu i još jedna pomisao. Jedna, o kojoj se Alan jedva usudio razmišljati jer bi mu takvo razmišljanje moglo pokvariti sreću. Ako bi ugledao vlasnika crnog toronada, mogao bi dobro nanišaniti. Mogao bi srediti gada i odmah tu završiti stvar. Ako se na taj način razviju stvari, dobit će gadno po repu od teritorijalne policije jer je postupio mimo njihovih vrlo određenih naloga... ali Liz i klinci bili bi sigurni, a sad mu je samo do toga bilo stalo.

Novi vrapci su bezglasno dolepršali. Pokrivali su asfaltnu površinu prilaza Williamsovih od vrha do dna. Jedan je sletio na metar od Alanovih čizama. On napravi pokret kao da će ga udariti, i smjesta požali, napola očekujući da će ga natjerati – i čitavo čudovišno jato s njim – da se smjesta digne u nebo.

Vrabac malo poskoči. To je bilo sve.

Jedan vrabac sleti na Alanovo rame. On nije mogao vjerovati, ali tamo je bio. Otre ga, a vrabac mu skoči na ruku. Kljun se pomakne, kao da će ga kljucnuti po dlanu... a onda stane. Uz žestoko lupanje srca, Alan spusti ruku. Ptica odskoči, zaleprša krilima jednom, i sleti na put uz ostale. Zagleda se u njega svojim jasnim, praznim očima.

Alan proguta. Grlo mu se čujno stegne. “Što ste vi?” promrmljao je. “Što ste vi to, jebiga?”

Vrapci su samo zurili u njega. I sada je svaki javor i svaka pinija koju je mogao vidjeti na ovoj strani jezera Castle bila puna. Čuo je kako negdje puca grana pod njihovom akumuliranom težinom.

Njihove kosti su šuplje, pomisli. Ne teže gotovo ništa. Koliko ih treba da slome granu?

Nije znao. Nije htio znati.

Alan oslobodi kopču na futroli svoje tridesetosmice i krene natrag, uskom kosinom Williamsovog prilaza, dalje od vrabaca. Dok je stigao do Lake Lane, što je bio samo seoski put s travnatom trakom koja je rasla između brazdi od kotača, njegovo lice je bilo nauljeno od znoja, a košulja mu se vlažno prilijepila na leđa. Ogledao se oko sebe. Vidio je vrapce duž cijelog puta kojim je prošao – sad ih je bilo svuda, po cijelom krovu njegovog auta, gnijezdili su se na haubi i na prtljažniku i na alarmnim svjetlima – ali ovdje gore, nije bilo ni jednog.

Oni, pomislio je, kao da se ne žele previše približiti... barem, ne još. Kao da tu prestaje njihov teritorij. Pogledao je duž puta u oba smjera, s mjesta koje je, nadao se, predstavljalo zaklon u visokom šumskom grmlju. Ni žive duše nigdje – samo vrapci, a i oni su se svi zadržali na kosini gdje je stajala kuća Williamsovih. Ni glasa, osim cvrčka i nekoliko komaraca koji su zujali oko njegova lica.

Dobro.

Alan je prešao cestu kao vojnik na neprijateljskom teritoriju, glave uvučene u pogrbljena ramena, na drugoj strani preskočio jarak zagušen korovom i kamenjem, i nestao u šumi. Kad se našao u zaklonu, sve snage je usmjerio na što brži i što tiši silazak do vikendice Beaumontovih.

4

Istočna strana jezera Castle ležala je u podnožju dugačkog, strmog brijega. Lake Lane je bio na pol puta niz kosinu i većina kuća bile su tako daleko od Lake Lane da je Alan s ovog mjesta, nekih dvadesetak metara uzbrdo od ceste, mogao vidjeti samo vrhove njihovih krovova. U nekim slučajevima, bile su potpuno skrivene od njegovog pogleda. Ali mogao je vidjeti cestu i prilazne puteve koji su se s nje granali, i sve dok ne zaboravi brojati, bit će u redu.

Kad je stigao do petog skretanja nakon Williamsovih, stao je. Pogledao je iza sebe da vidi slijede li ga vrapci. Misao je bila bizarna ali nekako neizbježna. Ni traga od njih, i padne mu na pamet da je, možda, njegov preopterećeni um umislio cijelu stvar.

Zaboravi, pomisli. Nisi ti to umislio. Bili su tamo... i još su tamo.

Pogledao je prema Beaumontovom prilazu, ali sa svog sadašnjeg položaja nije mogao vidjeti ništa. Krenuo je dolje, polako hodajući, sagnut. Išao je tiho i upravo je zbog toga sam sebi čestitao, kad mu je George Stark uperio pištolj u lijevo uho i rekao: “Ako se makneš, prijatelju, mozak će ti se razletjeti po desnom ramenu.”

5

Okrenuo je glavu polako, polako, polako... Zbog onoga što je ugledao, gotovo je poželio da se rodio slijep.

“Neće me, čini mi se, tražiti za naslovnicu GQ-a, ha?” upita Stark. Cerio se. Cerek mu je otkrivao zube i zubno meso (i prazne rupe gdje su nekada bili zubi) više nego što bi trebao i najširi osmijeh. Njegovo lice bilo je prekriveno raspuklinama a koža kao da se ljuštila s tkiva ispod nje. Ali to nije bila sva nevolja – nije to izazvalo grčeve pune užasa i gađenja u Alanovom želucu. Nešto, izgleda, nije bilo u redu unutrašnjom građom lica tog čovjeka. Kao da nije jednostavno trunuo, nego na neki strašan način mutirao.

Svejedno, znao je tko je taj čovjek s pištoljem.

Kosa, beživotna kao stara perika nalijepljena na slamnatu glavu strašila, bila je plava. Ramena široka gotovo kao kod ragbijaša, zajedno sa podlošcima. Imao je nekakvu arogantnu, gipku eleganciju čak i kad se nije kretao, i gledao je Alana dobro raspoložen.

To je bio čovjek koji nije mogao postojati, koji nikad i nije postojao.

To je bio gospodin George Stark, onaj napuhani kurvin sin iz Oxforda, Mississippi. Bilo je istina, sve.

“Dobrodošao na zabavu, stari moj,” mirno je rekao Stark. “Prilično se dobro krećeš za tako velikog momka. Gotovo sam te promašio, najprije, a tražio sam te. Idemo u kuću. Hoću te predstaviti ženici. A ako napraviš ijedan krivi potez, bit ćeš mrtav, i ona, i oni zgodni mali klinci. Ja nemam što izgubiti, ništa na svijetu. Vjeruješ?”

Stark mu se nakesi svojim raspadajućim, stravično opakim licem. Cvrčci su i dalje pjevali u travi. Na jezeru, gnjurac je odaslao svoj prepoznatljivi, prodorni zov u zrak. Alan svim srcem poželi da je on ta ptica, jer kad je pogledao u Starkove izbuljene očne jabučice, osim smrti vidio je u njima samo još jednu stvar... a ta jedna stvar, bilo je – ništa.

Shvatio je s iznenadnom, savršenom jasnoćom da nikada više neće vidjeti svoju ženu i sinove.

“Vjerujem,” rekao je.

“Onda, spremaj pištolj i kreni.”

Alan ga posluša. Stark je išao za njim, i oni se spuste do ceste. Prešli su je i sišli niz kosinu prilaznog puta Beaumontovih prema kući. Stršala je iz padine na teškim drvenim stupovima, gotovo kao kuća na plaži u Malibuu. Koliko je Alan mogao vidjeti, oko nje nije bilo vrabaca. Ni jednog. Uopće.

Toronado je bio parkiran kraj vrata, crna, sjajna tarantula na suncu kasnog poslijepodneva. Izgledao je kao tane. Alan pročita naljepnicu na braniku s laganim osjećajem čuđenja.

Sve njegove emocije kao da su bile na čudan način prigušene, čudno mlake, kao da je ovo san iz kojeg će se uskoro probuditi.

Tako ne trebaš razmišljati, upozorio je sam sebe. Takvo razmišljanje će te odvesti u smrt.

To je bilo gotovo smiješno, jer on je već bio mrtav čovjek, zar ne? Eto, prikradao se Beaumontovom prilazu, mislio je, šmugnut će preko ceste, gledaj dobro oko sebe, vodi računa o svemu... a Stark mu je jednostavno uperio cijev u uho i rekao mu da baci pištolj – i ode cijela stvar.

Nisam ga čuo; nisam ga čak ni naslutio. Ljudi misle da sam ja tih, ali zbog ovog tipa osjećam se kao da imam dvije lijeve noge.

“Sviđaju ti se moja kolica?” upita Stark.

“Trenutno, mislim da se svakom policajcu u Maineu sigurno sviđaju tvoja kolica,” reče Alan, “jer svi ih traže.”

Stark se oglasi vedrim smijehom. “Ma nemoj, tko bi rekao?” Cijev njegovog pištolja bocne Alana u donji dio leđa. “Ulazi unutra, prijatelju moj. Mi samo čekamo Thada. Kad Thad stigne ovamo, bit ćemo, mislim, spremni za veselje.”

Alan se osvrne na Starkovu slobodnu ruku i opazi jednu krajnje čudnu stvar: izgledalo je kao da nema crta na dlanu te ruke. Nikakvih crta, uopće.

6

“Alane!” Liz je viknula. “Jesi dobro?”

“Pa,” reče Alan, “ako je moguće da se čovjek osjeća kao zadnja kretenčina i još uvijek bude dobro, valjda jesam.”

“Od tebe se drugo i nije očekivalo,” Stark mirno reče. Pokazao je na škare koje je izvukao iz njenih gaćica. Stavio ih je na jedan od noćnih ormarića kraj velikog bračnog kreveta, van dosega blizanaca. “Policajče Alane, oslobodi joj noge. Ne trebaš se truditi oko njenih zglobova; već se, izgleda, sama oslobodila. Ili si ti šef Alan?”

“Šerif Alan,” reče on i pomisli: On zna to. On zna MENE – Alana Pangborna, šerifa okruga Castle – zato jer me Thad zna. Ali čak i kad ima prednost ne odaje sve što zna. Lukav je kao lasica koja je napravila karijeru po kokošinjcima.

I po drugi put ispuni ga tupa izvjesnost njegove nadolazeće smrti. Pokuša i je misliti na vrapce, jer su vrapci bili jedini dio ove noćne more s kojim, smatrao je on, George Stark nije bio upoznat. A onda se predomislio. Taj čovjek je bio previše bistar. Ako bi si dozvolio nadu, Stark bi to vidio u njegovim očima... i pitao bi se što to znači.

Alan uzme škare i oslobodi noge Liz Beaumont a ona je dotle oslobodila jednu ruku i počela sama skidati flaster s ručnih zglobova.

“Povrijedit ćeš me?” upitala je Starka, strahujući. Podigla je ruke, kao da će ga crveni tragovi koje je traka ostavila na njenim zglobovima nekako odgovoriti od te namjere.

“Ne,” reče on, lagano se smješkajući. “Ne mogu te kriviti za ono što ti samo po sebi dođe da napraviš, je li tako, Beth, dušice draga?”

Ona mu na to uzvrati revoltiranim, prestrašenim pogledom i onda obgrli blizance. Upitala je Starka može li ih odvesti u kuhinju i dati im nešto za jelo. Spavali su otkad je Stark parkirao ukradeni volvo Clarkovih na odmorištu, i sad su bili živahni i zaigrani.

“Možeš misliti,” reče Stark. Bio je, izgleda, u veselom, povišenom raspoloženju... ali držao je pištolj u jednoj ruci a njegove oči su neprestano šetale između Liz i Alana. “Zašto ne bi svi otišli? Hoću razgovarati s ovim šerifom.”

Ušli su u kuhinju, i Liz počne spremati obrok. Alan je za to vrijeme pazio blizance. Bili su zgodni klinci – zgodni, kao par zečića, i pogled na njih podsjeti ga na doba kad su on i Annie bili puno mlađi, dok je Toby, sad na kraju srednje škole, bio u pelenama, a Todda još nije ni bilo.

Veselo su puzali amo-tamo, i svako toliko morao je preusmjeriti jedno od njih prije nego što bi on ili ona mogli prevrnuti stolac ili tresnuti glavom o unutrašnjost kuhinjskog stola.

Stark je pričao dok je on čuvao djecu.

“Misliš da ću te ubiti,” rekao je. “Nema potrebe da to poričeš, šerife; vidim ti u očima, a to je pogled koji mi je poznat. Mogao bih lagati i reći da to nije istina, ali mislim, bilo bi ti sumnjivo. I ti imaš određenu količinu iskustva u tim stvarima, nije li tako?”

“Bit će,” reče Alan. “Ali ovako nešto je malo previše... no, van normalnog policijskog posla.”

Stark zabaci glavu i nasmije se. Blizanci su pogledali prema izvoru zvuka i smijali se zajedno s njim. Alan skrene pogled na Liz i spazi užas i mržnju na njenom licu. A bilo je tu još nešto, zar ne? Da. Ljubomora, pomislio je Alan. Pitao se uzalud ima li još nešto što George Stark nije znao. Pitao se, ima li Stark uopće ideju koliko opasna za njega može biti ova žena.

“To si dobro rekao!” Stark je govorio, i dalje kroz smijeh. A onda postane ozbiljan. Nagnuo se prema Alanu, i Alan osjeti natruli vonj njegovog raspadajućeg mesa. “Ali ne mora biti tako, šerife. Nemaš puno šanse da iz ovog posla izađeš živ, to ti rado priznajem, ali mogućnost postoji. Ja ovdje moram nešto raditi. Malo pisuckati. Thad će mi pomoći – on će pritisnuti gas, moglo bi se tako reći. Vjerojatno ćemo raditi cijelu noć, on i ja, ali, kad sunce sutra ujutro izađe, ja ću do tada svoje dvorište prilično srediti.”

“On hoće da ga Thad nauči kako će sam pisati,” reče Liz iz dubine kuhinje. “Kaže da će surađivati na knjizi.”

“To nije baš točno,” reče Stark. Nakratko je pogleda, a val nezadovoljstva uznemiri dotada nenarušenu površinu njegovog dobrog raspoloženja. “Ali, on mi duguje, znaš. Možda je znao kako se piše prije nego sam se ja pojavio, ali ja sam bio onaj koji je njega naučio kako se pišu stvari koje bi ljudi htjeli čitati. A čemu služi napisati nešto, ako to nitko ne želi čitati?”

“Ne – ti to ne bi mogao shvatiti, je li?” Liz upita.

“Ja od njega hoću,” Stark je rekao Alanu, “neku vrstu transfuzije. Imam, izgleda, nekakvu... žlijezdu, koja mi je otkazala. Privremeno otkazala. Mislim da Thad zna kako će tu žlijezdu pokrenuti. Trebao bi, jer on je, na neki način, klonirao moju iz svoje vlastite, ako me shvaćaš. Mislim, moglo bi se reći da je on napravio dobar dio moje opreme.”

O, ne, prijatelju, Alan pomisli. To nije točno. Možda ti to ne znaš, ali nije. Zajedno ste to napravili, vas dvojica, jer ti si bio tamo od početka. A bio si strašno otporan. Thad te je pokušao maknuti prije no što si se rodio, ali nije u potpunosti uspio. A onda, jedanaest godina kasnije, okušao se i doktor Pritchard i uspjelo mu je, ali samo na neko vrijeme. I na kraju, Thad te pozvao natrag. On je to učinio, ali nije znao što radi... jer nije znao za TEBE. Pritchard mu nikada nije rekao. I ti si došao, zar ne ? Ti si duh njegovog mrtvog brata... ali ste obojica puno više i puno manje od toga.

Alan je uhvatio Wendy, koja je bila kraj kamina, prije no što se prevrnula unazad u sanduk za drva.

Stark pogleda Williama i Wendy, a onda ponovo Alana. “Thad i ja smo dio duge priče o blizancima, znaš. I, naravno, ja sam počeo postojati nakon smrti blizanaca koji bi bili starija braća ili sestre ovih klinaca. Nazovimo to, recimo, nekakvim činom transcendentalnog uravnoteženja, ako hoćeš.”

“Ja to zovem ludilom,” reče Alan.

Stark se nasmije. “Zapravo, i ja. Ali dogodilo se. Riječ je postala tijelo, moglo bi se reći. Kako se to dogodilo, nije jako važno – važno je da sam ja tu.”

Griješiš, mislio je Alan. Kako se dogodilo, to može biti sve što je sada ZAISTA važno. Za nas, ako ne za tebe... jer to je možda jedino što bi nas moglo spasiti.

“I onda, kad su stvari stigle do određene točke, ja sam stvorio samog sebe,” Stark je nastavljao. “I zaista nije tako neobično što sam imao problema sa svojim pisanjem, je li tako? Stvoriti samoga sebe... to oduzima vrlo mnogo energije. Ne misliš valjda da se takve stvari svakodnevno događaju, zar ne?”

“Bože sačuvaj,” reče Liz.

To je bio izravan udarac, ili blizu tome. Stark trzne glavom prema njoj brzinom zmije u napadu, i ovog puta je nezadovoljstvo bilo jače od jednog vala. “Bolje ti je da začepiš gubicu, Beth,” rekao je tiho, “mislim, prije nego što uzrokuješ zlo onome koji ne može govoriti sam. Ili, sama.”

Liz spusti pogled prema loncu na peći. Alanu se učini da je problijedila.

“Dovedi ih ovamo Alane, hoćeš?” zamolila ga je tiho. “Ovo je gotovo.”

Uzela je Wendy na krilo da je nahrani, a Alan uzme Williama. Zapanjujuće je kako brzo se vrati tehnika, pomislio je dok je hranio bucmastog dječačića. Zaroniš žlicu, nakreneš je, onda onaj brzi a blagi pokret uz bradu do donje usne, što više sprečavajući pljuckanje i kapanje. Will je uporno grabio žlicu, očito, osjećajući se dovoljno odraslim i iskusnim da to sam obavi; hvala lijepo. Alan ga je blago obeshrabrio, i dečkić se uskoro primio ozbiljnog hranjenja.

“Ja te mogu iskoristiti, to je činjenica,” reče mu Stark. Bio je naslonjen na kuhinjski pult i nemarno je trljao nišanom svog pištolja gore-dolje po prednjici svoje podstavljene jakne. To je proizvodilo oštar, šištavi zvuk. “Je li te zvala teritorijalna policija, rekla da dođeš ovamo i provjeriš? Zato si ovdje?”

Alan razmotri razloge za i protiv laganja i zaključi da je bolje reći istinu, uglavnom zato jer nije ni sumnjao da ovaj čovjek – ako je bio čovjek – ima ugrađen vrlo djelotvoran detektor laži.

“Ne baš,” rekao je, i ispričao Starku o pozivu Fuzzyja Martina.

Stark je kimao glavom prije nego što je on završio. “To sam i mislio, kao da je bio tračak svjetla na prozoru te farme,” reče on, i zacereka se. Njegovo dobro raspoloženje se prilično vratilo. “No, no! Narod ne može a da ne njuška malo, je li tako, šerife Alan? Imaju tako malo posla da bi bilo čudo kad ne bi bili takvi! Dakle, što si ti učinio kad si završio razgovor?”

Alan mu i to ispriča, a sad nije lagao jer je vjerovao da Stark zna što je učinio – gola činjenica da je on tu sam, bila je dovoljan odgovor na mnoga pitanja. Možda Stark zapravo želi znati je li on dovoljno glup da pokuša s neistinom, pomisli Alan.

Kad je završio, Stark reče: “U redu, dobro. Ovo ti povećava šanse da preživiš još jedan dan na putu u pakao, šerife Alan. A sad ti mene slušaj, i ja ću ti točno reći što ćemo raditi kad se ove bebe najedu.”

7

“Sigurno znaš što ćeš reći?” Stark je ponovo upitao. Stajali su kraj telefona u hodniku, jedinog preostalog telefona u kući koji je radio.

“Da.”

“I nećeš ostavljati nikakve tajne porukice svom dispečeru, nećeš pokušati?”

“Ne.”

“Onda dobro,” reče Stark. “Dobro, jer bilo bi strašno kad bi ti sad zaboravio da si odrastao i počeo se igrati lova na izgubljeno blago ili nečeg sličnog. Netko bi sigurno stradao.”

“Volio bih kad bi ti malo prestao s prijetnjama.”

Starkov osmijeh se raširi; pretvorio se u veličanstveno kužnu pojavu. Uzeo je Williama sa sobom kako bi se osigurao da će se Liz i dalje dobro ponašati, i sad je škakljao bebu, držeći je pod rukom. “To meni ne ide dobro,” rekao je. “Čovjek koji ide protiv vlastite prirode, uguši se, šerife Alan.”

Telefon je stajao na stolu uz veliki prozor. Dok je podizao slušalicu, Alan u strmini šume iza puta potraži vrapce. Nije bilo ni jednog na vidiku. Ne još, barem.

“Što ti tražiš, stari moj?”

“Ha?” Osvrnuo se na Starka. Starkove oči su zurile ravno u njega iz svojih rastočenih duplji.

“Čuo si me.” Stark pokaže prema putu i toronadu. “Ne gledaš ti kroz prozor kao kad čovjek gleda van samo zato što tu postoji prozor. Imaš izraz čovjeka koji očekuje da će nešto vidjeti. Hoću znati što je to.”

Alan osjeti ledenu nit užasa kako se spušta sredinom njegove kičme.

“Thad,” čuo je sebe kako mirno izgovara. “Iščekujem Thada kao i ti. Morao bi uskoro stići ovamo.”

“Bolje neka bude tako, je li, što misliš?” Stark ga upita i podigne Williama malo više. Počeo je povlačiti cijev svog pištolja polako gore-dolje Williamovim ugodno bucmastim ošitom, škakljajući ga. William se zahihotao i potapšao blago Starkov raspadajući obraz, kao da kaže prestani, zezaš me... ali ne odmah, jer ovo je na neki način zabavno.

“Shvaćam,” reče Alan i proguta suhog grla.

Stark povuče vrh cijevi uvis, do Williamove brade, i njome zaškaklja mali podbradak. Dijete se smijalo.

Ako Liz sad naiđe i ugleda ga kako to radi, poludjet će, Alan mirno pomisli.

“Sigurno si mi sve rekao, šerife Alan? Nisi mi ništa prešutio, je li?”

“Ne,” reče Alan. Samo o vrapcima u šumama oko kuće Williamsovih. “Nisam ti prešutio.”

“U redu, vjerujem ti. Zasad, barem. Sad kreni i obavi svoj posao.”

Alan nazove ured šerifa za okrug Castle. Stark se nagne bliže – tako blizu da se od njegovog trulog vonja Alan osjećao kao da će se ugušiti – i počne slušati.

Sheila Brigham odgovori na prvo zvono.

“Zdravo, Sheila – Alan je. Dolje sam, kod jezera Castle. Pokušao sam se javiti radijom ali znaš kakve su ovdje dolje emisije.”

“Nepostojeće,” reče ona i nasmije se.

Stark se smješkao.

8

Kad su zamakli iza ugla, Liz je otvorila ladicu ispod kuhinjskog pulta i izvadila najveći mesarski nož koji je našla. Pogledala je prema uglu, znajući da će Stark svakog trena proviriti glavu provjeravajući je. Ali zasad, bilo je u redu. Čula ih je kako razgovaraju. Stark je govorio nešto o načinu kako Alan gleda kroz prozor.

Moram to učiniti, pomisli ona, i sve to moram izvesti sama. On motri Alana kao mačka, a čak i kad bih nešto mogla reći Thadu, to bi samo pogoršalo stvari... jer on može ući u Thadov um.

Držeći Wendy u rukama, izvukla se iz cipela i brzo s golim nogama krenula u dnevnu sobu. Tamo je bila sofa, postavljena tako da se moglo sjediti i gledati na jezero. Uvukla je mesarski nož ispod nabora... ali ne preduboko. Ako sjedne, bit će joj nadohvat ruke.

A ako sjednu zajedno, ona i lukavi George Stark, i on će biti nadohvat, također.

Mogla bih ga dobiti na to, pomisli, žureći natrag prema kuhinji. Da, mogla bi, baš. Privlačim ga. I to je strašno... ali ne toliko strašno da se ne bi moglo iskoristiti.

Ušla je u kuhinju očekujući da će ugledati Starka kako stoji tamo, i kesi na nju svoje preostale zube, onim svojim užasnim, kvarnim osmijehom. Ali kuhinja je bila prazna i još uvijek je mogla čuti Alana na telefonu, u hodniku. Mogla je zamisliti Starka kako stoji kraj njega, prisluškujući. Dakle, to je bilo u redu. Ona pomisli: Uz malo sreće, George Stark će biti mrtav kad Thad stigne ovamo.

Nije htjela da se sretnu. Nije shvaćala iz kojih sve razloga to tako silno želi spriječiti, ali shvaćala je barem jedan: bojala se da bi suradnja mogla biti zaista djelotvorna, i još više, bojala se da zna kakvi bi bili plodovi uspjeha.

Na kraju, samo jedna osoba bi mogla polagati pravo na dvojne prirode Thada Beaumonta i Georgea Starka. Samo jedno fizičko biće moglo je preživjeti takvo prvobitno razdvajanje. Ako bi Thad uspio dati početni poticaj kojeg je Stark trebao, ako bi Stark počeo sam pisati, bi li njegove raspukline i rane počele zacjeljivati?

Bi, mislila je Liz. Mislila je da bi Stark čak mogao preuzeti lice i lik njenog muža.

I napokon, koliko dugo bi prošlo (pretpostavivši da ih Stark sve ostavi na životu i uspješno pobjegne) prije nego bi se prve rane pojavile na Thadovom licu?

Ne dugo, mislila je. A da bi Stark bio zainteresiran čuvati Thada od početnog propadanja i konačnog raspada u ništa, uz nestanak svih lijepih misli, zauvijek, u to je sumnjala.

Liz ponovo navuče cipele i počne sređivati ostatke večere blizanaca. Gade jedan, mislila je, najprije čisteći pult, a onda puneći sudoper toplom vodom. TI si pseudonim, TI si uljez, a ne moj muž. Ulila je deterdžent u sudoper i otišla u dnevnu sobu da pogleda Wendy. Puzala je po podu, vjerojatno tražeči svog brata. Iza staklenih vrata na potezanje, kasno poslijepodnevno sunce bacalo je sjajne zlatne tragove po plavoj vodi jezera Castle.

Ti ne pripadaš ovdje. Ti si nakaza, uvreda oku i umu.

Pogledala je sofu ispod koje je ležao dugi, oštri nož, lako dohvatljiv.

Ali ja to mogu srediti. I ako mi Bog da, da bude po mome, JA ću to i srediti.

9

Starkov smrad ga je zaista mučio – zbog njega se osjećao kao da će se svakog trena ugušiti – ali Alan je nastojao da se to ne čuje u glasu. “Je li se Norris Ridgewick već vratio, Sheila?”

Kraj njega, Stark je opet počeo golicati Williama sa četrdesetpeticom.

“Ne još, Alane. Žao mi je.”

“Ako se pojavi, reci mu da preuzme moje mjesto. Do tada, tamo je Clut.”

“Njegova smjena...”

“Aha, njegova smjena je gotova, znam. Grad će morati platiti nešto prekovremenog, i Keeton će me oderati zbog toga, ali što mogu? Zapeo sam ovdje s lošim radijom i autom koji uskuha svaki put kad ga krivo pogledaš. Zovem od Beaumontovih. Teritorijalna policija je tražila provjeru, ali tu nema ništa.”

“Šteta. Hoćeš da javim nekome? Teritorijalnoj?”

Alan pogleda Starka koji je, činilo se, bio posve okupiran škakljanjem koprcavog, veselog dječačića u svojim rukama. Stark odsutno kimne na Alanov pogled.

“Da. Zovi upravu u Oxford. Mislio sam pregristi nešto na onom kiosku s piletinom i onda se vratiti ovamo i ponovo provjeriti. To jest, ako uspijem pokrenuti auto. Ako ne, možda ću pogledati što Beaumontovi imaju u ostavi. A sad, Sheila, moram ti nešto reći. Slušaš?”

Više je osjetio nego vidio kako se Stark lagano napeo iza njega. Cijev pištolja se zaustavi, uperena u Williamov pupak. Alan osjeti kako hladni potoci znoja polagano klize niz njegov grudni koš.

“Jasno, Alane.”

“Ovo je zasigurno kreativan tip. Mislim da je mogao naći bolje mjesto za spremanje rezervnog ključa no što je otirač pred vratima.”

Sheila Brigham se nasmije. “Skopčala sam.”

Kraj njega, cijev četrdesetpetice ponovo se pokrene i William se ponovo počne kesiti. Alan se malo opusti.

“Hoću li zvati Henryja Paytona, Alane?”

“Aha. Ili, Dannyja Eamonsa ako Henry nije tamo.”

“U redu.”

“Hvala, Sheila. Redovno sranje sa teritorijalnom, to je sve. Čuvaj se.”

“I ti, Alane.”

Lagano je spustio slušalicu i okrenuo se Starku. “U redu?”

“Sasvim u redu,” reče Stark. “Naročito mi se svidio onaj dio o ključu ispod otirača. Dodaje ono nešto ekstra, kratko ali slatko, što puno znači.”

“Koji si ti govnar,” reče Alan. U ovim uvjetima, to nije bilo naročito pametno reći, no iznenadila ga je vlastita ljutnja.

I Stark ga je iznenadio. Nasmijao se. “Nitko me baš jako ne voli, je li, šerife Alan?”

“Ne.” reče Alan.

“Pa, to je u redu – ja volim sebe dovoljno za sve. U tom sam smislu pravi New Age tip. Ali važno je to što mislim da nam sasvim dobro ide. Mislim da vozimo sasvim dobro.” Obuhvatio je jednom rukom telefonsku žicu i iščupao je iz spoja.

“Bit će, valjda,” reče Alan, ali nije bio siguran. Bilo je tanko – puno tanje nego što je Stark, koji je možda vjerovao da su svi policajci sjeverno od Portlanda čopor uspavanih zaostalih tipova, kako se činilo, shvaćao. Dan Eamons u Oxfordu će vjerojatno prijeći preko toga, osim ako netko iz Orona ili Auguste ne digne uzbunu. Ali Henry Payton? Nije vjerovao da bi kod Henryja prošla priča kako se Alan samo jednom, na brzinu, neobavezno osvrnuo za ubojicom Homera Gamachea prije nego što će skrenuti na piletinu kod Cluck-Cluck Tonite. Henry bi mogao nanjušiti podvalu.

Gledajući Starka kako golica bebu pištoljem, Alan se pitao, želi li da se to dogodi ili ne, i ustanovi da ne zna.

“I što sad?” upitao je Starka.

Stark duboko udahne i pogleda van na osunčane šume s očitim uživanjem. “Idemo pitati Bethie ako nam može složiti nešto malo za pod zub. Ja sam gladan. Život na selu je sjajan, zar ne, šerife Alan? Bogami!”

“No, dobro,” reče Alan. Krenuo je prema kuhinji a Stark ga zgrabi jednom rukom.

“Onaj štos o uskuhanom motoru,” rekao je. “To nije značilo ništa posebno, je li?”

“Ne,” reče Alan. “Samo još jedan slučaj onog... kako ti to zoveš? Ono kratko ali slatko. Ove godine je više naših jedinica imalo problema s rasplinjačem.”

“Bolje ti je da je to istina,” reče Stark, gledajući Alana svojim mrtvim očima. Gusti gnoj mu je kapao iz kutova, niz njegov oljušteni nos, kao gumaste krokodilske suze.

“Bilo bi šteta da moram nešto napraviti ovim klincima zato jer si se ti morao praviti pametan. Thad neće raditi ni upola tako dobro ako sazna da sam morao srediti jednog od njegovih blizanaca kako bih tebe držao na uzdi.” Nacerio se i pritisnuo cijev četrdesetpetice Williamu pod pazuh. William se smijao i koprcao. “Baš je sladak, kao topla mačkica, je l’ da?”

Alan proguta nešto slično velikoj suhoj gvalji u grlu. “Činiš me strahovito nervoznim kad to radiš, momče.”

“Samo naprijed, budi i dalje nervozan,” reče Stark smješkajući se. “Ja sam ti takav tip kraj kojeg čovjek baš želi biti nervozan. Idemo jesti, šerife Alan. Mislim da ovom ovdje nedostaje njegova sestra.”

Liz je Starku ugrijala zdjelu juhe u mikrovalnoj. Ponudila mu je najprije smrznuto jelo, ali on je odmahnuo glavom smješkajući se, zatim zagrabio u svoja usta i iščupao zub. Izašao je iz desni s trulom lakoćom.

Ona skrene glavu kad ga je bacio u kantu za smeće; čvrsto stisnutih usana, njeno lice je bilo napeta maska gađenja.

“Ne brini,” spokojno reče. “Bit će oni uskoro bolje. Sve će biti uskoro bolje. Tatica uskoro stiže.”

Još je ispijao juhu kad je, za volanom Rawlieovog VW-a, deset minuta kasnije stigao Thad.

DVADESET PET

UBOJITA MAŠINA

1

Od Ceste broj 5, vikendica Beaumontovih bila je oko kilometar i pol duboko uz Lake Lane, ali Thad se zaustavio već nakon stotinjak metara, ne vjerujući očima.

Posvuda su bili vrapci.

Svaka grana svakog drveta, svaki kamen, svaki komadić otvorenog zemljišta – posvuda su čučali vrapci. Gledao je u jedan groteskni, halucinantan svijet: kao da je ovaj dio zemlje opernatio. Put pred njim je iščezao. Posve iščezao. Tamo, gdje je nekada bio put pružala se kolona nijemih, naguranih vrabaca, između nakrcanih stabala.

Negdje je pukla neka grana. Čuo se još jedino Rawlieov VW. Auspuh je bio u lošem stanju kad je Thad krenuo; a sad, izgleda, uopće više nije radio. Motor je prduckao i urlikao, povremeno praskao, i njegov zvuk je trebao u trenu razjuriti to divovsko jato, ali ptice se nisu micale.

Ptice su se nalazile na manje od četiri metra iza mjesta na kojem je zaustavio VW i ubacio rasklimani mjenjač na neutralno. Crta razgraničenja je bila jasna kao da je povučena ravnalom.

Odavno nitko nije vidio ovakvo jato ptica, pomisli Thad. Još od istrebljenja golubova selica potkraj prošlog stoljeća... ako i tada. Ovo je nešto iz one priče Daphne du Maurier.

Jedan vrabac je sletio na haubu volkswagena i činilo se kao da zuri u Thada. On osjeti zastrašujuću, hladnu znatiželju u crnim očima male ptice.

Dokle su doprli? upitao se on. Skroz do kuće? Ako je tako, George ih je vidio... i onda će biti svašta, ako već i nije bilo. A ako i nisu doprli tako daleko, kako da stignem tamo? Oni nisu NA putu; ONI su put.

Ali, naravno, znao je odgovor. Ako misli stići do kuće, morat će preko njih voziti. Ne, ne možeš. Njegova mašta je stvarala strašne slike: krckavi, pucketavi zvuk lomljave na tisuća malih tijelešaca, mlazovi krvi izviru ispod kotača, a kad se okreću, otkrivaju se ljepljive grudve slijepljenog perja.

“Ali ja idem,” promrmlja. “Idem, jer moram.” Nesiguran osmijeh ukruti mu lice u grimasu žestoke, napola luđačke koncentracije. U tom je trenutku bio zastrašujuće nalik Georgeu Starku. Ubacio je ručicu mjenjača u prvu brzinu i počeo mumljati “John Wesley Harding” ispod glasa. Rawlieov VW je soptao, zamalo zatajio, a onda izbacio tri glasna praska i pokrenuo se.

Vrabac s haube je uzletio i Thadu zastane dah dok je čekao da uzlete svi, kako je bilo u njegovim vizijama: veliki tamni oblak uzdiže se uz hujanje dostojno uragana zarobljenog u boci.

Umjesto toga, tlo ispred volkswagena počelo se gibati i komešati. Vrapci su uzmicali – barem, dio njih – oslobađajući dvije trake... koje su točno odgovarale širini volkswagenovih kotača.

“Isuse,” prošaputao je Thad.

A onda se našao među njima. Nenadano je prešao iz poznatog svijeta u jedan strani, napučen samo ovim stražarima što čuvaju granicu između svijeta živih i svijeta mrtvih.

Dakle, tu sam sada, pomisli, dok je polako vozio tim trakama koje su mu ptice oslobodile. Ja sam u svijetu živih mrtvaca i Bog neka mi pomogne.

Put se pred njim i dalje otvarao. Uvijek je pred sobom imao nekoliko metara čistog prolaza, a kada bi taj put prevalio, pred njim se otvaralo nekoliko novih metara. Šasija volkswagena prelazila je preko vrabaca nagruvanih između kolnih prolaza, ali on ih, izgleda, nije ubijao – barem, u retrovizoru nije vidio nijednu mrtvu pticu. Ali to nije bilo sigurno, jer su vrapci iza njega zatvarali put, obnavljajući taj ravni, pernati tepih.

Mogao ih je nanjušiti – lagani, porozni miris koji kao da se taložio na obrazima kao koštano brašno. Jednom je, kao dječak, ugurao glavu u lovačku vreću punu zečjeg krzna i duboko udahnuo. Ovaj smrad je bio sličan. Nije bio gadan, ali je dominirao. I bio je stran. Počela ga je mučiti ideja da ta ogromna masa ptica otima sav kisik iz zraka, da će se on ugušiti prije nego što stigne tamo gdje se uputio.

A onda je začuo tiho tak-tak-tak odozgo, i pretpostavio da se vrapci gnijezde na krovu volkswagena, nekako komuniciraju s onima dolje, navode ih, govore im kada da se uklone i očiste vozne trake, govore im kad se mogu bez opasnosti vratiti.

Uspeo se na sljeme prvog brijega na putu do jezera i pogledao dolje, na dolinu vrabaca – posvuda vrapci, pokrivaju sve objekte, puna su ih sva stabla, promijenili su krajolik u košmarni ptičji svijet koji je premašio njegove imaginativne mogućnosti; previše i za njegove najveće sposobnosti poimanja.

Thad osjeti kako klizi u nesvjesticu i žestoko se udari po obrazu. Taj pljas! bio je slabašan u usporedbi s urlikom VW motora, ali on je opazio kako veliki val komešanja prolazi kroz masu okupljenih ptica... kao drhtaj groznice.

Ja tamo ne mogu. Ne mogu.

Moraš. Ti si onaj koji zna. Ti si onaj koji donosi. Ti si onaj koji ima.

Uostalom – kamo bi drugamo i mogao otići? Sjetio se Rawliea, rekao je, Budi oprezan, Taddeus. Nitko ne upravlja silama svog zagrobnog života. Barem ne zadugo. A kad bi se on, recimo, pokušao vratiti na Cestu 5? Ptice su otvarale put pred njim... ali nije vjerovao da bi otvorile put iza njega. Bio je uvjeren da bi posljedice pokušaja da promijeni odluku bile nezamislive.

Krenuo je nizbrdo, milio je... a vrapci su otvarali put pred njim.

Nikada se poslije nije mogao točno sjetiti ostatka tog putovanja; na to putovanje, njegov um je spustio milostivi zastor kad se sve završilo. Zna da je stalno mislio, To su samo VRAPCI, za ime Božje... nisu ni tigrovi, ni aligatori ni pirane... to su samo VRAPCI!

I to je bila istina, ali, vidjeti ih istodobno u tolikom broju, vidjeti ih posvuda, načičkane na svakoj grani, kako otimaju se za mjesto na svakom oborenom panju.... to djeluje na um čovjeka. Od toga um strada.

Kilometar dalje, nakon oštrog skretanja u Lake Lane, s lijeve strane se pokazala Schoolhouse Meadow... samo, nije je bilo. Schoolhouse Meadow je nestalo. Schoolhluse Meadow se crnila od vrabaca.

Od toga um strada.

Koliko? Koliko milijuna? Ili možda milijardi?

U šumi je još jedna grana puknula i popustila uz prasak, kao udaljeni grom. Prošao je kraj Williamsovih, ali drvena kuća je izgledala kao čupava izbočina prekrivena vrapcima. Nije mogao znati da su patrolna kola Alana Pangborna parkirana na prilazu Williamsovih; vidio je samo pernati brežuljak.

Prošao je Saddlerove, Massenburgove, Payneove. Ostale ili nije poznavao ili ih se nije mogao sjetiti. A onda su, tristo metara od njegove kuće, ptice jednostavno stale. Na jednom mjestu su vrapci bili čitav svijet; metar i po dalje, nije bilo više ni jednog. Izgledalo je, opet, kao da je netko ravnalom povukao crtu na putu. Ptice su odskakivale i lepršale u stranu otvarajući kolne prolaze u utabani zemljani put Lake Lane.

Thad se ponovo našao na čistini, naglo stao, otvorio vrata i povratio na tlo. Zastenjao je i nadlakticom otro ljepljivi znoj s čela. Pred sobom, s obje strane, vidio je šumu i svjetloplave treptaje svjetla s jezera na lijevo.

Pogledao je iza sebe i vidio crni, nijemi svijet koji čeka.

Psihopompi, pomisli. Sačuvao me Bog ako ovo krene naopako, ako on nekako stekne vlast nad ovim pticama. Sačuvao nas Bog sve skupa.

Zalupio je vrata i zaklopio oči.

Saberi se, Thad. Nisi prošao sve ovo da sad uprskaš. Saberi se. Zaboravi vrapce.

Ne mogu ih zaboraviti! zavijao je dio njegove svijesti. Užasnute, povrijeđene svijesti, posrnule do ruba ludila. Ne mogu! NE MOGU!

Ali mogao je. I hoće.

Vrapci su čekali. I on je mogao čekati. Čekat će dok ne dođe pravi čas. Znat će kad taj čas dođe, imat će povjerenja u sebe. Ako to ne može učiniti za sebe, učinit će zbog Liz i blizanaca.

Zamisli da je to priča. Samo priča koju pišeš. Priča u kojoj nema ptica.

“U redu,” promrljao je. “U redu, pokušat ću.” Krenuo je dalje. Istog trena, počeo je ispod glasa pjevati “John Wesley Harding”.

2

Thad je zaustavio VW – ugasio se uz jedan trijumfalni, posljednji prasak – i polako izašao iz malog automobila. Protegnuo se. Na vratima se pojavio George Stark noseći Wendy, i zakoračio na trijem, nasuprot Thadu.

I Stark se protegnuo.

Stojeći kraj Alana, Liz je osjetila kako joj u glavi, ne u grlu, narasta krik. Više od svega, htjela je skrenuti pogled s dvojice muškaraca, ali nije mogla.

Gledala ih je, i to je bilo kao da gleda jednog čovjeka kako se proteže pred ogledalom.

Nisu uopće bili slični – čak i ako se zanemari Starkov ubrzani raspad. Thad je bio vitak i taman, Stark širokih ramena i svjetlokos usprkos preplanulom tenu (na ono malo kože što mu je još ostalo). Ipak, njih dvojica su svejedno bili odraz u ogledalu. Ta sličnost je bila sablasna upravo zato što začuđeno, uznemireno oko nije moglo pronaći ni jednu određenu podudarnost. Bila je sub rosa, očitavala se duboko skrivena između redaka, ali toliko stvarna da je naprosto vrištala: kako su prekrižili noge dok se rastežu, kako su raširili prste na rukama ispruženim uz bokove, ili kako su kratko, naglosti-snuli oči.

Opustili su se doslovno istodobno.

“Zdravo Thad,” Stark je zvučao gotovo stidljivo.

“Zdravo George” hladno je rekao Thad. “Obitelj?”

“Hvala, dobro. Misliš to napraviti? Spreman si?” “Da.”

Iza njih, bliže Cesti 5, prasnula je jedna grana. Stark sjevne očima u tom smjeru. “Što je to bilo?”

“Grana,” rekao je Thad. “Prije četiri godine prošao je tornado ovuda, George. Još uvijek se ruši uginulo drveče. Ti to znaš.”

Stark potvrdno kimne glavom. “Kako si, stari moj?”

“Dobro sam.”

“Malo mi usukano izgledaš.” Starkove oči šetale su Thadovim licem; osjećao je kako pokušavaju prodrijeti u misli iza tog lica.

“Ne izgledaš ni ti baš sjajno.”

Stark se nasmijao, ali nije bilo veselja u tom smijehu.

“I meni se čini.”

“Ostavit ćeš ih na miru?” upitao je Thad. “Ako učinim što hoćeš, stvarno ćeš ih ostaviti na miru?”

“Da.”

“Daj mi riječ.”

“Može,” rekao je Stark. “Imaš moju riječ. Časnu riječ Južnjaka, a to se ne daje tek tako.” Njegov lažni, zamalo burleskni, podrugljivi ton sasvim je iščezao. Govorio je s jednostavnim i strašnim dostojanstvom. Dvojica muškaraca stajali su jedan nasuprot drugome na suncu kasnog poslijepod-neva, toliko jarkom i zlatnom da je nadrealno izgledalo.

“U redu,” rekao je Thad nakon duge šutnje i pomislio: On ne zna. On stvarno ne zna. Vrapci... i dalje su mu nedostupni. To je moja tajna. “U redu, dogovoreno.”

3

Dok su njih dvojica stajali kod vrata, Liz je shvatila, imala je savršenu priliku da upozori Alana na nož pod ležajem... i ona je to propustila.

Da li je, stvarno?

Okrenula se Alanu ali u tom trenutku se javio Thad, “Liz?”

Njegov glas je bio oštar. Zapovjedni ton kojeg je rijetko kada upotrebljavao, pa se činilo kao da zna što je ona spremala... a on to ne želi. Nemoguće, naravno. Zar ne? Nije znala. Ništa više nije znala.

Pogledala ga je i vidjela kako mu Stark pruža djevojčicu. Thad je čvrsto privinuo Wendy. Zagrlila je oca jednako odano kao što je grlila Starka.

Sada! Njezin je um vrištao. Sad mu reci! Reci mu da bježi! Sada, kad imamo oba blizanca!

Ali, naravno, Stark je imao pištolj, a ona nije bila sigurna da je itko od njih dovoljno brz da pobjegne Starkovom metku. A Thada je dobro poznavala; nikada to ne bi rekla na glas, ali u tom trenutku je pomislila kako bi se on mogao saplesti preko vlastitih nogu.

Sad joj je Thad bio sasvim blizu pa se nije mogla čak ni zavaravati da ne razumije poruku u njegovim očima.

Pusti to, Liz, govorile su. To je moja igra.

A onda ju je zagrlio slobodnom rukom i cijela se obitelj našla u nespretnom ali čvrstom četverostranom zagrljaju.

“Liz,” rekao je, poljubivši njene hladne usne. “Liz, Liz, oprosti, žao mi je zbog svega ovoga. Nisam uopće mislio da bi se tako nešto moglo dogoditi. Nisam znao. Mislio sam da je... bezopasno. Šala.”

Zagrlila ga je, poljubila, svoje hladne usne ugrijala na njegovima.

“U redu,” rekla je. “Sve će biti u redu, zar ne, Thad?”

“Da,” rekao je on. Odmaknuo se, da bi joj mogao vidjeti oči. “Sve će biti u redu.”

Ponovo ju je poljubio, a onda pogledao Alana.

“Zdravo, Alane,” rekao je, i blijedo se osmjehnuo. “Jesi li bar malo promijenio mišljenje?”

“Da. I to dosta. Razgovarao sam danas s jednim tvojim starim znancem.” Pogledao je Starka. “I tvojim, također.”

Stark je podigao ostatak svojih obrva. “Nisam znao da Thad i ja uopće imamo zajedničke prijatelje, šerife Alan.”

“Ah, s tim čovjekom si ti imao vrlo blisku vezu.” reče Alan. “Zapravo, jednom te je ubio.”

“Što to pričaš?” oštro upita Thad.

“Ono što je doktor Pritchard ispričao meni. Dobro vas se sjeća, obojice. Vidiš, to je bila dosta neuobičajena operacija. Iz tvoje glave je izvadio njega.” Kimnuo je glavom prema Starku.

“O čemu vi to pričate?” pitala je Liz, a glas ju je izdao kod zadnje riječi.

Tada im je Alan ispričao sve što mu je rekao Pritchard... ali, u posljednjem trenutku izostavio je dio koji se odnosi na obrušavanje vrabaca na bolnicu. I to zato, jer Thad o vrapcima nije ništa rekao... a Thad se morao provesti kraj kuće Williamsovih da bi stigao ovamo. To je ukazivalo na dvije mogućnosti: ili su vrapci već otišli kada je stigao Thad, ili Thad nije htio da Stark sazna da su vrapci tu.

Alan pažljivo pogleda Thada. Tamo unutra se nešto događa. Neka ideja. Moli Boga da bude dobra.

Kad je Alan završio, Liz je ostala bez riječi. Thad je kimao glavom. Stark – od koga bi Alan očekivao najžešću reakciju – ovako ili onako, nije izgledao naročito pogođen. On se zabavljao – jedino je taj izraz Alan uspio očitati na njegovom unakaženom licu.

“To objašnjava puno,” rekao je Thad. “Hvala, Alane.”

“Meni to ništa ne objašnjava, do đavola!” Liz je vrisnula tako da su blizanci počeli cviliti.

Thad pogleda Georgea Starka. “Ti si sablast,” rekao je. “Neobična vrsta sablasti. Svi mi koji tu stojimo gledamo u sablast. Nije li to nevjerojatno? Ovo nije samo psihološki problem; ovo je prokleta epika!”

“Ja bih rekao da to nije važno,” ravnodušno je rekao Stark. “Ispričaj im ono o Williamu Burroughsu, Thade. Ja se toga dobro sjećam. Bio sam iznutra, naravno... ali čuo sam.”

Liz i Alan upitno pogledaju Thada.

“Ti znaš o čemu on govori?” upita Liz.

“Jasno da znam,” reče Thad. “Noć i dan, misle kao jedan.”

Stark je zabacio glavu smijući se. Blizanci su prestali cviliti i sad su se smijali skupa s njim. “Ta ti je dobra stari moj! Ta ti je dooobraaa!”

“Bio sam – ili bih možda trebao reći, bili smo – 1981. na jednoj tribini s Burroughsom, na New School u New Yorku. U diskusiji je neki klinac pitao Burroughsa vjeruje li u život poslije smrti. Burroughs je rekao da vjeruje – smatrao je da ga živimo svi mi.”

“E baš je taj čovjek pametan,” reče Stark, smješkajući se. “Ne zna opalit a da se ne usere, ali je pametan. Dakle – shvaćate? Shvaćate kako je to malo važno?”

Važno je, pomisli Alan proučavajući pažljivo Thada. I te kako je važno. Thadovo lice to govori... važno kao i vrapci o kojima ti isto ništa ne govori.

Thadovo znanje je opasnije nego što on sam zna, slutio je Alan. Ali to bi moglo biti jedino što imaju. Bio je u pravu, zaključio je, što je zatajio kraj Prichardove priče... ali i dalje se osjećao kao čovjek koji stoji na rubu stijene i pokušava žonglirati prevelikim brojem upaljenih baklji.

“Dosta brbljanja, Thad,” rekao je Stark.

On potvrdi. “Da. Stvarno, dosta.” Pogledao je Liz i Alana. “Neću da vas dvoje bilo što pokušavate... mislim, na svoju ruku. Ja ću učiniti kako on hoće.”

“Thade! Ne! Ne možeš!”

“Ššš.” Spustio je prst na njene usne. “Mogu i hoću. Bez trikova, bez specijalnih efekata. Riječi na papiru su ga stvorile i jedino ga se riječima na papiru možemo riješiti.” Kimnuo je prema Starku. “Misliš da on zna da će to uspjeti? Ne zna. On se samo nada.”

“Tako je,” reče Stark. “Nada vječito izvire iz ljudskih grudi.” Smijao se. Luđački, divlje, i Alan shvati da i Stark žonglira s upaljenim bakljama na rubu stijene.

Neko iznenadno kretanje bljesnulo je u kutku njegovog oka. Alan malo iskosi glavu i spazi jednog vrapca – sletio je na ogradu terase pred ostakljenim zidom dnevnog boravka. Pridružio mu se drugi, pa treći. Alan pogleda Thada i primijeti da se i piščeve oči lagano pokreću. Je li i on vidio? Da, mislio je Alan. Dakle, bio je u pravu. Thad zna... ali nije htio da Stark zna.

“Nas dvojica ćemo samo nešto malo napisati, a onda ćemo se oprostiti,” rekao je Thad. Njegove oči skrenu na Starkovo uništeno lice. “Baš to, je li tako, George?”

“Pogodio si, dečko.”

“A sada mi ti reci,” Thad se okrenuo Liz. “Nešto skrivaš? Nešto si smislila? Imaš nekakav plan?”

Stajala je, očajno gledajući u oči svoga muža, nesvjesna da se, između njih, William i Wendy drže za ruke i gledaju očarano kao davno izgubljeni rođaci pri neočekivanom susretu.

Ti to ne misliš ozbiljno, je li, Thad? njene su ga oči pitale. To je trik, je li? Trik koji će uspavati njegove sumnje?

Ne, odgovarao je Thadov sivi pogled. Baš tako mislim, doslovno. To hoću.

A nije li tu bilo još nešto? Nešto, toliko duboko i skriveno da je to možda jedino ona mogla vidjeti?

Sredit ću ja njega, dušo. Ja znam kako. Ja mogu.

Oh, Thad, nadam se da ne griješiš.

“Pod trosjedom je nož,” rekla je polako, gledajući ga u oči. “Donijela sam ga iz kuhinje dok su Alan i... on... bili u hodniku kod telefona.”

“Liz, Isuse!” Alan je gotovo vrisnuo na što djeca su poskočila. U stvari, nije bio toliko uzbuđen koliko je, nadao se barem, zvučao. Počeo je shvaćati: ako žele da ova stvar završi tako da to ne znači potpuni užas za sve njih, onda Thad mora biti jedini koji će to izvesti. On je stvorio Starka; on ga mora i uništiti.

Osvrnula se na Starka i vidjela kako na ostacima njegova lica izranja ono poznato mrsko cerekanje.

“Znam što radim,” reče Thad. “Vjeruj mi, Alane. Liz, donesi taj nož i baci ga van.”

Ja ovdje moram odigrati svoju ulogu, pomisli Alan. To je mala ulogica, ali, sjeti se što je u koledžu govorio tip iz dramske grupe – nema malih uloga, ima samo malih glumaca. “Ti misliš da će nas on samo tako pustiti da odemo?” upita Alan s nevjericom. “Misliš da će on samo odšetati svojim putem, mašući repićem kao janješce? Čovječe, ti si lud.”

“Jasno, ja sam lud,” rekao je Thad i nasmijao se. Zvuk sablasno sličan Starkovu smijehu – smijeh čovjeka koji pleše na rubu ponora. “On je lud, a potekao je iz mene, zar ne? Kao traljavi demon iz glave nekog trećerazrednog Zeusa. Ali, ja znam kako treba biti.” Okrenuo se i pogledao Alana, temeljito i ozbiljno, po prvi put. “Ja znam kako treba biti,” ponovio je polako, naglašavajući riječi. “Kreni, Liz.”

Alan ispusti jedan grubi i zgađeni glas i okrene im leđa kao da se tako ograđuje od svih njih.

Osjećajući se kao u snu, Liz je ušla u dnevni boravak, kleknula i izvukla nož ispod trosjeda.

“Samo pažljivo s tim,” rekao je Stark. Zvučao je vrlo nepovjerljivo i vrlo ozbiljno. “I klinci bi ti rekli isto, da znadu govoriti.”

Ona se okrenula, odmaknula kosu s lica i vidjela da je uperio revolver u Thada i Williama.

“Ja jesam pažljiva!” rekla je drhtavim i prijekornim glasom, na rubu suza. Gurnula je vrata u ostakljenom zidu i izašla na terasu. Na ogradi je sada čučalo tuce vrabaca. Kad se približila ogradi razdvojili su se u dvije grupe po troje, ali nisu odletjeli.

Alan je vidio kako je na trenutak zastala, promatrajući vrapce; dršku noža držala je prstima, a vršak oštrice bio je okrenut prema dolje, kao visak. Pogledao je Thada i vidio da je napeto promatra. I na kraju, pogledao je Starka.

Stark je pažljivo motrio Liz, ali na njegovom licu nije bilo ni iznenađenja ni sumnje, i neočekivana misao bljesne u umu Alana Pangborna: On ih ne vidi! On se ne sjeća što je pisao po zidovima, a ne vidi ih ni sada! On ne zna da su vrapci ovdje!

A onda, iznenada, shvati da Stark zuri u njega, procjenjujući ga tim praznim, natrulim pogledom.

“Zašto me gledaš?” pitao je Stark.

“Trudim se zapamtiti što je prava ružnoća,” rekao je Alan. “Da to jednog dana ispričam unucima.”

“Pazi na taj svoj jebeni jezik, ili ne trebaš ni brinuti o unucima,” rekao je Stark. “Ni malo. I da si prestao s tim buljenjem, šerife Alan. To ti baš nije pametno.”

Liz je bacila mesarski nož preko ograde terase. Kad je čula kako pada u grmlje, tri metra niže, stvarno se rasplakala.

4

“Idemo sad svi gore,” rekao je Stark. “Gore je Thadova radna soba. Mogao bi ti trebati tvoj pisaći stroj, je li, stari moj?”

“Ne za ovo,” reče Thad. “Imam nešto bolje.”

Na Starkovim ispucanim usnama pojavi se smiješak. “Je li?”

Thad pokaže olovke koje su ispunjavale njegov gornji džep. “Ovo koristim kad želim opet uspostaviti vezu s Alexisom Machineom i Jackom Rangelyjem.”

Stark je izgledao nevjerojatno zadovoljno. “Aha, tako treba, je li tako? Mislio sam da bi ti, možda, ovoga puta htio drugačije.”

“Ništa drugačije, George.”

“Ja sam donio svoje,” reče on. “Tri kutije. Šerife Alan, budi dobar dečko pa potrči do mog auta i donesi ih! U pretincu su. A mi ostali čuvat ćemo djecu.” Pogledao je Thada, nasmijao se svojim luđačkim smijehom i zatresao glavom. “Ti, živino jedna!”

“Baš tako, George,” rekao je Thad. Smješkao se. “Ja sam živina. Kao i ti. A staru živinu ne možeš naučiti novim vještinama.”

“Baš si nabrijan, je li, stari moj? Ma što pričao, dio tebe naprosto žuuudi za tim. Vidim ti to u očima. Ti to želiš.”

“Da,” rekao je jednostavno Thad, a Alan ne bi rekao da laže.

“Alexis Machine,” reče Stark. Njegove su žute oči blistale.

“Aha,” reče Thad, a sada su blistale i njegove oči. “Sijeci ga, a ja ću gledati.”

“Pogodio si!” proderao se Stark i prasnuo u smijeh. “Želim vidjeti kako teče krv. Nemoj da ti moram dvaput reći.” I sad su se smijali obojica.

Liz je gledala Thada, pa Starka pa ponovo svog supruga i sva krv je nestala s njenih obraza, jer – ona nije vidjela razliku.

Rub provalije je, najednom, sada bio bliži no ikada.

5

Alan je otišao po olovke. Samo na tren spustio je glavu u auto, ali njemu se činilo puno dulje i bio je presretan kad se izvukao. Auto je imao težak i neugodan zadah od kojeg se Alan osjetio lagano ošamućen. Rovanje po Starkovom toronadu bilo je kao da promoliš glavu u neku tavansku sobicu po kojoj je netko prosuo bocu kloroforma.

Ako je ovo miris snova, pomisli Alan, ne želim nikada više sanjati.

Stajao je načas kraj crnog auta, s kutijama Berolki u ruci i pogledao duž prilaza. Vrapci su stigli.

Prilaz je nestajao pod pokrovom od vrabaca. Dok je on gledao, sletjelo je još. I drveće ih je bilo prepuno. Samo su se spuštali i zurili u njega, sablasno nijemi, jedna ogromna živa zagonetka.

Dolaze po tebe, George, pomislio je i krenuo nazad prema kući. Na pola puta, naglo se zaustavio presječen neugodnom misli.

Ili dolaze po nas?

Osvrnuo se ponovo na ptice, ali mu one nisu otkrile nikakvu tajnu, i on je ušao u kuću.

6

“Gore,” reče Stark. “Ti ideš prvi, šerife Alane. Idi u gostinjsku sobu. Do zida u dnu sobe. Tamo je jedna staklena vitrina sa slikama, i staklenim pritiskačima za papir i nekim suvenirima. Kad pritisneš na lijevu stranu vitrine, ona se zavrti oko svoje osi. Iza nje je Thadova radna soba.”

Alan pogleda Thada, a on mu potvrdi.

“Ti znaš mnogo o ovoj kući,” reče Alan, “za čovjeka koji nikada nije bio ovdje.”

“Ali, bio sam ja ovdje,” ozbiljno je rekao Stark. “Bio sam često ovdje, u snovima.”

7

Dvije minute kasnije, svi su bili pred tim jedinstvenim vratima Thadove male radne sobice. Staklena vitrina bila je okrenuta prema unutra i otvarala je dva ulaza u sobu odijeljena širinom same vitrine. Unutra nije bilo prozora; da mi je prozor prema jezeru, Thad je jednom rekao Liz, napisao bih dvije riječi, a onda dva sata zurio van i gledao kako prolaze čamci.

Savitljiva stolna svjetiljka s blještavom kvarc-halogenkom bacala je krug bijelog svjetla na stol. Kraj stola su stajali jedan uredski i jedan složivi stolac, jedan uz drugog, nasuprot dvije nove bilježnice, postavljene jedna kraj druge u krugu svjetla. Na svakoj bilježnici bila je po jedna našiljena Berol Black Beauty olovka. Električni pisaći IBM kojeg je Thad ponekad koristio, bio je isključen i gurnut u kut.

Thad je sam donio složivu stolicu iz ormara u hodniku. Soba je sad odražavala dvojnost, koju je Liz doživjela kao iznenađujuću i istodobno izuzetno neugodnu. Na svoj način, to je bila još jedna verzija odraza u ogledalu kojeg je ona, bar joj se tako činilo, primijetila kad je Thad konačno stigao. Dva stolca tu gdje je uvijek bio jedan; dva mjesta za pisanje, jedno do drugoga, tamo gdje je trebalo biti samo jedno. Sredstvo za pisanje koje je Liz oduvijek povezivala s Thadovom

(bolje)

pravom osobom, bilo je gurnuto u stranu a kad su sjeli, Stark u Thadovu uredsku stolicu, Thad u sklopivu, dezorijentacija je bila potpuna. Zamalo, kao da ju je zahvatila morska bolest.

Svaki od njih držao je na krilu po jednog blizanca.

“Koliko imamo vremena dok netko ne postane sumnjičav i odluči provjeriti ovu kuću?” Thad upita Alana, koji je stajao u vratima s Liz. “Reci iskreno i što je moguće točnije. Moraš mi vjerovati kad ti kažem, ovo je jedina šansa koju imamo.”

“Thade, pogledaj ga!” nezaustavljivo je provalilo iz Liz. “Zar ne shvaćaš što se s njim događa? On ne želi samo pomoć u pisanju knjige! On ti želi ukrasti tvoj život! Zar ne shvaćaš?”

“Ššš,” rekao je on. “Znam ja što on želi. Mislim da sam znao od početka. Ovo je jedini način. Znam što radim. Koliko, Alane?”

Alan je dobro razmislio o tome. Sheili je rekao da ide po večeru, i u međuvremenu se javi, dakle, potrajat će dok se ona ne zabrine. Stvari bi išle brže da je Norris Ridgewick bio tamo.

“Možda dok moja žena ne nazove i pita gdje sam,” rekao je. “Možda i duže. Već dugo je žena policajca. Ona i očekuje čudna vremena i duge noći.” Slušao je sam sebe i nije bio zadovoljan. Tako nije trebalo igrati; ovo je baš suprotno od onoga kako je igru trebalo igrati.

Thadove oči su ga motrile s očekivanjem. Stark kao da uopće nije slušao; uzeo je jedan pritiskač od škriljavca, koji je stajao u dnu stola na neurednoj hrpi starih rukopisa i igrao se s njim.

“Barem četiri sata, ja mislim.” A onda je, s oklijevanjem, dodao: “Možda i cijelu noć. Za stolom sam ostavio Andyja Clutterbucka, a Clut baš nije munjeviti mozak. Ako itko digne buku, to će najvjerojatnije biti taj Harrison – onaj kome si strugnuo – ili jedan čovjek iz policijske uprave u Oxfordu kojeg ja poznajem. Izvjesni Henry Payton.”

Thad pogleda Starka. “Hoće li to biti dovoljno?”

Starkove oči, sjajni dragulji na uništenoj površini njegovog lica, bile su odsutne, u izmaglici. Njegova omotana ruka odsutno se igrala s pritiskačem za papir. Vratio ga je na mjesto i nasmiješio se Thadu. “A što ti misliš? Ti o tome znaš koliko i ja.”

Thad je premišljao. Obojica znamo o čemu govorimo, ali mislim da nijedan to ne bi mogao izraziti riječima. Pisanje, to zapravo i nije ono što mi ovdje radimo. Pisanje je samo ritual. Mi govorimo o predaji štafetne palice. Razmjeni moći. Ili, točnije rečeno, o razmjeni: života Liz i blizanaca u zamjenu za... što? Što, točno?

No, on je znao što, naravno. Kad ne bi znao, bilo bi čudno, jer je baš o tome nedavno razmišljao. Njegovo oko, to Stark želi – ne, on zahtijeva. Ono čudesno treće oko koje, zakopano u njegovu mozgu, može gledati samo unutra. On ponovo osjeti one trnce, i zaustavi ih. Nema virenja, George. Ti imaš vatrenu moć; a ja imam samo jato bijednih ptica. Dakle, nema virenja.

“Da, mislim da, vjerojatno, hoće,” rekao je. “Mi ćemo to znati kad se dogodi, zar ne?”

“Da.”

“Kao na klackalici, kad jedan kraj daske ide gore... a drugi se spušta.”

“Thad, što skrivaš? Što to skrivaš od mene?”

U sobi je zavladao trenutak naelektrizirane šutnje, sobi koja je odjednom izgledala premala za sve emocije nagomilane u njoj.

“I ja bih isto tebe mogao pitati,” rekao je Thad.

“Ne,” Stark je polako odgovorio. “Sve moje karte su na stolu. Reci mi, Thad.” Njegova hladna, natrula šaka ščepala je Thadov ručni zglob nepopustljivom snagom čeličnih lisičina. “Što skrivaš?”

Thad se prisili da se okrene i pogleda Starka u oči. Trnce je sada osjećao posvuda, ali najviše u ruci.

“Hoćeš pisati tu knjigu ili ne?” upitao ga je.

Po prvi put Liz ugleda promjenu u unutrašnjem, skrivenom izrazu Starkovog lica – ne na licu nego u njemu. Odjednom, tamo se pojavila nesigurnost. I strah? Možda. Možda ne. No, ako i nije, bio je tu negdje, čekajući svoj trenutak.

“Nisam došao ovamo s tobom jesti kokice, Thad.”

“Onda, zaključi sam,” rekao je Thad. Liz je čula kako netko hvata zrak i shvatila da je to ona sama.

Stark je nakratko pogleda, pa se vrati Thadu. “Nemoj me zezati, Thade,” tiho je rekao. “Nemoj me zezati, ne treba ti to, stari.”

Thad se nasmijao. Bio je to hladan i očajnički zvuk... ali ne potpuno lišen humora. I to je bilo najgore. Ne potpuno bez humora, i Liz je u tom smijehu čula Georgea Starka, baš kao što je u Starkovim očima, dok se igrao s bebama, vidjela Thada Beaumonta.

“Zašto ne, George? Ja znam što mogu izgubiti. I to je na stolu, sve. Dakle, hoćeš pisati ili pričati?”

Stark ga je dugo odmjeravao, njegov prazni i opaki pogled šarao je Thadovim licem. A onda je rekao, “Ah, jebeš to. Idemo.”

Thad se smješkao. “Zašto ne?”

“Ti i murjak, odlazite,” Stark je rekao Liz. “Ostajemo samo mi, dečki. Bez diskusije.”

“Ja ću uzeti djecu,” Liz je čula svoj glas, a Stark se nasmijao.

“Beth, pa to je smiješno. Ha, ha. Bebice su osiguranje. Kao ključ na disketi, je li tako, Thad?”

“Ali...” Liz počne.

“Sve je u redu,” reče Thad. “Bit će im dobro. Ja ću početi, a George ih može za to vrijeme paziti. On im se sviđa. Nisi to primijetila?”

“Jasno da sam primijetila,” rekla je ona prigušenim glasom punim mržnje.

“Samo nemoj zaboraviti da su djeca s nama,” Stark je rekao Alanu. “Misli na to, šerife Alan. I nemoj biti jako inventivan. Ako probaš nešto zgodno, ovo će završiti kao Jonestown. Iznijet će nas van s nogama naprijed. Kopčaš?”

“Kopčam,” rekao je Alan.

“I zatvori vrata kad izađeš.” Stark se okrenuo Thadu. “Vrijeme je.”

“Tako je,” rekao je Thad i uzeo jednu olovku. Okrene se Liz i Alanu, a oči Georgea Starka pogledaju ih s lica Thada Beaumonta. “Hajde. Van.”

8

Liz je zastala na polovici stepenica. Alan je umalo naletio na nju. Zurila je kroz dnevnu sobu, van, kroz ostakljeni zid.

Svijet je bio sav od ptica. Terasa prekrivena pticama; padina prema jezeru crnila se od njih na suncu koje je zalazilo; nebo iznad jezera pomračilo se od ptica koje su prema Beaumontovoj vikendici dolijetale sa zapada.

Oh, moj Bože,” reče Liz. Alan je zgrabi za ruku, “Tiho,” rekao je on. “Nemoj da te on čuje.”

“Ali što...”

Poveo ju je dolje, i dalje je čvrsto držeći za ruku. U kuhinji, Alan joj je ispričao što mu je doktor Pritchard rekao ranije tog istog poslijepodneva, prije tisuću godina...

“Što to znači?” prošapta ona. Njeno je lice bilo sivo od bljedila. “Alane, strašno se bojim.”

On je zagrli i – iako je i sam bio jako uplašen – bio je svjestan, ona je dobar komad ženske.

“Ne znam,” rekao je. “ali znam da su tu zato što ih je ili Thad, ili Stark pozvao. A ja sam gotovo siguran, to je bio Thad. Jer, na putu ovamo, on ih je morao vidjeti. Vidio ih je, a nije ih spomenuo.”

“Alane, on više nije isti.”

“Znam.”

“Dio njega voli Starka. Dio njega voli Starkovu... tminu.”

“Znam.”

Otišli su do prozora u hodniku, kraj stola s telefonom, i pogledali van. Prilaz je bio pun vrabaca, i drveće i malo dvorište oko spremišta, u kojem je još bio zaključan kalibar 22. Rawliew VW sasvim je nestao pod pticama.

Ali, na toronadu Georgea Starka nije uopće bilo vrabaca. I, oko njega je bio uredni krug praznog asfalta, kao da je okužen.

Jedna se ptica zaletjela u prozor, uz meki udarac. Liz tiho cikne. Ostale ptice se počnu uznemireno gnijezditi – veliko valovito gibanje uzbrdo – zatim su se ponovo umirile.

“Čak i da jesu Thadove,” rekla je ona, “možda ih neće upotrijebiti protiv Starka. Dio Thada je lud, Alane. Jedan dio njega oduvijek je bio lud. On je... njemu se to sviđa.”

Alan nije rekao ništa, ali i sam je to znao. Naslutio je. “Sve je ovo kao grozan san,” reče ona. “Kad bih se mogla probuditi. Kad bih se mogla probuditi, pa da stvari budu kao prije. Ne kakve su bile prije Clawsona, nego kakve su bile prije Starka.”

Alan kimne.

Ona ga pogleda. “I što ćemo mi sada?”

“Ono najteže,” reče on. “Mi ćemo čekati.”

9

Činilo se kao da večer traje u beskraj, svjetlo je polako nestajalo s neba dok je sunce zalazilo za planine na zapadnoj strani jezera, planine koje su se pružale dalje do visova u New Hampshireu.

Vani su i posljednja jata vrabaca pristizala i spajala se s glavnim. Alan i Liz su ih mogli osjetiti, na krovu iznad svojih glava, grobna humka od vrabaca, ali bili su tihi. Čekali su.

Kad bi se kretali po sobi, glave vrabaca su ih pratile, kao radarske antene programirane na određeni signal. Njih dvoje su osluškivali radnu sobu ali najgore je bilo što iza tajnih vrata nije dopirao nikakav zvuk. Ona nije mogla čuti čak ni dječje glasiće. Nadala se da su zaspali, ali nije mogla ušutkati unutrašnji glas koji joj je uporno govorio da je Stark ubio i blizance i Thada.

Nečujno.

Britvom koju nosi sa sobom.

Da se tako nešto dogodilo, tješila se, vrapci bi znali, učinili bi nešto. I to joj je pomagalo, barem malo. Vrapci su bili velika uznemirujuća nepoznanica što njihovu kuću drži opkoljenu. I Bog zna što će učiniti... i kada.

Sumrak je polako uzmicao pred potpunim mrakom kad je Alan naglo rekao: “Oni će zamijeniti mjesta, ako to dovoljno dugo potraje, zar ne? Thad će biti sve bolesniji... a Stark sve zdraviji.”

Izbezumila se toliko da je umalo ispustila šalicu nezaslađene kave iz ruke. “Da. Mislim.”

S jezera se oglasio gnjurac – sasvim samotan, bolan, osamljen zvuk. Alan je razmišljao o onima gore, o dva para blizanaca; jedan se par odmara, a drugi vodi užasnu bitku u spojenom sumraku njihove zajedničke imaginacije.

Vani, dok se sumrak povlačio, vrapci su motrili i čekali.

Klackalica je u pokretu, razmišljao je Alan. Thadov kraj ide gore, Starkov dolje.

Tamo gore iza vrata koja otkrivaju dva ulaza, počela je razmjena.

Uskoro će kraj, razmišljala je Liz. Ovako ili onako.

I kao da je to njena misao izazvala, ona začuje hučanje vjetra – čudnog, uskomešanog vjetra. Samo, jezero je i dalje bilo mirno, kao ogledalo.

Ustala je, razrogačenih očiju, rukama krenula prema grlu. Zurila je kroz stakleni zid. Alane, pokušala je reći, ali glas ju je izdao. Nije ni bilo važno.

Tamo gore, čuo se neobičan, sablasni zvižduk, kao zvuk neke napukle flaute. Stark je kriknuo, iznenada, oštro. “Thad? Što radiš? Što to radiš?” Čuo se jedan kratak prasak, kao hitac iz startnog pištolja. Trenutak kasnije, Wendy je počela plakati.

Vani, u sve gušćem mraku, milijuni vrabaca i dalje su lepršali krilima, pripremajući se za let.

DVADESET ŠEST

VRAPCI LETE

1

Kad je Liz zatvorila vrata i ostavila dvojicu muškaraca nasamo, Thad otvori svoju bilježnicu i na tren se zagleda u praznu stranicu. A onda uzme jednu naoštrenu Berolku.

“Počinjem s tortom,” rekao je Starku.

“Da,” reče Stark. Nekakva žudna gorljivost ispuni mu lice. “To je u redu.”

Thad položi olovku preko prazne stranice. Taj trenutak je uvijek bio najbolji – tik prije prvog poteza. Ovo je svojevrsna kirurgija, pacijent na kraju gotovo uvijek umire, ali radiš to, svejedno. Moraš, jer si za to stvoren. Samo to.

Samo se sjeti, pomislio je. Sjeti se što radiš.

Ali dio njega – dio koji je zaista želio pisati Ubojitu mašinu – protestirao je.

Thad se nagne i počne ispunjavati prazan prostor.

UBOJITA MAŠINA
napisao George Stark

Poglavlje 1: Vjenčanje

Alexis Machine je rijetko bio mušičav, a da on, u ovakvoj situaciji, ima mušičave misli, bilo je nešto što se nikada prije nije dogodilo. Ali, palo mu je napamet: od svih ljudi na svijetu – što? njih pet milijardi? – ja sam jedini koji u ovom trenutku stoji u pokretnoj svadbenoj torti s Heckler & Koch kalibar 223 poluautomatikom u rukama.

Nikad nije bio tako stiješnjen u zatvorenom prostoru. Zrak se pokvario gotovo odmah, ali on ionako ne bi mogao duboko udahnuti. Glazura trojanske torte bila je prava, ali ispod nje nije bilo ničeg osim tankog sloja građevinskog proizvoda zvanog Nartex – neke vrste visokokvalitetnog kartona. Kad bi on napunio pluća, mlada i mladoženja na vrhu zadnjeg kata torte vjerojatno bi pali. Ušećereni preljev bi sigurno puknuo i...

Pisao je gotovo četrdeset minuta, dobivajući na brzini, njegov um se polako punio slikama i zvukovima svadbene zabave koja će završiti silnim treskom.

Napokon je spustio olovku. Ovo je napisao u jednom dahu.

“Daj mi cigaretu,” reče on.

Stark podigne obrve.

“Da,” reče Thad.

Na stolu je bila kutija Pall Malla. Stark istrese jednu i Thad je uzme. Cigareta je izazivala čudan osjećaj na njegovim usnama – nakon toliko godina... prevelika, nekako. Ali, bilo je dobro. Bilo je ispravno.

Stark kresne šibicu i pruži je Thadu, a on duboko uvuče dim. Grizlo ga je u plućima na onaj stari, željeni način. Odmah se osjetio ošamućeno, ali taj osjećaj mu nije uopće smetao.

A sad mi treba piće, pomislio je. I ako na kraju ovog još budem živ i na nogama, to će biti prava stvar.

“Mislio sam da si prestao,” reče Stark.

Thad kimne. “I ja. Što da kažem, George? Nisam bio u pravu.” On uvuče još jednom, duboko, i ispusti dim kroz nos. Okrenuo je bilježnicu prema Starku. “Ti si na redu,” reče.

Stark se nadvio nad bilježnicu i pročitao zadnji ulomak kojeg je Thad napisao; stvarno nije trebalo čitati više. Obojica su znali kako ide ova priča.

Otraga u kući, Jack Rangely i Tony Westerman bili su u kuhinji, a Rollick bi sad već trebao biti gore. Sva trojica bili su oboružani Steyr-Aug poluautomatikom, jedinom dobrom strojnicom prozivedenom u Americi, pa čak i ako su neki od tjelohranitelja maskiranih u goste bili vrlo brzi, njih trojica bi mogli dići buru više nego dovoljnu da im pokriva povlačenje. Samo me puštaj van iz ove torte, Machine pomisli. To je sve što tražim.

Stark i sam pripali Pall Mall, uzme jednu svoju Berolku, otvori bilježnicu... i onda zastane. Pogledao je Thada s golom iskrenošću.

“Bojim se, stari,” rekao je.

I Thad osjeti veliki val suosjećanja sa Starkom, usprkos svemu što je znao. Bojiš se. Da, jasno, pomisli. Samo oni koji tek počinju – klinci – oni se ne boje. Godine prolaze i riječi na papiru ne postaju ništa tamnije... ali bijela praznina postaje sve bjelja, još kako. Bojiš se? Bio bi luđi nego što jesi da se ne bojiš.

“Znam,” rekao je. “I znaš na što se to svodi – to moraš napraviti, to je jedini način.”

Stark kimne i sagne se nad bilježnicom. Još dvaput je provjerio zadnji odlomak kojeg je Thad napisao... i onda počne pisati.

Riječi su se oblikovale bolnom sporošću u Thadovom umu.

Machine... se... nikada nije pitao...

Duga pauza, a onda, sve u bujici:

...kako je to kad imaš astmu, ali kad bi ga tko nakon ovoga to upitao...

Kraća pauza.

...on bi se sjetio slučaja Scoretti.

Pročitao je što je napisao, a onda pogleda Thada s nevjericom.

Thad kimne. “Ima smisla, George.” Opipa kut svojih usta, gdje ga je iznenada zaboljelo, i osjeti kako tamo nastaje svježa raspuklina. Pogledao je Starka i vidio da je slična raspuklina nestala s kuta Starkovih usta.

Događa se. To se stvarno događa.

“Kreni, George,” rekao je. “Razvali ga žestoko.”

No, Stark se već nadvio nad svoju bilježnicu, i sad je pisao brže.

2

Stark je pisao gotovo pola sata i napokon, spustio olovku uz lagani uzdah zadovoljstva.

“Dobro je,” rekao je tihim, slavodobitnim glasom. “Najbolje.”

Thad uzme bilježnicu i počne čitati – i, za razliku od Starka, pročitao je sve. Ono što je tražio, počelo se pojavljivati na trećoj od devet stranica koje je Stark napisao.

Machine je čuo škripave zvukove i ukočio se, rukama stegnuvši Heckler & Vrabac, i onda shvatio što rade. Gosti su – nekih dvije stotine njih – okupljeni oko dugačkih stolova ispod velike tende s plavim i žutim prugama, povlačili svoje sklopive vrapce po daskama, postavljenim da zaštite travnjak od uboda ženskih vrabaca s visokom petom. Gosti su ustali i svadbenom vrapcu priredili jebene ovacije.

On ne zna, pomisli Thad. Ispisuje riječ vrapci stalno, iznova i pojma nema.

Gore, iznad glava, čuo ih je kako se miču, nemirno, naprijed-natrag, a blizanci su nekoliko puta pogledali prema gore prije nego što su zaspali, pa je znao da su i oni primijetili.

Ali, George nije.

Za Georgea, vrapci nisu postojali. Thad se vratio rukopisu. Riječ se potkradala sve češće i, do zadnjeg ulomka, počela se pojavljivati i cijela rečenica.

Machine je kasnije saznao da su vrapci letjeli a jedini ljudi na njegovoj malobrojnoj listi koji su zaista bili njegovi vrapci, bili su Jack Rangely i Lester Rollick. Svi ostali, vrapci s kojima je letio deset godina, svi su bili u tome. Vrapci. I uzletjeli su prije nego što je Machine uspio viknuti u svoj voki-vrabac-toki.

“Dakle?” Stark upita kad je Thad spustio rukopis. “Što misliš?”

“Mislim da je dobro,” reče Thad. “Ali ti si to znao, zar ne?”

“Da... ali htio sam to od tebe čuti, stari moj.”

“Uz to, mislim da izgledaš mnogo bolje.”

A to je bila istina. Dok je bio izgubljen u zapjenjenom, nasilnom svijetu Alexisa Machinea, George je počeo zacjeljivati.

Raspukline su nestajale. Ispucana, raspadnuta koža je ponovo postajala ružičasta; rubovi njegove nove kože približavali su se preko zacijeljenih rana, u nekim slučajevima su se već i spajali. Ponovno su se pojavljivale obrve, koje su nestale u kaši truloga mesa. Sušili su se potočići gnoja od kojih je ovratnik Starkove košulje postao gadno, trulo žut.

Thad podigne lijevu ruku i opipa ranu koja se otvarala na njegovoj lijevoj sljepoočnici; na tren je zadržao ruku i pogledao prste. Bili su vlažni. Ponovo podigne ruku i dotakne svoje čelo. Koža je bila glatka. Nestao je mali bijeli ožiljak, uspomena na operaciju kojoj je bio podvrgnut u godini kad je započeo njegov pravi život.

Jedan kraj klackalice ide gore, drugi mora dolje. Još jedan zakon prirode, dečko. Još jedan zakon prirode.

Je li vani već mrak? Mora biti, pretpostavljao je Thad – mrak ili jako blizu tome. Pogledao je na sat, ali od njega nije bilo koristi. Stao je u pet i petnaest. Vrijeme nije značilo ništa. Morat će to uskoro učiniti.

Stark zgniječi cigaretu u pretrpanoj pepeljari. “Hoćeš nastaviti ili bi malo stao?”

“Zašto ti ne bi nastavio?” reče Thad. “Ti to možeš, mislim.”

“Aha,” reče Stark. Nije gledao Thada. Vidio je samo riječi, riječi, riječi. Provukao je ruku kroz plavu kosu, koja je ponovo postajala sjajna. “I ja mislim da mogu. U stvari, znam da mogu.”

Ponovo je počeo žvrljati. Kratko je podigao pogled kad je Thad ustao i otišao po šiljilo, a onda ga opet spustio. Thad našilji jednu Berolku do oštrine žileta. I, okrećući se, izvadi iz džepa zviždaljku za ptice koju mu je dao Rawlie. Sakrije je u šaci i ponovo sjedne, gledajući bilježnicu pred sobom.

To je; sad je čas. Znao je to dobro i temeljito, kao što je poznavao obris svog lica pod rukom. Ostalo je jedino pitanje, ima li on ili nema petlje to učiniti.

Dio njega nije htio; dio njega još je žudio za knjigom. Ali začudio se ustanovivši da osjećaj nije bio tako jak kao onda, kad su Liz i Alan izašli iz sobe, i pretpostavljao je da zna zašto. Događalo se odvajanje. Neka vrsta opscenog rođenja. To više nije bila njegova knjiga. Alexis Machine je bio kod osobe koja ga je imala od početka.

I dalje držeći zviždaljku čvrsto stisnutu u lijevoj ruci, Thad se nagne nad svojom bilježnicom.

Ja sam onaj koji donosi, napisao je.

Tamo gore prestane nemirno koprcanje ptica.

Ja sam onaj koji zna, napisao je.

Čitav svijet kao da je zastao, kao da sluša.

Ja sam onaj koji ih ima.

Stao je i pogledao svoju usnulu djecu.

Još tri riječi, pomisli on. Još samo tri riječi.

I on ustanovi da ih želi napisati više nego ijednu riječ koju je ikada u životu napisao.

Htio je pisati priče... ali više od toga, više nego što je htio te krasne vizije koje je treće oko ponekad donosilo, htio je biti slobodan.

Još tri riječi.

Podigao je lijevu ruku do usta i usnama stisnuo zviždaljku kao cigaru.

Nemoj sada podići pogled, George. Nemoj, nemoj pogledati van iz svijeta kojeg stvaraš. Ne sada. Molim te, dragi Bože, ne daj da sad pogleda u stvarni svijet.

Na praznoj stranici pred njim on ispiše riječ PSIHOPOMPI, velikim slovima. Zaokruži je. Povuče strelicu ispod nje i ispod strelice napiše: VRAPCI LETE.

Vani se podigao vjetar – samo, to nije bio vjetar; bilo je to lepršanje milijuna pera. I, bilo je to u Thadovoj glavi. Odjednom se to treće oko otvorilo u njegovom umu, šire nego ikada prije, i on ugleda Bergenfield, New Jersey – prazne kuće, prazne ulice, blijedo proljetno nebo. Posvuda je vidio vrapce, više nego što ih je tamo ikada bilo. Svijet u kojem je on odrastao, pretvorio se u veliku krletku za ptice.

Samo što to nije bio Bergenfield.

To je bio Endsville.

Stark je prestao pisati. Njegove se oči rašire u iznenadnoj, zakašnjeloj uzbuni.

Thad duboko udahne i puhne. Zviždaljka koju mu je dao Rawlie DeLesseps ispusti čudan, pištavi zvuk.

“Thad? Što to radiš? Što to radiš?”

Stark posegne prema zviždaljki. Prije nego što ju je uspio dotaknuti, čuo se prasak, i zviždaljka se, u Thadovim ustima, raspadne, rasjekavši mu usne. Zvuk je probudio blizance. Wendy počne plakati.

Vani se šuštanje vrabaca pojačalo do urlika.

Letjeli su.

3

Liz je krenula prema stepenicama kad je začula kako Wendy plače. Alan se na tren zaustavio na mjestu, hipnotiziran onime što je vidio vani. Zemlja, drveće, jezero, nebo – sve je bilo zamračeno. Vrapci su se dizali kao velika leluja-va zavjesa, zatamnjujući prozor od vrha do dna, s kraja na kraj.

Kad su se prva mala tijela počela zabijati u sigurnosno staklo, Alanova paraliza se razbila. “Liz!” viknuo je. “Liz, dolje!”

Ali ona se nije saginjala; njeno dijete plače, i to je bilo sve o čemu je mogla razmišljati.

Alan pojuri preko sobe, prema njoj, upotrijebivši onu, gotovo nevjerojatnu brzinu, što je bila njegova osobna tajna, i obori je baš kad je čitav ostakljeni zid prasnuo prema unutra, pod težinom dvadeset tisuća vrabaca. Slijedilo ih je još dvadeset tisuća, i još dvadeset tisuća, i još dvadeset tisuća. U trenu, bila ih je puna dnevna soba. Bili su posvuda.

Alan se baci na Liz i povuče je pod trosjed. Svijet je bio ispunjen oštrim pištanjem vrabaca. Čuli su kako se i ostali prozori slamaju, svi prozori. Kuća je podrhtavala od udara sitnih, samoubilačkih bombardera. Alan pogleda van i ugleda svijet koji je bio samo smeđe-crno gibanje, ništa više.

Oglasili su se protupožarni alarmi, kad su se ptice zaletjele u njih. Negdje tamo, čuo se strašni prasak kad je eksplodirao televizijski ekran. Tresak, kad su popadale slike sa zidova. Metalno ksilofonsko bubnjanje, kad su vrapci udarili o zdjele što vise na zidu iznad štednjaka i porušili ih na pod.

A i dalje je mogao čuti plač djece i Liz kako vrišti.

“Pusti me! Moja djeca! Pusti me! JA MORAM DO SVOJE DJECE!”

Izmigoljila je, napola, ispod njega, i gornji dio njenog tijela smjesta prekriju vrapci. Zapleli su se u njenu kosu i suludo su lepetali. Ona ih je divlje rastjerivala. Alan je uhvati i povuče natrag. Kroz uskovitlani zrak dnevne sobe vidio je veliku crnu traku vrabaca kako plove uz stepenice – gore, prema radnoj sobi.

4

Kad su prve ptice počele udarati o tajna vrata, Stark krene prema Thadu. Iza zida, Thad je čuo prigušeni pad pritiskača za papir i zveket slomljenog stakla. Sad su oba blizanca zavijali. Stopljeni s izluđujućim pištanjem vrabaca, njihovi vriskovi su stvarali neku vrstu paklenske harmonije.

“Prestani!” vikao je Stark. “Prestani Thad! Što god to radiš, samo prestani, bogamu!”

Stark posegne za pištoljem, a Thad mu u vrat zabije olovku koju je držao.

Krv prokulja u bujici. Stark se okrenuo prema njemu, daveći se, hvatajući olovku. Poskakivala je gore-dolje dok je on pokušavao gutati. Jednu je ruku uspio stegnuti oko olovke i izvući je.

“Što to radiš?” graknuo je. “Što je to?”

Sad je čuo ptice; nije ih shvaćao, ali čuo ih je. Njegove oči skrenule su prema zatvorenim vratima i Thad po prvi put u tim očima ugleda pravi užas.

“Ja pišem kraj, George,” Thad reče tihim glasom, što ni Liz ni Alan, tamo dolje, nisu mogli čuti. “Pišem kraj u stvarnom svijetu.”

“U redu,” reče Stark. “Idemo ga, onda, napisati za sve nas.”

Okrenuo se prema blizancima s krvavom olovkom u jednoj ruci, i kalibrom 45 u drugoj.

5

Na kraju sofe bio je smotan vuneni pokrivač. Alan je ispružio ruku prema njemu no, ruku mu pogode ubodi slični tucetu vrelih šivaćih igala.

“Bogamu!” vikne on i povuče ruku.

Liz se, pod njim, i dalje pokušavala izvući. Čudovišni zvuk lepetanja kao da je sad ispunjavao čitav svemir, i Alan više nije mogao čuti bebe... ali Liz Beaumont je mogla. Izvijala se i koprcala i trzala. Alan stegne čvršće svoju lijevu ruku na njenom ovratniku i osjeti kako se tkanina dere.

“Stani malo!” zaurlao je, ali bilo je beskorisno. On nije mogao reći ništa što bi je spriječilo, dok njena djeca vrište. Annie bi bila ista takva. Alan ponovo ispruži desnu ruku, ovog puta zanemarivši ubode kljunova, i dohvati pokrivač. Razmotao se u ispresavijanim slojevima, padajući s trosjeda. Iz glavne spavaće sobe dopre užasan tresak kad se prevrnuo neki komad namještaja – komoda, možda. Alanov rastrzani, preopterećeni um pokušao je zamisliti koliko bi vrabaca trebalo da prevrnu komodu, i nije uspio.

Koliko vrabaca treba da zavrnu žarulju? sluđeno je pitao njegov um. Tri da drže žarulju i tri milijarde da prevrnu kuću! Zvonko se i luđački nasmije, a onda je veliki okrugli luster na sredini dnevne sobe eksplodirao kao bomba. Liz vrisne i na tren se zgrči, i Alan je sad uspio prebaciti pokrivač preko njene glave. I sam se uvukao ispod. Nisu samo oni bili tu, ispod; pet-šest vrabaca bilo je tamo s njima. On osjeti lepršanje paperjastih krila uz svoj obraz, osjeti kako mu se oštri bol utiskuje u lijevu sljepoočicu, i udari kroz pokrivač. Vrabac se skotrlja na njegovo rame i ispadne na pod, ispod pokrivača.

Privukao je Liz do sebe i viknuo joj u uho. “Sad ćemo hodati! Hodati, Liz! Pod dekom! Ako pokušaš trčati, oborit ću te! Kimni glavom ako razumiješ.”

Ona se pokuša otrgnuti. Deka se rastvori. Vrapci su nakratko sletjeli, poskakivali na pokrivaču kao da je trampolin, i onda ponovo uzletjeli. Alan je uhvati za rame, privuče bliže i protrese. Protrese je snažno.

“Kimni ako razumiješ, bogamu!”

Njena kosa ga je zagolicala po obrazu, kad je kimnula. Ispuzali su ispod sofe. Alan je ruku držao čvrsto oko njenih ramena, bojeći se da ona ne skoči. I, polako, oni krenu preko uskovitlane sobe, kroz lagane, sluđujuće oblake vrištećih ptica. Izgledali su kao životinjska maska na seoskom vašaru – rasplesani magarac, u glavi Mike, a u stražnjici Ike.

Dnevna soba kuće Beaumontovih bila je prostrana, s visokim crkvenim stropom, ali sad kao da nije više bilo zraka. Hodali su kroz gibljivu, uskomešanu, ljepljivu atmosferu načinjenu od ptica.

Namještaj se rušio. Ptice su udarale o zidove, stropove i predmete. Cijeli svijet se pretvorio u smrad ptica i zvuk čudnih udaraca.

Napokon su stigli do stepenica i počeli se polako klatiti uza njih, ispod pokrivača koji je već bio prekriven perjem i ptičjim govnima. Kad su se oni počeli uspinjati, gore u dnevnoj sobi se prolomio hitac iz pištolja.

Sad je Alan ponovo čuo blizance. Vrištali su.

6

Kad je Stark uperio pištolj na Williama, Thad se bacio na pisaći stol i podigao pritiskač s kojim se Stark igrao. To je bio priličan komad sivo-crnog škriljevca, plosnat s jedne strane. Tresnuo ga je o Starkov zglob, lomeći mu kost, i oborio cijev pištolja tren prije nego što će krupni plavokosi čovjek opaliti. Prasak je bio zaglušujući u maloj sobi. Metak se zabije u pod, dva centimetra od Williamovog lijevog stopala, rasipajući krhotine po nogavicama njegove pahuljaste plave pidžamice. Blizanci su zavrištali, i dok je dovršavao Starka, Thad ih ugleda kako se grle, u gesti spontane međusobne zaštite.

Ivica i Marica, pomislio je, a onda je Stark zabio olovku u njegovo rame.

Thad zaurla od boli i odgurne Starka. Stark se spotakne preko pisaćeg stoja, koji je bio u kutu, i natraške se sudari sa zidom. Pokušao je prebaciti pištolj u lijevu ruku... i ispustio ga.

Sad se zvuk udaranja ptica o vrata pretvorio u upornu tutnjavu... a vrata su se počela polako otvarati po sredini. Ulepršao je jedan vrabac sa smrskanim krilom, i pao, trzajući se, na pod.

Stark posegne u svoj stražnji džep... i izvuče britvu. Zubima je otvorio oštricu. Njegove oči su luđački bljeskale iznad čelika.

“To hoćeš, stari?” upitao je, i Thad opazi da se raspadanje ponovo vraća na njegovo lice, pogađajući ga naglo, kao ispušteni tovar cigli. “Stvarno to hoćeš? U redu. I dobit ćeš.”

7

Na pola puta uz stepenice, Liz i Alan su zaustavljeni. Naletjeli su na zgusnuti, zaustavljeni zid ptica i jednostavno nisu mogli napredovati protiv njega. Zrak je podrhtavao i brujao od vrabaca. Liz vrisne u užasu i bijesu.

Ptice se nisu okomile na njih, nisu ih napale; samo su ih spriječavale. Svi vrapci svijeta, izgledalo je, sjurili su se ovamo, na drugi kat kuće Beaumontovih u Castle Rocku.

“Dolje!” viknuo je Alan. “Možda bi mogli puzati ispod njih.”

Spustili su se na koljena. Napredovanje je bilo, isprva, moguće, iako ne i ugodno; morali su puzati preko smrvljene, krvave prostirke od vrabaca, duboke četrdeset centimetara. A onda su ponovo naletjeli na taj zid. Motreći ispod ruba pokrivača, Alan je vidio nagruvanu, zbrkanu masu koju nije bilo moguće opisati. Vrapci na dnu stepenica bili su smrskani. Slojevi i slojevi živih – ali, koji će uskoro biti mrtvi – ležali su na njima. Gore, još više – možda metar od stepeništa – vrapci su letjeli u nekoj vrsti samoubilačke prometne zone, sudarali su se i padali, neki su se dizali i ponovo letjeli, a drugi su se grčili u masi njihovih uginulih kompanjona, slomljenih nogu ili krila. Vrapci, Alan se sjeti, ne mogu lebdjeti.

Odnekuda iznad njih, na drugoj strani ove groteskne žive brane, čovjek je vrisnuo.

Liz ga ščepa, i privuče bliže. “Što da radimo?” vrisnula je. “Što da radimo, Alane?”

On joj nije odgovorio. Jer, odgovor je bio – ništa. Ništa oni nisu mogli učiniti.

8

Stark je krenuo prema Thadu s britvom u desnoj ruci. Thad se povlačio prema lagano uzgibanim vratima radne sobe s pogledom na oštrici. Dohvatio je drugu olovku sa stola.

“Neće ti to pomoći, stari moj.” rekao je Stark. “Sad neće.” A onda njegov pogled skrene na vrata. Dovoljno su se otvorila i vrapci uplove unutra, rijeka vrabaca... a letjeli su na Georgea Starka.

U trenu, njegov izraz postane pun užasa... i shvaćanja.

“Ne!” kriknuo je i počeo zamahivati na njih britvom Alexisa Machinea. “Ne, neću! Neću natrag! Ne možeš me natjerati!”

Presjekao je jednog vrapca na pola, točno; pao je s visine u dva uskomešana komada. Stark je zamahivao i sjekao zrak oko sebe.

I Thad odjednom shvati

(Neću natrag)

što se ovdje događa.

Psihopompi su, dakako, došli da budu pratnja Georgeu Starku. Pratnja Georgea Starka natrag u Endsville; natrag u zemlju mrtvih.

Thad ispusti olovku i povuče se do svoje djece. Zrak je bio pun vrabaca. Vrata su sad bila gotovo sasvim otvorena; rijeka se pretvorila u poplavu.

Vrapci su slijetali na Starkova široka ramena. Slijetali su na njegove ruke, na njegovu glavu. Vrapci su napali njegove grudi, najprije deseci, zatim stotine. On se izvijao ovamo i onamo, u oblaku otpalog perja i munjevitih, ubojitih kljunova, nastojeći im uzvratiti istom mjerom.

Prekrili su britvu; nestao je njen zlokobni srebrni sjaj, zakopan pod perjem koje je tu zapelo.

Thad pogleda svoju djecu. Prestali su plakati. Gledali su gore, u zatrpani, uzavreli zrak s identičnim izrazom čuđenja i oduševljenja. Njihove ruke su bile podignute, kao da provjeravaju pada li kiša. Njihovi mali prstići ispruženi. Vrapci su na njima stajali... i nisu kljucali.

Ali, Starka su kljucali.

Krv je kuljala s njegovog lica na stotinu mjesta. Jedno njegovo plavo oko je škiljilo van očne duplje. Vrabac je sletio na ovratnik njegove košulje i zario kljun duboko u rupu koju je Thad olovkom napravio u Starkovom vratu – ptica je to tri put ponovila, rat-tat-tat, kao mitraljez, prije nego što ju je Starkova raširena ruka ščepala i smrvila kao živi origami.

Thad je čučao uz blizance a ptice su se sada spuštale i na njega. Nisu bockale; samo su stajale.

I motrile.

Stark je nestao. Postao je živa, titrava ptičja skulptura. Krv je probijala između uskomešanih krila i perja. Negdje odozdo, Thad je čuo kreštav, razorni zvuk – drvo je popuštalo.

Probili su se u kuhinju, pomislio je. Nakratko se sjeti cijevi koje dovode plin do štednjaka, ali ta misao je bila blijeda, nevažna.

I onda je začuo vlažno, šljapkavo otpadanje komada živog mesa otkinutog s kostiju Georgea Starka.

“Došli su po tebe, George,” čuo je sebe kako šapuće. “Došli su po tebe. Bog ti pomogao sada.”

9

Alan ponovo opipa prostor iznad sebe i pogleda kroz zvjezdolike rupe na pokrivaču. Ptičje govno kapne mu na obraz i on ga otre. Stepenište je i dalje bilo puno ptica, ali njihov broj se smanjio. Većina onih još živih, očito je stigla kamo je krenula.

“Idemo,” rekao je Liz, i oni ponovo krenu gore, preko gnjusnog tepiha od mrtvih ptica. Uspjeli su stići do odmorišta drugog kata kad su začuli Thadov vrisak: “Vodite ga, onda! Vodite ga! VODITE GA NATRAG DOĐAVOLA KAMO I PRIPADA!”

I lepet ptica se pretvori u uragan.

10

Stark je učinio zadnji žestoki napor da im pobjegne. Nikamo nije mogao otići, nikamo pobjeći, ali on je pokušao, svejedno. To je bio njegov stil.

Stup od ptica koje su ga prekrile krene zajedno s njime; podignu se divovske, čupave ruke prekrivene perjem i glavama i krilima, udare o torzo, ponovo se podignu i prekriže se na grudima. Ptice su, neke ranjene, neke mrtve, popadale na pod, i na tren, pred Thadom se otkrije slika koja će ga proganjati ostatak života.

Vrapci su izjedali živog Georgea Starka. Njegove oči su nestale; tamo gdje su bile, ostale su samo velike, tamne očne duplje. Njegov nos se sveo na krvavu poderotinu. Njegovo čelo i veći dio kose, odvaljen, otkrivajući sluzavu površinu njegove lubanje. Ovratnik košulje je još uokvirivao njegov vrat, ali ostalog nije bilo. Rebra su stršala iz njegove kože u bijelim kvrgama. Ptice su rasporile njegov trbuh. Jato vrabaca sleti mu na noge; s velikom pažnjom pogledaju gore i pograbe se oko njegovih crijeva dok su ispadala u vlažnim, iskrzanim komadima.

I još nešto je vidio.

Vrapci su ga pokušavali podići. Pokušavali su... i vrlo skoro, kad dovoljno smanje njegovu težinu, to će i napraviti.

“Vodite ga, onda!” vrisnuo je. “Vodite ga! VODITE GA NATRAG DOĐAVOLA KAMO I PRIPADA!”

Starkovi krikovi su prestali kad mu se grlo raspalo pod stotinama kljunova što su čekićali i boli. Vrapci su se gomilali pod oba njegova pazuha i na tren se njegova stopala odvoje od krvavog poda.

Spustio je ruke – ono što je od njih ostalo – uz bokove, silovitim pokretom, mrveći na desetke... ali deseci i deseci novih stizali su da zauzmu njihova mjesta.

Thadu s desna, zvuk kljucanja i lomljave drveta odjednom postane glasniji, sve bliži. Pogledao je u tom smjeru i vidio kako se drvo istočnog zida njegove radne sobe raspada kao toaletni papir. Na tren, vidio je kako tisuću žutih kljunova istovremeno prodire, a onda je zgrabio blizance i bacio se preko njih, izvijajući tijelo kako bi ih zaštitio i kretao se istinski gipko možda jedini put u životu.

Zid se urušio u prašnjavom oblaku krhotina i piljevine. Thad zatvori oči i pri vine uza se svoju djecu.

I više ništa nije vidio.

11

Ali, vidio je Alan Pangborn, i Liz, isto tako.

Spustili su pokrivač na ramena kad se oblak ptica iznad i oko njih razdvojio. Liz je uteturala u gostinjsku sobu, prema otvorenim vratima radne sobe, a Alan je išao za njom.

Na tren, on nije mogao vidjeti ništa u radnoj sobi; samo mutna smeđe-crna izmaglica. A onda je razabrao lik – užasni, obloženi lik. To je bio Stark. Bio je prekriven pticama, živ izjedan, a ipak je i dalje živio.

Stiglo je još ptica; i još. Njihovo stravično prodorno pištanje će ga izludjeti, pomisli Alan. A onda shvati što one rade.

“Alane!” Liz vrisne. “Alane, oni ga podižu!”

Stvar koja je bila George Stark, stvar koja je sad bila samo udaljeno ljudska, podigla se na jastuku od vrabaca, Kretala se preko sobe, gotovo pala, onda još jednom nesigurno ustala. Stigla je do velike neravne rupe u istočnom zidu.

Kroz tu rupu je stizalo još ptica; one koje su još bile u gostinjskoj sobi, nagrnule su u radnu.

Meso je otpadalo sa Starkovog trzavog kostura kao jeziva oborina.

Tijelo je isplovilo kroz rupu s vrapcima koji su oko njega letjeli i čupali ostatke njegove kose.

Alan i Liz su se preko prostirke od mrtvih ptica probili do radne sobe. Thad je polako ustajao s uplakanim blizancima u rukama. Liz pojuri do njih i uzme ih od njega. Njene ruke letjele su preko njih, tražeći rane.

“U redu su,” Thad reče. “Mislim da su u redu.”

Alan priđe neravnoj rupi u zidu dnevne sobe. Pogledao je van i vidio sliku iz neke zloćudne bajke. Nebo je bilo crno od ptica, ali na jednom mjestu je bilo kao ebanovina, kao da je u tkivu stvarnosti razderana rupa.

Ova crna rupa nosila je, bez greške, lik čovjeka koji se otima.

Ptice su ga nosile više, više, više. Stigli su do vrhova drveća i kao da su tamo stali. Alanu se učini da čuje visoki, neljudski krik iz središta tog oblaka. A onda su vrapci ponovo krenuli. Na neki način, gledati ih, bilo je kao da film vrtiš unatrag. Crni trak vrabaca kuljao je iz svih razorenih prozora na kući; podizali su se s puta, drveća, i sa zakrivljenog krova Rawlieovog Volkswagena.

Svi su oni išli prema toj središnjoj tami.

Ta čovjekolika mrlja se ponovo pokrenula... preko drveća... u mračno nebo... i tamo se izgubila iz vida.

Liz je sjedila u kutu, blizanci na njenom krilu, ljuljala ih je, tješila – ali ni jedno od njih nije sad više izgledalo naročito uznemireno. Veselo su gledali u njeno izmučeno, suzama izmrljano lice. Wendy je potapše po licu, kao da tješi svoju majku. William pruži ruku, izvuče pero iz njene kose i izbliza ga prouči.

“Otišao je,” Thad reče promuklo. Pridružio se Alanu kraj rupe u zidu radne sobe.

“Da,” reče Alan. Iz njega su iznenada provalile suze. Nije imao pojma da mu to slijedi; jednostavno, dogodilo se.

Thad mu pokuša spustiti ruku na rame, no Alan se odmakne a njegove čizme suho zaškripe među ostacima mrtvih vrabaca.

“Ne,” rekao je. “Bit ću dobro.”

Thad ponovo pogleda van, kroz neravnu rupu, u noć.

Iz mraka izroni vrabac i spusti se na njegovo rame.

“Hvala,” Thad mu je rekao. “Hv...”

Vrabac ga kljucne, iznenada i podlo, raskrvarivši ga tik ispod oka.

A onda odleti, pridruživši se svome putu.

“Zašto?” Liz upita. Gledala je Thada u čudu i iznenađenju. “Zašto je to napravio?”

Thad nije odgovorio, ali činilo mu se da zna odgovor. Pomislio je da bi i Rawlie DeLesseps znao. Ovo što se upravo dogodilo bilo je dovoljno magično... ali to nije bila bajka. Možda je posljednji vrabac bio potaknut nekom silom koja osjeća da Thada treba podsjetiti. Snažno podsjetiti.

Budi oprezan, Thaddeus – nijedan čovjek ne vlada silama svog zagrobnog života. Ne za dugo – a uvijek postoji i cijena.

Kakvu cijenu ja trebam platiti? hladno se pitao. A onda: A račun... kad ga treba podmiriti?

Ali to je bilo pitanje za neko drugo vrijeme, drugi dan. A bilo je tu i ovo – možda je račun već plaćen.

Možda je on napokon podimirio sve.

“Je li on mrtav?” Liz je pitala... gotovo vapila.

“Da,” reče Thad. “Mrtav je, Liz. Treći put, to je čarolija. George Stark je zatvorena knjiga. No, dajte, ljudi – kupimo se odavde.”

I to su učinili.

EPILOG

Henry tog dana nije poljubio Mary Lou, ali nije ju ni ostavio bez riječi, kako je mogao. Vidio ju je, izdržao njen gnjev, i čekao da se smiri u onu suspregnutu tišinu koju je tako dobro poznavao. Shvatio je, veći dio tuge je bio njen, i nije ga trebalo dijeliti, čak ni raspravljati o njemu. Mary Lou je uvijek najbolje plesala kad bi plesala sama.

Na kraju su hodali poljem, i još jednom pogledali kućicu u kojoj je Evelyn umrla prije tri godine. To nije bio neki naročit zbogom, ali bilo je najviše što su oni mogli. Bilo je to dovoljno dobro, osjećao je Henry.

Spustio je Evelynine male papirnate balerine u visoku travu kraj srušenog trijema, znajući da će ih vjetar vrlo skoro odnijeti. A onda su on i Mary Lou otišli sa starog mjesta zajedno, po zadnji put. Nije to bilo dobro, ali bilo je u redu. Dovoljno u redu. On nije bio čovjek koji vjeruje u sretne završetke. Ono malo spokoja kojeg je imao, uglavnom je otuda došlo.

Trenutni plesači

napisao Thaddeus Beaumont

Ljudski snovi – njihovi pravi snovi, za razliku od onih halucinacija pri spavanju koje dođu ili ne dođu, kako im se prohtije – završavaju u različita vremena. San Thada Beaumonta o Georgeu Starku završio je u devet i četvrt one noći kad su psihopompi odnijeli njegovu mračnu polovicu tamo gdje mu je bilo suđeno. Zavšio je s crnim toronadom, tom tarantulom kojom su on i George uvijek stizali do njegove kuće u njegovoj rekurentnoj noćnoj mori.

Liz i blizanci bili su na vrhu prilaza, tamo gdje se spajao s Lake Lane. Thad i Alan su stajali kraj crnog automobila Georgea Starka, koji više nije bio crn. Sad je bio siv od ptičjeg izmeta.

Alan nije htio gledati kuću, ali nije mogao odvojiti oči od nje. To je bila razvaljena ruševina. Istočna strana – gdje se nalazila radna soba – pokupila je najgori nalet zla, ali je cijela kuća bila olupina. Velike rupe posvuda su zijevale. Ograda je s doka uz jezero visila kao razalaćene drvene ljestve. U krugovima, oko kuće, bilo je velikih nakupina mrtvih ptica. Zapele su na neravninama krova; začepile su kanale. Mjesec je izašao i bacao srebrnasto tinjajuće svjetlo kroz komade razbijenog stakla. Iskrice tog istog vilenjačkog svjetla čučale su duboko u zapiljenim očima mrtvih vrabaca.

“Što se tebe tiče, sigurno si dobro?” Thad upita.

Alan kimne.

“Pitam, zato jer je to uništavanje dokaznog materijala.”

Alan se gorko nasmije. “Zar bi itko vjerovao za što je to dokazni materijal?”

“Ne bi, vjerojatno.” Zastao je i onda rekao, “Znaš, bilo je trenutaka kad sam mislio da ti se čak, nekako, i sviđam. Sad više tako ne mislim. Uopće. Ne shvaćam. Smatraš me odgovornim za... sve ovo?”

“Ne dira me,” reče Alan. “Gotovo je. I samo me to zanima, gospodine Beaumont. Trenutno me samo to na cijelom svijetu zanima.”

Opazio je povrijeđenost na Thadovom umornom, iscrpljenom licu i jako se potrudi.

“Slušaj, Thad. Previše je. Previše, sve odjednom. Upravo sam vidio kako čovjeka u nebo odnosi hrpa vrabaca. Pusti me malo, može?”

Thad kimne. “Shvaćam.”

Ne, ne shvaćaš, mislio je Alan. Ne shvaćaš što si, a sumnjam hoćeš li ikada. Tvoja žena bi mogla... iako, pitam se, hoće li stvari ikada više biti u redu između vas dvoje nakon ovog, hoće li ona ikada htjeti shvatiti, ili se usuditi voljeti te ponovo. Tvoji klinci, možda, jednog dana... ali ne ti, Thad. Kad stojim kraj tebe, to je kao da stojim kraj pećine iz koje je izašla neka kreatura iz noćne more. Čudovišta sada više nema, ali i dalje ne voliš blizinu mjesta odakle je došlo. Jer, tamo bi moglo biti još jedno. Vjerojatno neće; tvoj um to zna, ali tvoje emocije – one sviraju drukčiju pjesmu, je li tako? Ma, da. A čak i ako pećina zauvijek ostane prazna, postoje snovi. I uspomene. Tu je Homer Gamache, na primjer, pretučen na smrt svojom vlastitom protezom. Zbog tebe, Thad. Sve, zbog tebe.

To nije bilo pošteno, i jedan Alanov dio je to znao. Thad nije tražio da bude blizanac; on nije uništio svog brata blizanca u utrobi iz zloće (Ne radi se tu o pobunjenom Kainu koji je ubio Abela kamenom, rekao je doktor Pritchard); on nije znao kakvo čudovište slijedi kad je počeo pisati kao George Stark.

Ipak, bili su blizanci.

I on nije mogao zaboraviti kako su se Stark i Thad smijali zajedno.

Taj ludi, mahniti smijeh i pogled u njihovim očima. Pitao se hoće li to Liz moći zaboraviti.

Podigne se lagani povjetarac i donese do njega gadni smrad benzina.

“Idemo to spaliti,” reče on naglo. “Idemo sve zapaliti. Nije me briga tko će što kasnije misliti. Skoro da uopće nema vjetra; vatrogasci će stići ovamo prije nego što se proširi jače u bilo kom smjeru. Ako zahvati nešto šume oko ovog mjesta, to bolje.”

“Ja ću to učiniti,” reče Thad. “Ti idi gore s Liz. Pomogni oko bliz...”

“Zajedno ćemo to učiniti,” rekao je Alan. “Daj mi svoje čarape.”

“Što?”

“Čuo si me – hoću tvoje čarape.”

Alan otvori vrata toronada i pogleda unutra. Da – uobičajena oprema, kako je i mislio. Jedan mačo kao George Stark nikad ne bi bio zadovoljan s automatikom; to je bilo za oženjene Walter Mittyjevske tipove kao što je bio Thad Beaumont.

Ostavivši vrata otvorena, stao je na jednu nogu i skinuo desnu cipelu i čarapu. Thad ga je gledao i počeo raditi isto. Alan vrati cipelu i ponovi isto s lijevom nogom. Ni najmanje nije namjeravao spustiti golu nogu dolje, u masu mrtvih ptica, čak ni na tren.

Kad je to obavio, svezao je taj par pamučnih čarapa. A onda je uzeo Thadove i dodao ih vlastitima. Obišao je auto, do stražnjeg sjedišta, mrtvi vrapci su krčkali pod njegovim cipelama kao novinski papir, i otvorio dovod za gorivo. Skinuo je poklopac i ugurao improvizirani fitilj u otvor spremnika. Kad ga je izvukao, bio je natopljen benzinom. Obrnuo ga je, ugurao suhi kraj, a vlažni je ostao visiti uz zamrljani bok auta. Onda se okrenuo Thadu, koji ga je slijedio. Alan pretraži džep svoje uniforme i izvadi kartončić papirnatih šibica. To su bile šibice kakve dobijete na kiosku zajedno sa cigaretama. Nije znao gdje je ove dobio, ali na omotu je bila filatelistička reklama.

Prikazana marka nosila je sliku ptice.

“Zapali čarape kad auto krene,” rekao je Alan. “Ni sekunde prije, shvaćaš?”

“Da.”

“Žestoko će prasnuti. Zahvatit će kuću. Onda i spremnike tamo otraga. Kad ovamo stignu vatrogasci, izgledati će kao da je tvoj prijatelj izgubio kontrolu nad upravljačem, udario u kuću, i auto je eksplodirao. Nadam se, barem.”

“U redu.”

Alan krene natrag prema autu.

“Što se tamo događa?” nervozno je doviknula Liz. “Djeci je zima.”

“Samo još malo!” Thad joj dovikne natrag.

Alan zaviri u neugodno smrdljivu unutrašnjost toronada i spusti ručnu kočnicu. “Čekaj dok se ne pokrene,” dobaci mu preko ramena.

“Da.”

Alan pritisne papučicu gasa i postavi mjenjač na neutralno.

Toronado se odmah pokrene.

On se udalji i na tren je pomislio da Thad nije uspio obaviti svoje... a onda je duž stražnjeg dijela auta fitilj buknuo u jarkoj plamenoj traci.

Toronado se polako spustio niz posljednih nekoliko metara prilaznog puta, prešao preko uskog asfaltnog ruba pločnika i tromo krenuo prema malom stražnjem trijemu. Udario je u bok kuće i stao. U narančastom sjaju fitilja, Alan je jasno mogao pročitati naljepnicu na braniku: NAPUHANI KURVIN SINE.

“Ne više,” promrmljao je.

“Što?”

“Nije važno. Idi natrag. Auto će eksplodirati.”

Odmaknuli su desetak koraka kad se toronado pretvorio u vatrenu kuglu. Plamen je suknuo izbušenom i razorenom istočnom stranom kuće, pretvorivši rupu u zidu radne sobe u izbuljenu crnu očnu jabučicu.

“Daj,” reče Alan. “Idemo do mojih kola. Sad kad smo to obavili, moramo dići uzbunu. Nema smisla da svi uz jezero izgube kuće zbog ovog.”

Ali Thad je na tren zastao i Alan je zastao s njim. Kuća je, ispod greda od cedrovine, bila od suhog drveta i brzo je gorjela. Plamenovi su kuljali kroz rupu gdje je bila Thadova radna soba, i dok su oni gledali, listovi papira letjeli su uvis i van, na struji koju je stvorila vatra. U sjaju, Alan je uspio vidjeti da su ispunjeni riječima ispisanih rukom. Listovi su se gužvali, vatra ih je zahvatila, sagorjeli su i pocrnjeli. Odletjeli su uvis, u noć, iznad plamena kao uskovitlana eskadrila tamnih ptica.

Kad budu iznad struje, Alan pomisli, zahvatit će ih običniji vjetrovi. Zahvatiti i odnijeti, možda i na kraj svijeta.

Dobro, pomisli on, i krene putem, prema Liz i djeci, spuštene glave.

Iza njega, Thad Beaumont je polako podigao ruke i spustio ih na svoje lice.

Dugo je stajao tako.

(3. studenog 1987. – 16. ožujka 1989.)

KRAJ

POGOVOR

Ime Alexis Machine nije izvorno moje. Čitatelji romana Dead City, Shanea Stevensa, prepoznat će ime izmišljenog vrhovnog nitkova iz tog romana. Ime je tako savršeno ujedinilo lik Georgea Starka i njegovog vlastitog izmišljenog glavnog nitkova da sam ga ja posvojio za djelo koje ste upravo pročitali., ali to je ujedno bio i izvjesni hommage gospodinu Stevensu, čiji romani uključuju i Rat Pack, By Reason of Insanity i The Anvil Chorus. Ova djela, gdje se takozvani “kriminalni um” i stanje nepopravljive psihoze isprepliću stvarajući vlastiti zatvoreni sustav savršenog zla, spadaju među najbolje romane ikada napisane o mračnoj strani američkog sna. Oni su, na svoj način, podjednako dojmljivi kao McTeague, Franka Norrisa ili Sister Carrie Theodorea Dreisera. Bez ostatka ih preporučam... ali samo čitatelji s jakim želucem i još jačim živcima mogu pokušati.

S.K.